Робърт Дохърти

Зона 51

КНИГА 1

НАЧАЛОТО

На Крейг Кейваноу,

който ми подари идеята,

и първи прочете ръкописа

Пролог

То се събуди в мрака, озадачено коя ли е причината, накарала го да дойде в съзнание. Същевременно усети, че е неизмеримо по-слабо отпреди. Но сега най-важно бе времето. Колко дълго бе спало? Отговорът се криеше в степента на неговата слабост. Като я сравни с нивото на енергийния източник, то изчисли, че от времето на предишното му пробуждане планетата бе извършила почти петдесет завъртания около своята звезда.

Анализът на информацията от датчиците не доведе до конкретни резултати. Какъвто и сигнал да бе задействал алармената система, същевременно активирайки аварийното енергоподаване, трябва да е бил достатъчно силен и с жизненоважно значение. Но вече бе затихнал. Изгубени бяха както съдържанието, така и източникът на сигнала.

Създателите не бяха предполагали, че периодът за повторно зареждане на енергоизточника може да е толкова продължителен. То осъзнаваше, че не му остава много време преди резервите в енергоизточника да спаднат под критичния минимум, необходим за поддържане на жизнените му функции в състояние на хибернация.

Налагаше се да се вземе решение. Дали да насочи част от енергията към датчиците, в случай че сигналът бъде повторен, или отново да потъне в дълбок сън, съхранявайки остатъците от енергия за още известно време?

Решението бе взето почти със скоростта, с която бе формулиран въпросът. Датчиците получиха достатъчно енергия, за да останат в състояние на максимална готовност, което щеше да им позволи да засекат повторен сигнал. Програмирано бе ограничение от едно завъртане на планетата около звездата й, след което то щеше да се пробуди и да прецени наново ситуацията.

След всичко преживяно то отново се унесе в лек сън, осъзнавайки, че решението да се отклони част от енергията към датчиците за период от едно планетно завъртане ще му струва десет подобни завъртания сън, когато енергията започне да намалява. И все пак решението не подлежеше на преоценка.

Този риск бе част от работата.

1.

Нешвил, Тенеси

Време до излитането — 147 часа

Дъното на хартиената торба, която Кели Рейнолдс държеше, се скъса тъкмо в мига, когато отключваше пощенската кутия и стекът с дванадесет диетични коли падна с трясък на пода. Кутийките се разхвърчаха във всички посоки. Нещо естествено за такъв отвратителен ден, помисли си тя, докато ги събираше. От петимата бармани, с които си бе уговорила среща за статията, която възнамеряваше да напише, двама въобще не се бяха мярнали.

Тя пъхна пощата в остатъците от разкъсаната торба, прибра се в апартамента и изсипа всичко върху масата в кухнята. Напълни чаша с вода, постави я в микровълновата фурна, нагласи таймера на две минути и чак тогава се облегна на стената. Докато чакаше сигнала на устройството, зае се да разглежда отражението си в прозореца, от който се виждаше някаква задна уличка на нешвилския Ийст енд. Беше нисичка на ръст, но с едър кокал и малко тромава. Нямаше да се движи толкова леко, ако не бяха редовните сутрешни клякания и лицеви опори. Имаше гъста, кестенява коса, започнала леко да се прошарва през последните десетина години. Допреди няколко лета все още се опитваше да поддържа естествения й цвят, но напоследък се отказа, съзнавайки, че встъпва в неравна борба с времето.

Таймерът на печката изписука, тя извади чашата, пусна вътре едно пакетче чай и остави водата да извлече цвета и аромата му. Междувременно разрови пощата, заинтригувана от дебелия кафяв плик, който бе забелязала още като изпусна торбата с продукти. Засмя се, като прочете обратния адрес: Феникс, Аризона. Сигурно беше от Джони Симънс, старо приятелче от студентските години във Вандербилт. Всъщност, нещо повече от приятелче, припомни си тя, докато мислите й се връщаха към онова време отпреди повече от петнадесет години.

С Джони се сближиха малко след като тя се бе разделила с първия си съпруг. Пусна котвата на разбитите си илюзии в неговото спокойно душевно пристанище, където прекара близо няколко месеца. Когато най-сетне отново стъпи на крака, тя започна да осъзнава, че макар да се чувстваше емоционално обвързана с Джони, липсваше й онази особена искра, тъй необходима, за да се разгори огънят на интимната близост. Джони прие спокойно доводите й и двамата се разделиха, като известно време дори не си говориха. Сетне отново се сближиха, но вече като приятели.

Всъщност, приятелството им се заздрави още повече три години по-късно, след като Джони се върна от журналистическа командировка в Салвадор, където беше снимал документален филм за крайно десните ескадрони на смъртта. Тогава той остана два месеца в нейния апартамент, сякаш да се отърси от преживените изпитания. След това често се чуваха по телефона, за да са в течение какво става с другия, стопляни от мисълта, че някъде там има някой, който го е грижа. Последния път, когато говориха, Джони й спомена, че е преминал на свободна практика и подготвял материали за всеки, който е готов да му плати.

Тя разкъса плика и установи с изненада, че вътре има аудиокасета и няколко страници. Взе най-горната и я зачете:

3 ноември 96

Здравей, Кели,

Чудих се на кого да пратя тази касета и името ти беше първото, което изникна в главата ми — особено след случилото се между теб и оня шегаджия от военновъздушната база в Нелис, Невада, преди осем години.

Миналата седмица получих по пощата писмо и аудиокасета. Пликът беше без адрес на подателя, с печат от Лас Вегас. Струва ми се, че се досещам кой го е изпратил. Няма да е трудно да го открия. Искам и ти да чуеш записа. Но не се мотай, не казвай: „по-късно“ или „какво пък толкова“. ВЕДНАГА, чуваш ли? Пъхни касетата, но не я пускай още…

Кели се засмя, прекоси стаята и постави касетата в касетофона. Щеше да й е смешно, ако не беше неприятното чувство, пробудено от споменаването на военновъздушната база Нелис. На времето тъкмо тамошният офицер от контраразузнаването се бе погрижил да разруши обещаващата й кариера в киното.

Прогонвайки лошите спомени, Кели се върна към писмото:

„Добре. Ще ти предам дословно информацията, която беше в писмото. Всъщност, обърни на следващата страница и ще видиш копие от него.“

Кели отгърна листа и намери ксерокопието на писмото:

„Г-н Симънс,

В пакета ще намерите запис, който направих вечерта на 23 октомври тази година, докато прослушвах УКВ-честотите. Често го върша, така засичам разговорите на пилотите от военновъздушната база Нелис по време на полети. По този начин бе записан и разговорът, който ще чуете.

Доколкото мога да определя, той се води между пилота на самолет Ф-15 (позивни «Виктор две-три»), контролната кула в Нелис, която използва позивната «Дриймленд», и командира на полета («Виктор шест»).

Записът е по време на бойно учение «Червен флаг». При изпълнение на задачи от този характер пилотите участват в симулирани въздушни боеве. В резервата Нелис, край Езерото на конярите, съществува военен комплекс, където разполагат с цяла ескадрила съветски бойни самолети, които използват за тренировка.

Но ще ви оставя сам да си правите заключения от записа.

Ако искате да го обсъдим обаче, ще трябва да дойдете в Лас Вегас. Ще ме откриете при «пощенската кутия». Сигурно не знаете какво е, но попитате ли там, ще ви упътят.

Капитана“

Кели прелисти следващата страница.

„А сега изслушай записа.“

Тя взе дистанционното и включи касетофона. Гласовете бяха изненадващо ясни, изглежда при подслушването е била използвана доста съвършена техника. В никакъв случай не бяха правени с микрофон, не се долавяха странични звуци, само пращене от ефира в края на всяко предаване на трите отчетливо различаващи се гласове, за които се споменаваше в писмото.

— „Виктор две-три“, говори контролна кула „Дриймленд“. Нарушихте зоната, забранена за полети. Незабавно сменете посоката на едно-осем-нула.

— „Виктор две-три“, говори контролна кула „Дриймленд“. Повтарям, нарушихте зоната, забранена за полети. Обърнете незабавно и поемете в посока едно-осем-нула. Край.

Намеси се нов глас, малко приглушен от тътена на двигателите.

— „Виктор две-три“, тук е „Виктор шест“. Слушай заповедта на „Дриймленд“. Край.

— „Шести“, тук е „Две-три“. Ей сегичка изчезвам. Край.

— „Две-три“, тук е кулата. Никакво забавяне. Край.

Отново командирът на полета:

— Спипаха те, хитрецо. Изпълнявай. Знаеш, че ни е забранено да нарушаваме зоната. Край.

— Говори „Две-три“. Поемам… това пък какво е? Трябва да… Божичко, не зная как да го нарека! „Фантом“ се изкачва. Никога не съм…

Намеси се тихият, спокоен глас от кулата:

— „Две-три“, незабавно прекратете радиоемисията. Променете курса на едно-осем-нула и се спуснете над Езерото на конярите. Това е заповед. Край.

Но пилотът на Ф-15 ставаше все по-възбуден.

— Това нещо няма криле! И, човече, то се движи. Приближава се към мен! Най-сетне ги пипнах! Аз съм…

Гласът бе прекъснат от статичен шум.

— …съвсем близо да него! — Пращене. — Почти отгоре… — Пращене. — Майчице, то се обръща! — Пращене. — Божичко! Това е…

Гласът отново замря.

— „Две-три“! Говори „Шести“. Докладвай за ситуацията! Край.

Тишина.

— „Дриймленд“, говори „Виктор шест“. Засичате ли „Две-три“? Край.

— „Виктор шест“, говори кулата „Дриймленд“. Незабавно се прибирайте в базата. Упражнението приключи. Всички самолети да се приготвят за кацане. Ще изчакате в кабините, докато получите разрешение от охраната. Край.

— Искам да знам какво става с „Две-три“. Край.

— Изгубихме го от екраните. Започваме операция по издирване. Изпълнявайте заповедта. И прекратете радиовръзката. Край.

Тук записът приключваше. Кели поседя неподвижно, замислена върху чутото. Името „Дриймленд“ й беше добре познато. Отново се върна към писмото на Симънс.

„Кели, зная точно какво си мислиш. Може да е капан, като онзи, който ти устроиха тогава. Но ще ти кажа, че разговарях с един приятел от тукашната военновъздушна база. Каза ми, че небето над базата Нелис е най-забраненото въздушно пространство в цялата страна, дори повече от това над Белия дом. Каза ми също, че по време на подобни учения пилотите нерядко използвали краткия път през забранената зона, за да получат тактическо преимущество. Ако този пилот се е озовал над Езерото на конярите (Зона 51) или е пресичал в непосредствена близост, може да е зърнал нещо, което не е трябвало да вижда. Всъщност, изглежда е станало точно това.

Кели, познаваш ме добре. Смятам да отскоча до там и да се поогледам. Дори и да не надуша нищо, все ще събера достатъчно материал за някоя статия, посветена на базата край Езерото на конярите. Може би от «Текникъл» ще се съгласят да я вземат.

Ще бъда там в нощта на девети. Което означава, че на десети вече трябва да съм се върнал. Не смятам да се мотая повече от необходимото. Значи каквото и да се случи, до вечерта на десети ще гледам да ти позвъня. Дори и да не успея да се прибера, ще оставя съобщение на телефонния си секретар.

Зная, че всичко това звучи мелодраматично, но когато загазих в Салвадор — място, от което в наши дни никой не се интересува — единственото, което ме спаси, бе фактът, че другаде очакваха обаждането ми. Инак онези копелдаци да ме бяха смазали от бой заради всичко, което надуших. Така че, ако не чуеш гласа ми до девет сутринта на десети, значи са ме спипали. Предполагам, че знаеш как да постъпиш. Дължиш ми го, приятелче!

Пожелай ми късмет. Между другото, ако нещо се случи с мен — трам-трам-тарарам — разполагаш с копие от записа, писмото и ключ от апартамента, който също е в плика.

Благодаря.

Любов и целувки,

Джони“

Не се налагаше дори да проверява в календара. Днес беше девети. Тя взе касетата и я отнесе, заедно с писмото, на писалището. Отключи едно от чекмеджетата с висящия на шията й ключ, намери папката с надпис „Нелис“ и я извади отгоре.

Когато я разтвори, видя, че първият документ вътре е официално изявление от отдела за връзки с обществеността към базата. Подписът беше на ръководителя на отдела, майор Прага.

„Мръсник“ — промърмори Кели, споходена от неприятни спомени. Сетне постави писмото на Джони Симънс и касетата вътре, върна папката в чекмеджето и го заключи. Върху плота на писалището нямаше нищо освен черно-бяла снимка на мъж в зелена униформа, обрамчена в сребърна рамка. Мъжът носеше черна барета, а на гърдите му висеше картечен пистолет.

— Май този път Джони е захапал въдицата, тате — обърна се тя към човека от снимката. Почука с молив по устните си и въздъхна. — Мътните те взели, Джони. Все ми създаваше проблеми, но този път направо прекали.

Военновъздушна база Нелис

Околностите на Езерото на конярите

Време до излитането — 144 часа

— Чакай тук — нареди Франклин, след като закова рязко раздрънкания, прашен джип. Никакъв блясък от светлините на стоповете. Франклин беше извадил бушончето малко преди да свият по черния път. Приведен напред, Джони Симънс оглеждаше с присвити очи мрака наоколо. Не оставаше друго, освен да се уповава на познанията на Франклин за пътя. И въпреки това не му беше никак приятно да се щурат слепешката с кола сред храсталаците.

Симънс докосна сбърченото си чело. Намираха се на няколко хиляди метра височина и вече усещаше главоболие заради разредения въздух. Беше висок, мършав мъж, с покрито с лунички лице. Изглеждаше далеч по-млад от тридесет и осемте си години, донякъде заради немирния червеникав перчем.

Франклин претича до единия край на пътя, изгуби се за малко в мрака, сетне сянката му пресече отпред и потъна от другата страна. Когато след няколко минути се върна, държеше четири дълги, зелени пръчки.

— Антените на детекторите — обясни той. — Открих ги миналия месец. Все се чудех как така рейнджърите ме надушват толкова бързо. Подкарам ли надолу по този път и цъфват до двадесетина минути. После викат шерифа и се почва разправията.

— И как откри детекторите? — попита Симънс, докато проверяваше скришом дали миниатюрният касетофон под дрехите му записва.

— Използвах радиоприемник, за да прегледам всички честоти. Приближих се, включих го и не след дълго улових нещо, което предаваше постоянно. Точно на 495.45 мегахерца.

— А защо антените са четири? — попита Джони. — Две няма ли да свършат същата работа?

Франклин поклати глава.

— Разположени са на чифтове от двете страни на пътя. Така по реда на задействането им, ще могат да определят в коя посока се движиш. — Франклин говореше бързо и уверено, с очевидното намерение да блесне с познанията си.

Нямаше какво да се възрази и Симънс потъна в мълчание. За първи път, откакто се бе захванал с тази работа, си зададе въпроса дали въгленчетата от огнището, в което бърникаше, няма да се окажат прекалено горещи. Наложи се да потърси помощ, след като откри, че Зона 51 не фигурира на нито една топографска карта и всички пътища, водещи към резервата Нелис, са обозначени с грамадни, изписани с червено забрани за преминаване, придружени от какви ли не заплахи. С Франклин се срещнаха в Рейчъл, малко градче на шосе 375, което се извиваше покрай североизточната граница на резервата. Всъщност името му беше споменато от неколцина уфолози[1] като човек, който единствен би могъл да го преведе до Зона 51, мястото, над което бе прелитал пилотът на Ф-15 по време на мистериозния инцидент от записа.

Симънс не беше изненадан, когато откри, че Франклин е млад, брадат мъж, който приличаше по-скоро на романтично настроен колежанин, отколкото на опитен водач към вътрешността на строго засекретени военни обекти. Обитаваше мъничка, невзрачна къщурка и два пъти месечно издаваше на собствени разноски брошурка с новини за НЛО-ентусиасти. Франклин остана очарован, след като зърна журналистическата карта на Симънс и научи някои подробности от кариерата му. Най-сетне някой, който може да разгласи авторитетно всичко, което толкова години го е вълнувало. Той обеща, че ще отведе журналиста толкова близо до Зона 51 — кодовото название на военния комплекс край Езерото на конярите — колкото не е и мечтал.

Отначало Симънс се чудеше дали Франклин не е онзи тайнствен „Капитан“, изпратил му писмото и записа, но накрая се отказа от тази идея. Младежът не изглеждаше способен на подобно лукавство, а и бе проявил неподправена изненада, когато Симънс му се представи.

Само преди двадесетина минути бяха минали край „пощенската кутия“, където бяха паркирани две коли и един микробус. Наредените край пътя „уфолози“ ги изпратиха с възторжени ръкомахания, докато джипът се отдалечаваше. „Кутията“ — разкривен, ръждясал контейнер, забравен незнайно от кого — беше последното безопасно място, откъдето можеше да се наблюдава небето над Зона 51. Никой от зяпачите не остана изненадан от наглостта на Франклин, изглежда бяха свикнали да го виждат как продължава навътре в забранената зона.

Франклин включи на първа и продължи бавно още стотина метра.

— Детекторите долавят вибрации от преминаващи превозни средства, но не се задействат от хора или животни. След това предават информацията на оператор, който алармира охраната. Обаче онемяват, като им махнеш антените. Вече сме извън обхвата им. След минутка се връщам. — Той скочи от колата и изтича обратно да завинти антените по местата им.

Продължиха още няколко километра надолу по пътя, сетне Франклин отби към основата на стръмен хълм, издигащ се право на запад като солидна, непроницаема стена. Намираха се в подножието на Бялата планина.

— Взе да застудява — промърмори Франклин и затършува отзад, където бе метнал раницата си. Симънс също нахлузи пуловера, който бе решил да вземе в последния момент.

И двамата подскочиха, изплашени от ниския тътен, долетял откъм хоризонта на изток. Шумът нарастваше, Франклин посочи с ръка.

— Ето, там. Виждаш ли? Светлините. Онези нещастници долу, при „кутията“, често бъркат светлините на самолетите с НЛО. Особено малко преди кацане, когато самолетът сякаш увисва неподвижно над земята.

— Това да не е боингът, за който говореше? — попита Симънс.

Франклин се изкиска нервно.

— Не, друг е. — Самолетът се извиси над главите им и изчезна отвъд Бялата планина, където щеше да кацне. След тридесет секунди се появи още един, по същия маршрут. — Това са транспортни самолети. Като гледам размерите, може да са С-130 „Херкулес“. Имат турбовитлови двигатели. Сигурно карат нещо. Почти всичко в Зоната идва по въздуха.

Шумът от двигателите премина в по-висока октава, но само след няколко минути всичко утихна.

Франклин протегна ръка.

— Фотоапаратът.

Симънс се поколеба. Беше привикнал с минолтата с телескопичен обектив, висяща на шията му, също колкото и с дрехите си.

— Нали се разбрахме — добави Франклин. — Ако ни спипа шерифът, ще си имаме далеч по-малко неприятности. Вече ти показах моите снимки на комплекса. Правил съм ги през деня, с по-добра камера от твоята. Доста по-качествени са и от най-добрите снимки, които могат да излязат нощно време, пък макар и със специален филм, и с продължителна експозиция.

Симънс свали фотоапарата, но липсата на привичната му тежест кой знае защо усили раздразнението му. Никак не му се нравеше идеята да плаща на Франклин за снимки, които би могъл да направи сам. Ами ако изникне нещо интересно? Франклин бе прибрал своя апарат в раницата още на тръгване. Не че не го разбираше, Франклин си връзваше гащите в случай че ги спипат, а освен това разчиташе да припечели някой долар отгоре, като продава собствените си снимки. Симънс му подаде минолтата и младежът я заключи в багажника. После се усмихна доволно — зъбите му се белнаха на лунната светлина — и попита:

— Готов ли си?

— Напълно — кимна Симънс.

— Да вървим тогава. — Франклин пое с пълни гърди няколко пъти въздух и закрачи към една цепнатина в планинския склон, по която се заизкачва нагоре. Симънс го последва, а тежките му обувки вдигаха неприятно висок шум в тишината.

— Дали не са ни засекли? — попита той.

Франклин сви рамене, но движенията му почти се губеха в мрака.

— За детекторите поне знаем със сигурност. Ако из храсталаците са дебнели рейнджъри и са ни видели да минаваме с колата, шерифът ще долети до половин час. Отгоре ще зърнем светлините от колата му. Рейнджърите, които отговарят за охраната на външния периметър на комплекса, също ще се прехвърлят от тази страна на планината, за да проверят дали нямаме фотоапарати. Затова те накарах да го оставиш. Това, че не сме видели никого, не значи, че нас не са ни засекли. Но ако сме се промъкнали незабелязано, ще можем да останем през цялата нощ на върха.

— Ами военните няма ли да се ядосат, че си им бърникал по апаратурата?

— Знам ли? — изхили се Франклин отново и това още повече усили раздразнението на Симънс. — Бас държа, че ще е тъй, ако разберат, че съм аз. Но няма как да узнаят. Не се притеснявай, тук все още сме на общинска земя, тъй че няма какво да ни пука. Пък и с шерифа си имаме някои джентълменски уговорки. Миналата година базата закупи голяма част от земята, но от тук все още може да се наблюдава пистата, без да се навлиза в забранената територия. Само снимки не може да се правят, вече ти казах. Ония долу останаха при „кутията“, защото не искат да си имат излишни разправии, но няма нищо незаконно в това да изкачваме планината… Само че скоро и тук ще забранят достъпа — добави задъхано Франклин. — Военните са намислили да сложат ръка и на това местенце. Направят ли го, вече няма да има откъде да се гледа към езерото. Дори и птичка няма да може да прехвръкне, камо ли самолет. В началото на тази година купиха доста земя ей там, на север — Франклин посочи с ръка. — Преди ходех да зяпам оттам…

Франклин подаде ръка на Симънс, докато прехвърляха една скална цепнатина почти под самия връх.

— Искаха да закупят всичко наоколо, но съществуват ограничения, отвъд които въпросът отива на високо, тъй че ще изчакат следващата година, за да им дойде редът. Ей така настъпват, парцел по парцел.

Симънс имаше желание да го поразпита още малко, но беше прекалено задъхан, за да говори.

— Ще катерим още двеста-триста метра — поясни Франклин.

Кубът, Зона 51

Време до излитането — 143 часа и 37 минути

До подземната стая, с размери двадесет на тридесет метра, можеше да се достигне само през грамадните хангари, изсечени в скалния склон на Планината на конярите, откъдето право надолу се спускаше просторен, товарен асансьор. Стаята беше наречена Кубът от хората, които работеха в нея — единствените, които знаеха за съществуването й, освен членовете на „Меджик-12“, наблюдаващият комитет за целия проект в „Дриймленд“. Кубът беше далеч по-лесно в разговорната реч, отколкото официалното название: командно-контролна централа или съкратената форма К^3, или К на куб[2].

— Засякохме две горещи точки в сектор Алфа-4 — обяви един от мъжете, следящи стената с монитори, върху които можеше да бъде изобразена практически всякаква информация — от детайлни карти на света до сателитни изображения.

Майор Куин, шефът на отдела за наблюдение, надникна през рамото на оператора. Беше среден на ръст, с масивно телосложение, оредяваща коса и грамадни очила с двойни лещи. Той прокара нервно език по устните си и се извърна към дъното на помещението, където зад главния контролен пулт седеше самотна фигура.

Безпокоеше го фактът, че тъкмо тази вечер имаха неканени посетители. Чакаше ги толкова много работа, а на всичко отгоре бе дошъл и генерал Гулик — ръководителят на целия проект. Генералът бе от онези, които караха всички наоколо да треперят. Мястото му бе върху висока платформа, а от там нищо не можеше да се скрие. Точно зад него имаше врата, която водеше към заседателната зала, кабинета на Гулик, спалните помещения, стаята за почивка и преддверието. Товарният асансьор бе разположен от дясната страна на централния коридор. Из стаята се носеше тихо бръмчене на апарати, примесено със свистенето на филтрирания въздух, нагнетяван през решетките от грамадните вентилатори в хангара над тях.

— Какво е станало с детекторите? — попита Куин, докато сверяваше информацията на своя лаптоп. — Никакви сигнали от пътя.

— Не зная какво е станало на шосето — отвърна операторът и посочи екрана, — но тези са там. Може да са вървели пеша.

Ясно се виждаха светещите очертания на двама души. Термоскопът, разположен на върха на една планина, близо дванадесет километра на изток от Бялата планина, предаваше перфектно изображение право към тяхната стая, на шестдесет метра под Планината на конярите и на близо дванадесет и пет километра от мястото, където се намираха двамата нарушители. Термоскопът беше изключително ефикасен апарат, особено при подобен терен и при нощно наблюдение. Внезапният спад на температурите с настъпването на нощта водеше до рязко контрастиране в топлинните разлики на живите същества и обкръжаващата ги среда.

Куин въздъхна и поклати глава. Лоша работа. Това означаваше, че нарушителите са се промъкнали покрай постовете на рейнджърите, както ги наричаха местните, а всъщност на военната полиция, която отговаряше за охраната на външния периметър и при подобни случаи се свързваше с местния шериф. Тъй като рейнджърите нямаха представа какво става в базата, на тях също им бе забранено да преминават от тази страна на планината. Никак не му се искаше да алармира охраната на вътрешния периметър, тъй като това означаваше, че ще трябва да извести и генерала. Освен това напоследък бе обезпокоен от методите, които използваше при подобни случаи вътрешната охрана.

Най-добре ще е, реши той, ако всичко се размине без особен шум.

— Извикай военната полиция — нареди той.

— Но те са във вътрешния периметър — възрази операторът.

— И сам го виждам — озъби се шепнешком Куин. — Да не вдигаме излишна патърдия. Няколко човека ще прескочат отсам и ще ги отведат.

Операторът се извърна и предаде нарежданията по микрофона.

Куин се изправи, забелязал, че генералът вече не гледа в екрана на своя монитор.

— Докладвайте положението! — нареди отривисто Гулик с дълбок, басов глас, надигна се и пресече с бавни крачки стаята. Макар доста едър, генералът имаше енергичната походка на млад кадет от военновъздушната академия, която сигурно бе завършил поне преди тридесетина години.

— Имаме двама нарушители, сър — отвърна Куин, завладян от суеверното усещане, че началникът му е в състояние да подуши и най-малката неприятност. Той посочи с пръст на екрана и добави с притихнал глас по-лошата вест: — Вече са в сектор Алфа-4.

Генералът не попита за детекторите на пътя. Обясненията щяха да дойдат по-късно, сега те не биха променили с нищо ситуацията. Във Виетнам, където бе летял на вече остарелите Ф-6, Гулик си беше спечелил репутацията на твърдоглав водач на ескадрила. Ако можеше да се вярва на слуховете — неразделна част от живота дори в секретно учреждение като тяхното — една от любимите маневри на генерала била да стоварва бомбите в „опасна близост“ до линията на своите, в желанието си да унищожава най-ефективно противниковите формирования. Изглежда в подобни случаи нерядко под ударите му попадали и приятелски бойни единици, за които генералът вероятно е смятал, че и без това са щели да понесат загуби от врага.

— Алармирайте „Ландшафт“! — нареди Гулик.

— Наредих да повикат военната полиция… — запелтечи Куин.

— Да се отмени — прекъсна го Гулик. — Твърде важни събития предстоят тази вечер. Искам тези хора да изчезнат преди излитането на „Найтскейп“. — Гулик им обърна гръб и се върна при другия офицер.

Макар и с неохота, Куин предаде нарежданията на „Ландшафт“. Сетне потърси с очи главния монитор. Точно над него имаше цифров часовник, на който бе изписано: Време до излитането — 143 часа и 34 мин. Куин неволно прехапа устни. Не можеше да си обясни защо е необходимо да вдигат „Найтскейп“ тъкмо тази вечер, след като до изпитателния полет на кораба-майка оставаха по-малко от шест дни. Но в последно време тук ставаха твърде много неща, за които нямаше логично обяснение. Генералът отдавна бе забранил каквито и да било дискусии, а с наближаването на определеното време за излитане бе станал още по-мрачен и необщителен.

Куин работеше тук от четири години. Той бе най-старшият офицер извън ръководната група „Меджик-12“, която управляваше Куба и всички прилежащи звена. Като такъв, от него се изискваше да осъществява взаимодействието между военния персонал, волнонаемните специалисти и хората от „Меджик-12“. След като членовете на „Меджик“ напуснат района, което правеха доста често, именно Куин отговаряше за наблюдението и безопасността в периметъра. Тези в йерархията под него знаеха само онова, което е нужно за изпълнение на конкретните им задължения. Всичко бе известно само на членовете на „Меджик-12“. Куин бе някъде по средата. Знаеше много неща, достатъчно, за да си дава сметка, че има огромно количество важна информация, до която не го допускат. Но дори той беше в състояние да определи, че е задухал вятърът на промените. Треската около изстрелването на кораба-майка, зачестилите мисии с „Найтскейп“, както и разни други случки определено нарушаваха естествения ход на живота в комплекса, към който бяха привикнали през последните няколко години. И без това обстановката в Куба бе достатъчно угнетена, а сега допълнително се утежняваше от Гулик и неговия „Меджик-12“.

Генерал Гулик го повика с пръст и Куин побърза да се присъедини към него, зад гърба на друг оператор, чийто топлинен произход.

— Някакви сведения от поддръжката на мисията? — попита Гулик.

— Всичко там е наред, сър.

Гулик извърна глава към третия офицер, наблюдаващ от няколко различни гледни точки вътрешността на просторни, изсечени в скалата хангари.

— „Скакалец три“ готов ли е за старт?

— Напълно готов, сър.

— Товарните самолети? — Гулик премести тежкия си поглед върху Куин.

— Кацат след тридесет минути, сър.

— „Оспреят“?

— Също готов за полет.

— Дайте старт.

Куин побърза да изпълни нареждането.

2.

Лас Вегас, Невада

Време до излитането — 143 часа

— Шпрехен зи дойч?

Майк Търкот се извърна с безизразно лице към човека, който го бе заговорил.

— Моля?

Другият се засмя.

— Чух, че идваш тук направо от Берлин. Казват също, че си служил при онези момчета от отряда за борба с тероризма, дето хич не си поплюват. Хареса ми обаче номерът с невинното изражение. Нищо не знам, идвам отникъде. Добре изпипано. Мисля, че с теб ще се сработим.

Името му беше Прага, поне така се бе представил на Търкот малко по-рано същата вечер, когато се бяха срещнали на летище „Макарън“. Веднага щом го зърна, Търкот по навик прецени физическото му състояние. Прага беше висок и жилест, с черни очи и гладко, безизразно лице. Фигурата му контрастираше с тази на Търкот — почти среден на ръст, набит, без да е прекалено мускулест, въпреки постоянните натоварвания през последните години. Освен това Търкот бе доста мургав, наследство от индианските му предци. Беше израснал в горите на Северен Мейн, среда на дървосекачи, привикнали към жесток труд и солидни запои. Шанс да напусне родното градче бе една футболна стипендия от Оронския клон на Мейнския университет. Мечта за един по-хубав живот, съкрушена от двама грубияни полузащитници само година по-късно, по време на мача срещу отбора от Ню Хемпшир. Докато му лекуваха коляното, стипендията се бе изпарила.

Изправен пред перспективата да потегли обратно към бараките на дървосекачите, Търкот се принуди да потърси помощта на сговорчивия подполковник, който отговаряше за предвоенната подготовка в университета. Той пък го свърза с негов приятел, военен лекар, склонен да нанесе известна корекция в здравните му документи, и тъй армията замести онова, което възлагаше на футболния отбор.

Първото му назначение беше в пехотата, в Десети планински дивизион. Ала ритъмът на живота във Форт Драм се оказа твърде бавен и Търкот не се поколеба при първа възможност да кандидатства за специалните части. Офицерът от приемната комисия погледна белега на коляното му, подписа документите и сетне неочаквано му намигна, явно завладян от убеждението, че луда глава, готова да се запише в специалните части, няма да се спре пред такава дреболия, като оперирано коляно.

Ала Търкот едва не осакатя. По време на интензивните тренировки коляното започна да се подува и отокът не спадаше, причинявайки му нетърпими болки. Завършващият етап бе марш на скок през пресечена планинска местност и макар да изпитваше неистово страдание, натоварен с тежка раница с екипировка, Търкот успя да завърши далеч преди по-голямата част от другите кандидати. От двеста и четиридесет новобранци едва стотина стигнаха крайната фаза на обучение и Търкот бе един от тях.

По това време обикна специалните части и продължи да служи в различни страни, изпълнявайки разнообразни по характер задачи, докато не настъпи фиаското с последната мисия. А ето че сега го бяха изпратили на това място, за което не знаеше нищо, освен че е страшно засекретено и минава под юрисдикцията на „Операции Делта“. Интересно, дали това не означаваше, че имат нещо общо с „Делта форс“, елитното контратерористично формирование от Форт Браг, с което си бяха съдействали известно време в Берлин.

Още по-странно бе, че дори вътре в обществото на посветените, към които спадаха и специалните части, не се носеха никакви слухове за „Операции Делта“. За тази тайнственост съществуваха две възможни обяснения: или никой не напускаше „Операции Делта“ и по такъв начин липсваше източник на клюки, или тези, които си тръгваха, си държаха устата здраво стисната. Това беше трудно да се повярва за цивилния персонал, но Търкот познаваше немалко военни, които вземаха на сериозно клетвата за неразгласяване на военна тайна.

Онова, което най-много го безпокоеше, бе, че предстоящата задача имаше две страни. От гледна точка на Прага и „Операции Делта“, той бе просто поредният новак с чисто досие и минало в специалните части. Но преди да отпътува, Търкот бе извикан от прекия си началник в отряда, от когото получи устна заповед на връщане от Европа да се отбие във Вашингтон. На летището го очакваха двама агенти от специалните служби, които го отведоха в една стая в терминала. След като агентите останаха да пазят пред вратата, Търкот получи нов инструктаж, този път от млада жена, някоя си д-р Лиза Дънкан, която се представи за научен съветник на президента по нещо, наречено „Меджик-12“. Тя му разкри, че в действителност задачата му е да се внедри в „Операции Делта“ — службата отговаряща за безопасността на „Меджик-12“ — и да наблюдава всичко, което става. Получи и телефонен номер, на който да докладва за видяното.

Дънкан отговаряше уклончиво на всички негови въпроси. Не можела да му каже и за какво точно трябва да си отваря очите. Последното събуди подозренията му, още повече, че докторката също бе член на съвета на „Меджик-12“. Не му каза дори защо са спрели избора си на него. Питаше се дали няма нещо общо с онова, което се бе случило в Германия. Мнителността, неразделна част от живота на всеки агент, го караше да се съмнява дори в нейната идентичност. Дали това не е някакъв тест, за да проверят лоялността му?

Дънкан изрично му забрани да споменава пред когото и да било за срещата им, което пък на свой ред означаваше, че влиза в конфликт с предстоящите си работодатели и цялата му бъдеща кариера може да бъде изложена на риск. По време на полета от Вашингтон за Лас Вегас реши да се придържа към съветите на Дънкан, сиреч да гледа и да слуша, да дрънка колкото се може по-малко и да изпълнява каквото му наредят, докато се ориентира в обстановката.

Очакваше, че още с пристигането ще го прехвърлят в авиобазата Нелис. Това поне бе крайната точка в заповедта, която му бяха връчили. За негова изненада Прага го качи на такси и нареди да ги откарат в един хотел в центъра на града. Дори не го регистрираха, минаха транзит покрай рецепцията и спряха пред врата със сложна, кодирана ключалка. Прага набра кода на циферблата.

— Няма за къде да бързаш — отвърна той на въпроса на Търкот за местоназначението му, докато влизаха в мебелираната стая. — Утре ще те вземем. Освен това, не отиваш в Нелис. Скоро ще разбереш всичко, мръвко.

— Каква е тази стая? — попита Търкот, решил по-късно да се ориентира защо го наричат „мръвка“. Във военните среди използваха тази дума за обозначаване на подкрепления, включени в части, понесли тежки загуби. Дано не ставаше въпрос за нещо подобно. А може би просто бе обидно държане. Или начин да проверят доколко са здрави нервите му, което бе честа практика из елитните отреди. Само че подобна проверка обикновено включваше тестове за лабилност на психиката, а не устни обиди. Малко по-късно се сети и за още една възможност: дали Прага не знаеше за срещата във Вашингтон и за задачата му да слухти? В края на краищата всички тези предположения и съмнения му докараха неистово главоболие.

Прага се метна по гръб на дивана.

— Постоянно държим няколко стаи в хотела. Грижим се за хората си и очакваме от тях същото. Но едно да знаеш — алкохолът е строго забранен. Искам те в постоянна готовност.

— Готовност за какво? — попита Търкот, след като остави сака си на пода и се подпря на прозореца, откъдето се виждаше неонова реклама на Лас Вегас.

— За каквото потрябва, мръвко — отвърна безгрижно Прага. — Утре сутринта отлитаме с „Джанет“ от „Макарън“.

— Джанет? — повтори Търкот.

— Боинг 737. Лети всяка сутрин до Зоната с дневната смяна.

— Всъщност в какво ще се състои работата… — подхвърли Търкот и млъкна, прекъснат от остро изписукване. Прага извади от джоба си пейджър и погледна миниатюрния екран.

— Май скоро ще разбереш — рече той. — Взимай си партакешите. Тръгваме за летището. Викат ни.

Военновъздушна база Нелис

Време до излитането — 143 часа

— Питам се, колко ли плащат за ток? — мърмореше Симънс, загледан през тъмната повърхност на езерото към ярко осветения комплекс, който се гушеше в подножието на Планината на конярите. Той вдигна бинокъла до очите си и плъзна поглед по хангарите, кулите и щръкналите антени, подредени край доста дългата площадка за кацане.

— Май избрахме подходяща нощ — отвърна Франклин, опрял гръб в скалата. Преди десетина минути бяха изкачили върха и се бяха разположили удобно, готови за продължително наблюдение.

— Светлината може да е заради товарните самолети.

Двата „Херкулеса“ бяха паркирани близо до един от най-големите хангари и около тях все още имаше доста движение. Симънс нагласи фокуса.

— Нищо не разтоварват. По-скоро изглежда товарят нещо на самолетите. Прилича на хеликоптери.

— Хеликоптери? — повтори Франклин. — Я да погледна. — Той взе бинокъла и няколко минути изучава съсредоточено базата. — И преди съм виждал такива. Боядисани са в черно. Големите са УХ-60 „Блекхоук“. Виж, двата малки не ги зная. На „Блекхоук“ лети тукашната охрана. Веднъж един дори се хвърли срещу джипа ми долу, при „кутията“.

— Къде, според теб, ги карат?

— Нямам понятие.

— Май наистина нещо става — кимна Симънс.

Летище „Макарън“, Лас Вегас

Време до излитането — 145 часа и 45 мин.

Боингът нямаше никакви обозначения освен широка, червена лента, опасваща търбуха му. Беше паркиран зад високата метална ограда, окичена с бодлива тел, за да прогонва нежеланите зяпачи. Докато се катереха по стълбичката — Търкот нарамил сака с екипировката — Прага се пошегува, че могат да мъкнат каквото си пожелаят на борда, тъй като за този полет нямало проверка на летището.

Затова пък зад вратата ги очакваше стюард с навъсено лице и луксозен костюм, който се вглеждаше в лицето на всеки от влизащите.

— Кой е този? — попита той още щом зърна Търкот.

— Прясна мръвка — поясни Прага. — Тази вечер пристигна.

— Да видим документите.

Търкот извади военно-регистрационната си карта и стюардът я взе.

— Чакайте тук — нареди той, отдалечи се на няколко крачки и измъкна преносим телефон. След като размени няколко думи, той се върна и кимна удовлетворено. — Всичко е наред. Чист е.

Макар лицето му да не издаваше нищо, Търкот неусетно въздъхна и почеса белега върху дланта на лявата си ръка.

Стюардът вдигна пред лицето му миниатюрен прибор.

— Духайте.

Търкот погледна към Прага, който се пресегна, дръпна прибора, захапа мундщука и рязко издиша вътре. Мъжът провери циферблата, смени чевръсто мундщука и го подаде на Търкот, който последва примера на командира си. Едва след като отново провери данните, мъжът им махна с ръка да влизат навътре.

Прага тупна Търкот по рамото и го побутна към прохода между седалките. Докато вървяха, Търкот плъзгаше поглед по лицата на другите пасажери. Обединяваше ги общият израз на лицето — напрегнат, съсредоточен, професионален. Все хора от неговия бранш.

Докато се настаняваха на седалките, Търкот реши да опита още веднъж да разбере какво става.

— Къде отиваме? — поде той.

— В Зона 51 — отвърна Прага. — Това е авиобаза. На хартия всичко принадлежи на Военновъздушните сили, но в действителност там се разпорежда една организация на име Национална разузнавателна служба или НРС, която отговаря за наблюдението от въздуха.

Търкот знаеше, че в НРС се занимават с въздушен и сателитен шпионаж и че бюджетът на службата надхвърля милиарди. При няколко операции в специалните части бяха получавали поддръжка от НРС.

— А ние какво правим?

— Охраняваме — отвърна Прага. — Военната полиция се грижи за външния периметър на Зоната, нашата задача е да пазим вътрешния. Всъщност — продължи Прага с по-омекнал глас, — „Операции Делта“ се състои от две подразделения — „Ландшафт“ и „Найтскейп“. На „Ландшафт“ е поверена наземната охрана на обекта и кадровото наблюдение. „Найтскейп“, към която си зачислен в момента… — Прага направи пауза. — Е, скоро и сам ще разбереш каквото е необходимо, мръвко.

Търкот бе участвал в достатъчно секретни операции, за да усети кога трябва да спре с въпросите, тъй че стисна устни и се заслуша в шума на двигателите, докато се носеха право на север, към новото местоназначение.

Бялата планина

Време до излитането — 142 часа и 26 мин.

Симънс поровичка из раницата, извади черна пластмасова кутия и я отвори.

— Какво е това? — попита Франклин.

— Прибори за нощно виждане.

— Ами? Виждал съм ги на кино. Рейнджърите също ги носят като се стъмни. Направо ти изкарват акъла, като изскочат с тия неща от мрака.

Симънс включи захранването и вътрешността на очилата се озари от зеленикава светлина. Зае се да разглежда околността, като избягваше ярко осветения район на летището, тъй като светлините от прожекторите можеха да претоварят вградения компютризиран усилвател. Първо огледа далечния край на площадката. Дължината на пистата надхвърляше четири километра, което я правеше най-голямата в целия свят, макар официално правителството във Вашингтон да отричаше съществуването на летището. После насочи прибора към езерото, надявайки се да открие нещо интересно.

Долови някакъв проблясък с периферното си зрение и обърна глава. На около осем километра от тях два четириколесни всъдехода тъкмо изкатерваха билото на невисок хълм. Блещукането идеше от отражението на лунната светлина върху затъмнените фарове на всъдеходите. Двамата водачи носеха прибори за нощно виждане върху металните си шлемове.

Симънс тупна Франклин по рамото и му подаде очилата.

— Погледни там. Виждаш ли ги? Двата всъдехода.

Франклин си сложи очилата и кимна.

— Да, бе, видях ги.

— Това да не са твоите рейнджъри?

— Май че са те, но машинките ги виждам за първи път. Да ти призная, досега не бяха прескачали от тази страна на планината. Винаги идваха отзад. — Той подаде обратно очилата. — Спокойно, с тия неща няма да стигнат дотук. Ще се придвижат най-много на два километра от нас и ще закъсат.

— Я ми кажи, друг път махал ли си антените на детекторите? — понита внезапно Симънс.

Франклин не отговори и журналистът отново погледна към двата всъдехода. Движеха се право към тях.

— Не си го правил, нали? — повтори той.

Франклин кимна с неохота.

— Да, обикновено спирахме долу, където се навъртат рейнджърите. После викаха шерифа и той ни конфискуваше негативите. А след това ни позволяваше да се катерим насам.

— Обикновено?…

— Ами, да. Веднъж-два пъти да ни е гонил да се връщаме.

— Нали каза, че земята тук била обществена собственост?

— Така е.

— И защо тогава си тръгвахте?

Франклин изглеждаше ужасно смутен.

— Шерифът ни казваше, че не отговарял за безопасността ни, ако продължим навътре. Беше нещо като уговорка между него и мен, бе човек. В подобни случаи гледах да се върна при „пощенската кутия“ и да си стоя на сигурно.

— И какво се случваше в такива нощи?

Франклин не отговори.

— Бас държа, че това са нощите, когато сте наблюдавали странни, летящи над планината светлини. Над тази планина — добави Симънс малко ядосано.

— Аха.

— И тази нощ за пръв път си тук без да го знаят, нали? Една от нощите, в която би трябвало да си стоиш при „кутията“.

— Има нещо такова.

Ето защо Франклин бе настоял само той да носи апарат. Използваше го като прикритие в случай че бъдат заловени, може би се надяваше дори на журналистическите му връзки, ако двамата загазят. Симънс въздъхна, зает да обмисля положението. Въпреки опасността, тук миришеше на голям удар.

— Щом е тъй, да почакаме и да видим какво ще стане.

И двамата се завъртяха рязко, привлечени от рева на реактивни двигатели.

— Това е „Джанет“ — поясни Франклин, загледан в снижаващия се към пистата боинг. Гласът му звучеше разтревожено. — Подранил е. Обикновено идва в 5.45 сутринта.

Симънс погледна през очилата. Двата всъдехода бяха обърнали и бавно се отдалечаваха. Това му се стори по-странно и от подранилия самолет.

Зона 51, летището край Езерото на конярите

Време до излитането — 142 часа и 13 мин.

Боингът спря на около половин километър от двата „Херкулеса“. Търкот се спусна след Прага и двамата поеха към невисока сграда в близост до хангарите. От другата страна на базата бяха скупчени разнокалибрени постройки, няколко хангара и казармени помещения, заедно с контролната кула и резервната писта.

— Остави си сака тук, мръвко — нареди Прага.

Другите мъже отключваха шкафчета и вадеха отвътре черни парашутистки комбинезони. Прага го отведе в съседната стая, всъщност склад с екипировка, и започна да му подхвърля разни вещи — черен комбинезон, платнена жилетка, черна плетена шапка, чифт авиаторски ръкавици и комплект за нощно наблюдение АН-ПВС-9, последна дума на техниката.

После отключи оръжейния шкаф. Търкот надникна през рамото му и кимна със задоволство. Тук наистина играеха големи пари. Прага избра за него 9-милиметров „Калико“, със сгъваем приклад, вграден заглушител, цилиндричен пълнител за сто патрона и лазерен мерник.

— Мерникът е нагласен на сто метра, равнинна траектория — информира го Прага. — След това ще коригираш с по два и половина сантиметра за всеки петдесет метра. — Той втренчи поглед в него. — Предполагам, че имаш лично оръжие?

Търкот кимна.

— Броунинг.

— Хубаво, носи си го, но ще го използваш само в краен случай. — Подаде му и слушалки с малък микрофон. — Задейства се гласово, нагласен е на моята командна честота. Да е включен постоянно. Изгубя ли връзка с теб, по-добре да си мъртъв, инак едва ли ще искаш да ме срещнеш отново.

Търкот кимна, намести слушалките и пъхна жиците с батерията зад яката си.

Прага го тупна по рамото, малко по-силно от необходимото.

— Преобличай се и да се понасяме.

Търкот навлече комбинезона, сложи си жилетката и напълни джобовете с резервни пълнители за автомата. Прибави няколко заслепяващи, две нападателни и две отбранителни гранати, после извади броунинга от сака и го нагласи в лъскавия кобур под жилетката. За всеки случай добави още някои неща от личната си екипировка: кожен калъф с три идеално балансирани и наточени ножа за хвърляне — ръчно изработени по негова поръчка от прочут майстор в Мейн, тънка стоманена гарота[3] и лъщяща, двуостра, назъбена в основата кама, също в калъф, която пъхна в дясната си обувка.

Вече напълно готов за всякакви изпитания, Търкот се присъедини към останалите мъже в хангара. Бяха към двадесетина и очевидно Прага им беше командирът. Той забеляза Търкот.

— Тази вечер ще се навърташ край мен, мръвко. Ще слушаш какво ти казвам. Няма да предприемаш нищо на своя глава. Предстои ти да видиш доста странни неща. Но не се безпокой, държим всичко под контрол.

„Щом всичко е под контрол — помисли си Търкот, — защо сме въоръжени до зъби?“ Но премълча и погледна натам, накъдето гледаха останалите. Един УН-60 „Блекхоук“ със сгънати лопати на витлата вече беше прибран в търбуха на първия С-130 „Херкулес“. Още два по-малки щурмови хеликоптери АХ-6 — „птички“, както им викаха пилотите — запълваха товарния отсек на втория „Херкулес“. АХ-6 бяха малки четириместни хеликоптери с миникартечница, монтирана върху десния плаз. В армията бяха на въоръжение отскоро, при това, поне доколкото знаеше Търкот, ги използваше само специалната диверсионна група 160.

— Група Алфа, потегляй! — нареди Прага.

Четирима мъже с парашути, полюшващи се небрежно на раменете им, пресякоха асфалтираната площадка към скрития в мрака В-22 „Оспрей“, останал незабелязан досега. Още една изненада. Търкот бе дочул, че държавният договор за закупуване на тези самолети е прекратен, но този тук изглеждаше напълно функционален, още повече, че перките му вече се въртяха. Намираха се в краищата на крилата и в момента сочеха нагоре — позиция, която позволяваше на самолета да излети като хеликоптер. След това двигателите заемаха вертикално положение и машината преминаваше в нормален полет. Вратата на задния хангар още се затваряше, а „Оспрей“ вече се издигаше в тъмното небе.

Търкот почувства прилив на адреналин. Мирисът на керосин, облаците изгорели газове, ревът на двигателите, непривичното оръжие в ръцете му, всичко това блъскаше по сетивата и извикваше полузабравени спомени — някои хубави, други лоши, но всички вълнуващи.

— Мърдай! — нареди Прага и Търкот последва останалите на борда на С-130.

Товарният отсек бе достатъчно голям да побере четири автомобила. От двете страни бяха поставени седалки, тапицирани с червен брезент. Стените на салона не бяха звукоизолираии и тътенът на четирите турбовитлови двигателя караше зъбите на мъжете да вибрират. Няколко малки, кръгли илюминатора бяха единствената визуална връзка с външния свят. В дъното имаше зелени сандъци, пристегнати с еластични въжета — изглежда с допълнителна екипировка. Още две групи се бяха настанили преди тях — едните в сиви комбинезони, а другите в зелени камуфлажни дрехи.

— Тези със сивите дрешки са учените глави! — обясни Прага, надвесен над ухото му. — Нашата задачка е да ги наглеждаме, докато си вършат работата. Зелените са пилотите на хеликоптерите.

Рампата на „Херкулеса“ се вдигна и се прибра, вътре светнаха червени сигнални светлини. Търкот надникна през близкия илюминатор. „Оспрей“ не се виждаше никакъв. Зачуди се къде ли ще скочат четиримата парашутисти. С крайчеца на окото зърна нещо голямо и кръгло да се носи на десетина метра над пистата — между тях и планината. Търкот премигна.

— Това пък какво…

— Не зяпай навън — нареди му Прага, като го дръпна за рамото. — Прегледа ли снаряжението?

Търкот изгледа началника си, после бавно затвори очи. Все още ясно си представяше онова, което бе привлякло вниманието му, макар здравият разум вече да подлагаше на съмнение видяното.

— Слушам, сър.

— Добре. Както казах, за начало няма да се отлепяш от мен. И гледай нищо да не те изненадва.

Самолетът потрепери и тръгна. Търкот вдигна автомата и го нагласи в скута си. Набързо го разглоби, прегледа затвора и провери спусъка и предпазителя. След това го сглоби отново, постави пълнител и спусна предпазителя.

— Какво според теб става? — попита изнервено Симънс, обхванат от съжаление, че е оставил фотоапарата си.

Първият С-130 вече набираше скорост по пистата. По-малкият самолет бе излетял вертикално, за да се изгуби зад хоризонта на север.

— Да пукна дано! — възкликна Франклин. — Видя ли това?

Симънс се извъртя и замръзна. Франклин вече бе на крака и се носеше обратно по пътя, по който бяха дошли, препъвайки се в камънаците. Симънс посегна към миниатюрния плосък фотоапарат, който бе скрил под ризата си, и тогава за няколко секунди нощното небе се озари от ослепителна светлина.

След това Симънс вече не бе в състояние нито да вижда, нито да чува.

Търкот опря гръб в меката облегалка, когато самолетът рязко повдигна нос, за да набере височина. През отсрещния илюминатор зърна отблясък на ярка светлина, която идеше някъде откъм склона на планината. Извърна поглед към Прага, за да открие, че той продължава да го следи съсредоточено с черните си, безизразни очи.

Търкот срещна погледа му спокойно. И друг път се бе изправял срещу такива. Прага бе човек със силен характер сред хора, които се гордееха с твърдостта си. Някой с по-малко опит от неговия, вероятно би останал разколебан от втренчения поглед, но Търкот знаеше нещо, което бе познато и на Прага: силата на смъртта. Наясно бе какво е да усещаш властта с пръст на спусъка и колко малко трябва, за да преминеш границата. В такъв момент вече нямаше значение за колко силен се мислиш.

Той притвори очи и си наложи да се отпусне. Не беше необходимо да си гений, за да разбереш, че няма да видиш кой знае какво през малкия илюминатор. Каквото и да предстои да стане, ще го разбере, когато пристигнат, за където са потеглили. Каквото и да се изискваше от него, ще му го кажат, когато му дойде времето. Едва ли това бе най-добрият начин да се провежда важна операция, но или Прага също не знаеше достатъчно, или пък нарочно го държеше в неведение. Второто изглеждаше по-вероятно.

В близост до границата между Небраска и Южна Дакота

Време до излитането — 141 часа и 15 мин.

„Оспрей“ кръжеше на около три хиляди метра над езеро Луис и Кларк. Седнал отзад, водачът на групата слушаше внимателно последните инструкции, предавани от Куба.

— Преден пост „Феникс“, говори „Найтскейп шест“. Данните от топлинното наблюдение изключват присъствието на хора в района на операцията. Продължавайте според плана. Край.

Водачът на групата свали слушалките, изгледа тричленния екипаж и нареди:

— Скачаме.

След това вдигна палец към пилота.

Задната рампа се плъзна плавно и отвън нахлу хладен, нощен въздух. Водачът на групата приближи ръба и скочи, а хората му го последваха един по един. Във въздуха четиримата разпериха ръце и крака, заемайки стабилна позиция, сетне изтеглиха въжетата. Квадратните платна на парашутите разцъфнаха над главите им и те побързаха да нагласят приборите за нощно виждане.

Водачът огледа отгоре района за кацане. Виждаше се съвсем ясно дълъг участък от брега на езерото, без никакви светлини. С приближаването към земята постепенно изплуваха нови и нови подробности. Изоставеният ски-лифт бе първият и най-важният ориентир, който водачът търсеше, и веднага щом го съгледа, той вдигна очилата и се прицели в горната станция на лифта. Над него имаше малка площадка, където преди години начинаещите скиори бяха правили първите си несигурни стъпки, веднага след слизане от столчетата.

На не повече от шест метра над земята водачът на групата изтегли рязко и двете кормилни въженца, забавяйки скоростта на снижаване до такава степен, че подметките му опряха повърхността с лекотата на слизащ от автобус пътник. Парашутът още се свличаше зад него, а мъжът вече бе измъкнал автомата си. Хората му се приземиха в радиус, не по-голям от няколко метра. С чевръсти движения събраха парашутите, после заеха позиция под най-горния стълб на лифта, откъдето като на длан се виждаше цялата околност чак до езерото.

Дяволско гнездо бе названието, с което бе известна тази местност. Говореше се, че самият Джеси Джеймс[4] някога се укривал по тези места, където неравното, назъбено плато на Небраска внезапно се спускаше към врязаното в долината изкуствено създадено езеро — резултат от преграждането на Мисури с язовирна стена на двадесетина километра по-надолу по течението й. Преди около десетина години някакъв предприемач бе направил безуспешен опит да превърне това място в ски-курорт — от тогава датираше и лифтът — но идеята му бе претърпяла провал. Четиримата не се интересуваха от ръждясалите железа. Вниманието им бе съсредоточено в средата на пистата, която извиваше по един от хълмовете и завършваше на бреговете на езерото.

Водачът на групата нагласи слушалките и прошепна:

— „Найтскейп шест“, говори преден пост „Феникс“. Площадката за кацане е чиста. Районът е обезопасен. Приемам.

— Тук „Шест-две“. Разбрано. „Феникс едно“ пристига след пет минути. Край.

В самолета Търкот забеляза, че Прага разговаря по сателитното радио, но думите му бяха заглушени от рева на двигателите. Ако се съдеше по промяната във въздушното налягане, самолетът бе започнал да се снижава. Зад прозореца се мярна блестяща водна повърхност, после назъбена брегова линия. Колелата на „Херкулеса“ опряха в повърхността и заподскачаха. Спирачният път бе удивително кратък за самолет с подобни размери и съвсем скоро задната рампа се вдигна, разкривайки затревената писта под тях.

— Хайде, скачайте! — извика Прага. — Всичко да се разтовари!

Търкот също се включи в изваждането на малкия хеликоптер, който замаскираха под близките дървета. Все още беше впечатлен от способностите на пилотите. Площадката за приземяване не беше нищо повече от неголяма поляна между два реда високи дървета.

Веднага щом разтовариха и последния сандък, „Херкулесът“ се завъртя и набра скорост, вдигайки рампата в движение. След по-малко от минута се изгуби в нощното небе и на негово място се приземи вторият С-130. Скоро и трите хеликоптера, заедно с целия наличен състав, бяха на земята.

Когато утихна шумът от двигателите на втория самолет, Прага пое командването.

— Искам вертолетите и всичко останало да се покрие с маскировъчни мрежи. Размърдайте си задниците!

3.

Кайро, Египет

Време до излитането — 137 часа

— Не разбирам какво не е наред с апаратурата — мърмореше стажантът, докато въртеше трескаво копчетата върху портативното командно табло. Пискливият му глас отекна приглушено в дебелите каменни стени и бавно заглъхна.

— Откъде знаеш, че проблемът е в апаратурата? — попита с далеч по-спокоен тон професор Нейбингър.

— Какво друго би предизвикало отрицателен резултат? — стажантът тупна с ръка монитора на магнитния резонатор, който бяха довлачили с огромни усилия тук, дълбоко във вътрешността на Голямата пирамида.

Усилията бяха в две насоки: чисто физически напъни да домъкнат машината през всичките тесни тунели на пирамидата чак до подземната зала и сложните дипломатически опити да се сдобият с разрешение за вкарването на подобна свръхмодерна апаратура в един от най-великите исторически паметници на Египет.

Нейбингър познаваше достатъчно добре както кулоарите на властта, така и пътищата за постигане на успех в полето на археологията, за да си даде ясна сметка какви възможности разкриваше разрешението да използва подобна екипировка тук. От някогашните седем чудеса на древния свят единствено останали сравнително непокътнати бяха трите пирамиди на западния бряг на Нил, а дори и в онези далечни времена са ги смятали за най-великото сред чудесата. Колосът на остров Родос — в чието съществуване немалка част от археолозите се съмняваха — Висящите градини на Вавилон, Вавилонската кула, Александрийският фар и други известни от различни източници гигантски строежи на ранните цивилизации бяха изчезнали от векове. Всички, освен пирамидите, построени в периода между 2685 и 2180 г. преди Христа. Заровени в пясъка много преди възхода на Римската империя, пирамидите си бяха още тук, макар империята да се бе разпаднала от векове и изглеждаха все тъй непоклатими в зората на следващото хилядолетие на човешката цивилизация.

Войни и бедствия бяха променяли облика на населението и околния пейзаж — от хиксоското нашествие през 16 век преди новата ера, през Наполеон, до сраженията на Осма британска армия във Втората световна война — а пирамидите ги бяха надживели.

В Египет имаше над осемдесет пирамиди и Нейбингър бе посещавал повечето от тях, разучавайки загадките им, но и до ден днешен най-силно го привличаше прословутото трио от долината Гизе. От трите средната — пирамидата на Хефрен — изглеждаше най-висока, но само защото бе построена на по-издигнато място. В действителност най-голяма бе северната пирамида, вдигната по заповед на фараон Хуфу, известен още като Хеопс. С височина над сто метра[5] и покриваща площ от осемдесет акра, тя беше най-голямата каменна постройка в света. За сравнение, най-малката от трите пирамиди, тази на Микерин, бе висока около седемдесет метра. Страните и на трите пирамиди бяха ориентирани точно по четирите посоки на света и те бяха подредени по големина от север на юг. Сфинксът лежеше в подножието на средната пирамида — но достатъчно на изток, за да охранява и входа на най-голямата.

Открай време туристи, археолози и учени идваха тук да изразяват почудата си. Туристите се впечатляваха от размерите и възрастта. За учените представляваше интерес технологията на епохата, в която са били издигнати. Археолозите виждаха в тях и въпрос, чийто отговор все не съумяваха да открият със сигурност. Защо са били построени? Над тази загадка от години работеше и Нейбингър и нито един от отговорите на неговите колеги не му се струваше достатъчно задоволителен.

Най-общоприетото обяснение бе, че са били гробници на фараоните. Веднага обаче се появяваше един необясним факт — защо всички саркофази, открити в пирамидите, се бяха оказали празни. Години наред вината за това се хвърляше върху крадци, осквернили гробниците заради скрити вътре съкровища, докато не бяха намерени непокътнати, солидно запечатани саркофази, които също се оказаха празни.

Следващата теория, произхождаща логически от първата, придаваше на пирамидите ролята на кенотафи[6] — празни погребални мемориали, символи на властта, докато телата били погребвани тайно другаде, за да се избегне разграбването.

Една по-съвременна теория вземаше съвършено неочаквана посока. Според нея за египтяните е бил важен не крайният резултат, а процесът на построяване и целта на строежа е била да се намери занимание за цялата налична работна ръка през ежегодните три месеца на нилско пълноводие, когато замирала всякаква земеделска работа. Инак в незаетите умове можели да изникнат мисли, които фараоните и техните царедворци едва ли биха одобрили.

Според друга теория, подкрепяна от оптимистично настроените традиционалисти, гробниците на фараоните са някъде из пирамидите, но все още не са открити. Вече няколко години професор Нейбингър, водещ експерт по въпросите на Древния Египет в Бруклинския музей, посвещаваше цялото си свободно време в търсене на доказателства за последното.

Конкретната специалност на Нейбингър бяха йероглифите — писменост, която си служеше с фигури и знаци, за да означи думи и звуци. Нейбингър вярваше, че най-добрият начин да се разбере миналото е като се разчете онова, което тогавашните хора са написали за своето време, вместо възгледите на някой, ровичкал се из руините хиляди години по-късно.

Една странна мисъл не му даваше покой и същевременно непрестанно разпалваше археологическия му ентусиазъм, и тя беше, че ако пирамидите не бяха просъществували до днешни времена, за да ги виждат с очите си, едва ли хората биха повярвали, че някога ги е имало, най-вече заради почти пълното отсъствие на сведения по този въпрос в древните египетски писания. Сякаш летописците от онези времена се бяха наговорили, че след като всички и без това знаят за пирамидите, едва ли е необходимо да ги споменават. Или пък, мислеше си понякога Нейбингър, хората от онази далечна епоха също не са били сигурни каква точно е целта на тези гигантски строежи. А дали не е било забранено да пишат за тях?

Тази година опитваше нещо различно, в добавка към основния си проект да преписва всички надписи и да копира рисунките от вътрешните стени на Голямата пирамида. Намислил бе да използва магнитен резонатор, за да сондира дълбоко под дебелите стени, където човешкото око не бе в състояние да проникне, а да се копае бе строго забранено. Вълните, излъчвани от резонатора, можеха да навлязат безопасно на необходимата дълбочина и да му разкрият заровените там съкровища. Поне така беше на теория. Практическото приложение, както бе демонстрирал стажантът, се разминаваше с предварителните му очаквания.

— Сякаш… — Уелчър, младият стажант, млъкна и се почеса озадачено, — сякаш сме блокирани от друг, по-мощен източник. Не кой знае колко мощен, но все пак го има.

— Какъв източник? — попита Нейбингър, облегнат на хладната стена. Въпреки всичките години, прекарани из подземията, все не съумяваше да се отърси от потискащото усещане за огромната маса от дялани камъни, наредени над него.

Нейбингър беше едър, плещест мъж, с гъста, черна, грижливо поддържана брада и очила с метални рамки. Носеше избелели дрехи в защитен цвят, униформата на пустинните изследователи. На тридесет и шест все още го смятаха за млад в средите на археолозите, а и не можеше да се похвали с важно откритие, върху което да гради репутацията си. Проблемът му, както често обичаше да разисква пред приятелите си в Бруклин, бе, че не си е измислил някоя любима теория, върху която да работи. Вместо това разполагаше с любим метод — търсеше нови надписи и се опитваше да дешифрира томовете неразгадани папируси. Готов бе да приеме всичко, което му разкриеха, но засега надписите оставаха неми за усилията му.

Шлиман може наистина да е бил убеден, че Троя съществува и си заслужава да прекара целия си живот в търсенето й, но Нейбингър нямаше подобни убеждения. На всичко отгоре работеше в сфера, където конкуренцията не само бе многобройна, но и унищожителна. Надеждите му бяха, че ще сполучи да открие с помощта на магнитния резонатор нещо, което останалите са пропуснали, само дето не знаеше какво точно търси. Дали пък няма да се натъкне на някоя нова галерия, с незнайни съкровища и непознати надписи?

Уелчър не откъсваше очи от циферблатите.

— При други обстоятелства бих казал, че долавяме смущения от остатъчна радиация.

— Радиация? — точно от това се боеше и Нейбингър.

Той погледна крадешком групата египетски работници, които бяха наели да пренесат апаратурата до тук. Водачът им, Каджи, не откъсваше очи от тях, ала сбръчканото му лице не издаваше нищо. Последното, от което се нуждаеха сега, бе да настъпи паника и работниците да ги зарежат насред пирамидата.

— Ами да — кимна Уелчър. — Когато се подготвях за тази експедиция, известно време работих на такъв резонатор в една болница. Там също понякога излизаха подобни смущения и един от техниците ми обясни, че се причинявали от рентгеновата апаратура. Дори се наложи да направят график за работата на отделните апарати, а по правилник би трябвало да са разположени на различни етажи и да са солидно екранирани.

Макар да не бе известно на широката публика, Нейбингър бе чувал за някои ранни проучвания във вътрешността на пирамидите с използване на космически лъчения, завършили неуспешно по същата причина — наличие на остатъчна радиация, която смущавала изследването. Причината тази информация да остане достояние на тесен кръг специалисти се криеше в липсата на рационално обяснение — а учените не обичаха да публикуват трудове върху факти, които не могат да обяснят. Нейбингър нерядко се питаше колко ли още необяснени феномени са останали заровени в папките на изследователите, само защото последните са се опасявали да не станат за присмех на научната общност.

Въпреки всичко, беше се надявал, че късметът му ще проработи, най-вече защото магнитният резонатор се основаваше на съвършено различен принцип на работа.

— Провери ли целия спектър на апарата? — попита той.

От четири часа бяха долу. Нейбингър бе предоставил на Уелчър работата по апарата, тъй като той бе специалистът. През това време бе фотографирал рисунките и надписите от близките коридори. Макар детайлно изследвани и документирани, някои от йероглифите тук все още не бяха разчетени.

Бележникът в скута му бе изпъстрен с драскулки.

Вглъбен в изследванията си, Нейбингър все още не можеше да сподави вълнението си от факта, че някои от тукашните йероглифи сякаш имаха лингвистична връзка с писмеността, използвана в наскоро открити свитъци в Мексико. Нейбингър не бе заинтригуван толкова от причината за подобна връзка, интересуваше го по-скоро информацията, която съдържаха. Дори бе съумял да разчете няколко думи… нищо повече от неясно послание. Ала и това бе достатъчно да забрави за магнитния резонатор и доскорошните си надежди.

Преди около година Нейбингър бе направил изумително откритие, което все още пазеше в тайна. Открай време се знаеше, че съществуват пергаменти и свитъци с египетски произход, при изписването на които не са били използвани класически йероглифи, а нещо като по-древна картинно-образна писменост, наричана „стари руни“. Вярно, че източниците на подобна информация все още бяха оскъдни. Твърде оскъдни, за да осигурят необходимия минимум данни и да бъдат преведени. Но затова пък достатъчно, за да предизвикат интерес. Това, което привлече вниманието на Нейбингър, бе поредица от стари руни в един южноамерикански свитък. След около година напрегната работа върху копията, с които разполагаше — сравнявайки ги с тези от Египет — професорът бе почти сигурен, че е успял да разгадае близо няколко десетки думи и символи. Необходими му бяха обаче още образци, за да се почувства по-уверен в точността на малкото, което бе постигнал. Историята познаваше не един случай на тотално заблуждение при разчитане на древни писания.

Каджи просъска няколко думи, работниците му скочиха на крака и напуснаха пъргаво подземието. Нейбингър изруга тихо, пъхна бележника в джоба си и се надигна.

— Слушай, Каджи, платил съм ви да…

— Всичко е наред, професоре — прекъсна го Каджи, вдигнал мазолестата си длан. Говореше почти перфектен английски, дори с леко британски акцент — за изненада на Нейбингър, който бе свикнал египтяните често да се прикриват зад незнанието на езика, когато така им е по-изгодно. — Просто им дадох малка почивка. Ще се върнат след час. — Той погледна към резонатора и се усмихна, а златните му зъби проблеснаха в мрака. — Май нещо не върви, а?

— Не върви — кимна уморено Нейбингър.

— На професор Хамънд също не му потръгна при опитите с машините, през 1976.

— Бил си с Хамънд? — учуди се Нейбингър.

В „Роял мюзиъм“ в Лондон беше чел доклада на Хамънд за експедицията. Един от непубликуваните трудове — също поради липса на откритие. Разбира се, още тогава Нейбингър забеляза, че всъщност Хамънд е открил нещо — а по-точно, наличието на остатъчна радиация във вътрешността на пирамидите, каквато не би трябвало да има.

— Много пъти съм бил тук — продължи Каджи. — И тук, и в другите пирамиди. Слизал съм и в Долината на царете. Прекарах много години на юг, в пустинята, преди водата на язовира да я залее. Оглавявал съм работните групи в не една експедиция и съм виждал какви ли не чудати неща.

— Хамънд откри ли защо апаратурата му не работи?

— Не, за съжаление — въздъхна театрално Каджи и прокара ръка по командното табло на резонатора. — Тази машина трябва да е доста скъпа?

— Да, така е… — понечи да отговори Уелчър, но Нейбингър го спря. Вече разбираше накъде върви разговорът.

Каджи се усмихна.

— Ах, Хамънд също не получи никакви резултати. Хората му се навъртаха около машината. Твърде много радиация, казваха. Хамънд не им вярваше. Но машината няма да лъже, нали?

Този път Уелчър премълча.

— Щом машината не лъже — продължи мисълта му Нейбингър, — значи нещо трябва да предизвиква смущенията.

— Или нещо някога е било тук и все още предизвиква смущения — поправи го Каджи. Той се извърна и се насочи към входа на подземието, където имаше голям каменен саркофаг.

— Този саркофаг е бил празен, когато са счупили печатите — подхвърли зад него Нейбингър.

Имаше предвид първата експедиция от 1951 г., когато бяха проникнали в тази зала. Всички тогава били ужасно развълнувани от факта, че печатите на каменната гробница са непокътнати. Смятали, че веднага щом вдигнат похлупака, ще разкрият тайните на пирамидата. Представяше си смайването им, след като го сторили и вътре нямало нищо.

В Голямата пирамида има три помещения. Двата входа — официалният, на северната страна, и прокопаният по заповед на халифа векове по-късно, се свързват в тунела, който пресича дебелата каменна стена и продължава навътре в скалата под пирамидата. На свой ред тунелът също се раздвоява, като единият му ръкав отвежда право в Средната зала и Голямата галерия, от която пък се стига в Горната зала. Другият, по-скоро открит, слиза още по-надолу, към Долната зала. Именно в тази зала работеха Нейбингър и хората му.

— Бях тук през 1951 г. — кимна Каджи. — Да, тогава саркофагът беше празен.

— Тогава? — повтори Нейбингър. Познаваше Каджи от предишни експедиции из Египет, имаше репутация на честен човек. Когато за първи път го нае, преди доста години, получи от няколко места чудесни препоръки за него.

— Хамънд ме мислеше за глупак, а и тогава бях млад — рече Каджи. — Опитах се да му кажа, но той не искаше да ме чуе. — Каджи потърка пръстите на едната си ръка в дланта на другата.

Нейбингър знаеше какво означава това. Каджи искаше да му се плати за сведенията и едва ли можеше да бъде винен за алчността си. Професорът се замисли. Беше взел резонатора под наем. Таксата зависеше от броя на дните, а от музея му бяха отпуснали средства за осем дни. Ако го изпрати утре по самолет, ще спести пет дни от заплащането. Това бяха доста пари, особено за местните жители. Единственият проблем бе как ще обясни после липсата на фактури и документи за останалите дни. От друга страна, какъв смисъл да упорства с апаратурата на място, където няма да открие нищо. Вече беше преписал йероглифите от стените и това бе достатъчно да сметне експедицията за успех — поне от негова гледна точка. И без това резонаторът бе само изстрел напосоки.

Нейбингър побутна стажанта.

— Иди си почини.

Уелчър напусна залата и двамата мъже останаха сами.

— Десет хиляди лири — рече Нейбингър.

Лицето на Каджи дори не трепна.

— Дванадесет хиляди и това е всичко, което имам. — Нейбингър знаеше, че това е повече от средната годишна заплата в Египет.

Каджи протегна ръка. Нейбингър бръкна в джоба и извади пачката с банкноти — седмичната заплата на всички работници. Сега ще трябва да ходи до банката, за да изтегли останалата сума и да им заплати.

Каджи седна с кръстосани нозе на каменния под, а парите изчезнаха под робата му.

— Бях тук през 1951 с експедицията на Мартин, когато откриха тази зала, но това не бе първото ми идване.

— Невъзможно! — отсече Нейбингър. — Професор Мартин е прокопал три от стените, за да попадне тук през 1951. Всички стени са били напълно запазени. Върху саркофага е имало оригинални печати от династията на…

— Говори си колкото искаш — прекъсна го Каджи със същия спокоен тон. — Но аз ти казвам, че съм влизал тук и преди 51-ва. Плати ми, за да ти разкажа. Ако искаш слушай, ако искаш, можеш да спориш. Твоя работа.

— Ще слушам — кимна Нейбингър, завладян от подозрението, че току-що е профукал за тоя що духа солидна част от субсидията на музея. Вече се питаше откъде ще спести, за да покрие липсата. Умът му автоматично пресмяташе най-благоприятните възможности за обмяна между долар и египетска лира.

Но Каджи изглеждаше удовлетворен.

— Това се случи девет години преди експедицията на Мартин, по време на Втората световна война. През 1942 тук, в Кайро, управляваха англичаните, но това не се нравеше на мнозина. Египетските националисти бяха готови да разменят едни нежелани управници за други, надявайки се немците да се окажат по-добри от англичаните и да ни върнат свободата. Всъщност никой не го беше еня за нашето мнение. Ромел[7] и Африканският корпус идваха от запад през пустинята и в града ги очакваха до края на годината.

Всичко започна през януари 1942, с началото на офанзивата на Ромел. През юни Тобрук[8] вече беше в ръцете на немците и англичаните отстъпваха по целия фронт. Дори в Кайро, в щаба на Осма армия, офицерите горяха важни документи, подготвяйки изтеглянето. Всички се бояха. А Ромел продължаваше да наближава. Британската армия бе отблъсната чак до Ел Аламейн.

— Аз работех в Кайро — продължи Каджи, размахвайки ръка над главата си. — Дори в разгара на войната имаше такива, които искаха да посетят древните места. Пирамидите са посрещали не една война. Пък и за мнозина войната е средство да попътуват и да припечелят пари. Тъй че аз организирах обиколки. Понякога, когато клиентът ми плащаше за риска, подкупвах пазачите и го вкарвах вътре. Желаещите да видят Голямата галерия не бяха един и двама — той бодна с палец тавана, но галерията всъщност бе на тридесет метра по-нагоре и водеше до вътрешността на пирамидата и до най-горната зала.

Каджи разпери ръце.

— Не ме интересуваше кой управлява в Кайро. Пирамидите помнеха много управници и щяха да познаят още много в бъдеще. Моят живот е тук, сред тях. Германците бяха само на триста километра от Кайро и изглежда вече никой не можеше да ги спре. В началото на юли генерал Оучинлек беше освободен от поста си и на негово място пристигна Монтгомъри[9]. Тук това не направи впечатление на никого. Очакваше се англичаните да отстъпят в Палестина и да блокират Суецкия канал с потопени кораби. Някъде по това време ме потърси група хора, желаещи да влязат в пирамидата. Говореха със странен акцент, но плащаха добре и това бе по-важно. Същата нощ подкупих пазачите и ги вкарах, използвайки входа на халифа — така поискаха те. Спуснахме се по коридора, докато стигнахме разклонението към Главната галерия. Но те не пожелаха да продължат нагоре, не проявиха интерес и към Средната зала, която тогава бе все още най-ниско разположеното от познатите помещения. Носеха със себе си някакъв чертеж. — Каджи посочи стената. — Нямах възможност да го разгледам подробно, но беше с такива надписи. Знаците, които никой не може да разчете. — Той извърна очи към бележника в скута на Нейбингър. — Може би ти ще си първият.

— Кои бяха тези хора? — попита Нейбингър и затвори бележника.

— Те бяха германци.

— Германци? Но как са се добрали до Кайро? Нали градът все още е бил в ръцете на англичаните?

— Нищо по-лесно. По време на войната Кайро бе един от големите центрове на шпионажа. Какви ли не странни птици влизаха свободно в града. — Завладян от спомени, Каджи продължи с развълнуван глас: — Истинско преживяване бе да си в Кайро през ония години. Дори курвите работеха за едната или за другата страна — най-често и за двете. Баровете бяха натъпкани с шпиони. Англичаните шпионираха германците, които пък шпионираха американците, а те на свой ред шпионираха италианците и тъй нататък. — Каджи се изкиска. — На черния пазар можеше да се спечели цяло състояние. Та не беше хич трудно да се пратят тези хора в Кайро. Особено през юли, когато всички бяха заети с подготовка за евакуация или за посрещане на новите господари.

— Откъде се бяха сдобили германците с този чертеж? — прекъсна го Нейбингър.

— Нямам представа. Използваха ме само, за да ги вкарам. Оттук насетне те поеха управлението.

Нейбингър зададе въпроса, който не му даваше мира.

— А знаеха ли да четат йероглифите?

— Не съм сигурен… но с тях имаше един, който ги разбираше по свой начин. Бяха дванадесет. Спуснахме се в ниското, където тунелът извива и поема нагоре към Голямата галерия, и там спряхме. След като се ориентираха, те започнаха да копаят. Ей тогава се изплаших. Щяха да ме обвинят, защото пазачите знаеха, че аз съм ги довел. Със своите лопати и кирки буквално унищожаваха прехраната ми… Този, който ги ръководеше… — Каджи млъкна, завладян от спомени, — беше зъл човек. Личеше си по всичко и най-вече по очите. Още като се завайках, той ме сряза с поглед и веднага разбрах, че отворя ли си още веднъж устата, ще съм мъртвец. Тъй че млъкнах.

Работеха доста бързо. Знаеха къде да търсят и само след час откриха прохода. Нов тунел! Бях толкова развълнуван, въпреки уплахата си. Нищо подобно не ми се бе случвало досега. Новият коридор водеше надолу, към скалата под пирамидата. Никой досега не бе предполагал за подобна възможност. Всички бяха търсели пътища да продължат нагоре.

Немците влязоха и аз ги последвах. Не разбирах какво си говорят, но беше очевидно, че и те са развълнувани. Спуснахме се навътре в тунела — Каджи посочи с пръст през рамо — както и ние с теб тази сутрин. На три пъти движението ни беше блокирано от тънки стени. Таванът беше изписан с непознати йероглифи и аз не се съмнявах, че сме попаднали в участък, където от четири хиляди години не е стъпвал човешки крак. Немците прокопаха отвори в стените, без да се грижат за боклука, който оставяха. Тунелът завършваше с каменна стена, но те не се спряха пред нея, както не ги бяха спрели предишните три стени. Нахвърлиха й се със своите лостове и кирки и съвсем скоро я разкъртиха. И тогава влязохме в залата. Саркофагът си беше там, където си го виждал на снимките от експедицията на Мартин, покрит с тежкия похлупак и с непокътнати печати. А из въздуха се усещаше присъствието на…

Каджи замлъкна и Нейбингър втренчи очи в него. Сякаш омагьосан от гласа на стареца, той почти виждаше картината пред себе си.

Каджи погледна към средата на залата, където бе разположен саркофагът.

— Немците не бяха археолози. Със сигурност го знаех. Личеше си от начина, по който къртеха стените. И по това как счупиха печатите и вдигнаха похлупака. През 1951 на Мартин му бяха нужни шест седмици, за да отвори саркофага, като подготвяше в подробности всяко предстоящо действие от операцията. А в онази нощ немците го сториха за пет минути. Нищо друго не ги интересуваше, освен съдържанието на саркофага. Нито надписите по стените, нито печатите. Нищо, освен вътрешността на каменната кутия.

— Саркофагът… празен ли беше?

— Не.

Нейбингър чакаше, но нетърпението му надделя.

— Вътре ли беше тялото на фараона?

— Не — въздъхна Каджи и сякаш цялата насъбрана енергия го напусна. — Не зная какво беше онова, което намериха. В саркофага имаше кутия. От черен метал. Не бях виждал такъв метал, нито пък видях след това. — Той вдигна ръце, описвайки правоъгълник с височина и ширина около метър. — Ей толкоз голяма беше.

Нейбингър поклати глава.

— Хубава история, Каджи. Струва ми се обаче, че платих да чуя измислица.

— Не беше лъжа — отвърна с равен глас Каджи.

— Виждал съм снимките от експедицията на Мартин. Стените, за които говориш, изглеждат непокътнати. Същото важи и за печатите върху саркофага — били са оригинални. Как ще го обясниш, ако германците са направили онова, което твърдиш? Кой е иззидал обратно стените? Ами печатите? Да не е магия? Или духът на фараона? — Нейбингър беше отвратен.

— Не зная, не съм сигурен… — призна Каджи. — Зная обаче, че през 1945 англичаните и американците забраниха достъпа до Голямата пирамида за цели осем месеца — чак докато не свърши войната. Никой не можеше да влиза. Може би те са възстановили всичко вътре. Макар и трудно, това не е невъзможно. Когато слязох долу с Мартин, стените си бяха на мястото. Зачудих се, защото ги бях оставил разбити.

— Защо не каза на Мартин? — попита Нейбингър.

— Тогава бях прост работник. А и сигурно нямаше да ми повярва, както не ми вярваш и ти сега.

— Защо ми разказа всичко това?

Каджи посочи бележника на професора.

— Защото те интересуват знаците, които никой не може да разчете. Германците имаха на схемата същите знаци. С тяхна помощ откриха тунела към залата.

— В това няма никакъв смисъл — възкликна Нейбингър. — Ако тук са влизали немци и са ограбили саркофага, защо им е на англичаните и американците да ги прикриват?

Каджи запази мълчание.

— Ах! — размаха гневно ръце професорът. — Защото просто тук не са влизали никакви германци! Колко пъти си продавал тази история, Каджи? Но да знаеш, няма да ти позволя да се измъкнеш толкова лесно!

— Не съм те излъгал. Наистина бях тук. — Каджи пъхна ръка под робата си и извади кама.

Нейбингър се облещи, помислил за миг, че е отишъл твърде далеч, но арабинът държеше оръжието за острието и му го подаваше. Нейбингър го взе предпазливо.

— Откраднах го от един от германците. Всички носеха такива.

Стиснал камата, Нейбингър изведнъж почувства, че го побиват тръпки. Дръжката завършваше с миниатюрен череп от слонова кост, а пречупеният кръст бе изрязан върху повърхността й заедно с двете светкавици на печално известните SS. Дръжката беше кокалена и за миг професорът се зачуди от костта на какво животно е била направена, сетне реши, че е по-добре, ако не знае. Върху блестящата стомана на острието също бе изписано нещо и Нейбингър напрегна поглед в сумрака. Беше една-единствена дума:

ТУЛЕ

От другата страна бе гравирано:

фон Сеект

Нейбингър беше чувал за Туле. Легендарна страна, която още Птолемей и други древни географи са описвали като най-северната обитаема земя, разположена някъде след Британските острови. Нямаше обаче ни най-малка представа какво общо има тя с нацистите и пирамидите.

— Кой е този фон Сеект?

— Най-странният тип в групата — отвърна Каджи. — Десет от дванадесетте бяха убийци. Прочетох го в очите им. Но останалите двама бяха различни. Единият разчиташе знаците и посочваше пътя. Беше под постоянна охрана, сякаш не бе дошъл по собствено желание… Вторият — фон Сеект, от когото откраднах камата, също се отличаваше. Не беше като главорезите, но и не беше дошъл насила. Страшно се развълнува, когато откриха черната кутия. Тъкмо този миг използвах да му открадна камата. Извадиха кутията и му я подадоха, а той я пъхна в раницата. Изглежда беше тежка, но и той бе доста як.

— И това ли всъщност търсеха? Само черната кутия?

— Да. Тръгнахме веднага, щом я откриха. Отвън ги чакаше камион, който подкара на север. Аз избягах и се скрих. Знаех, че пазачите ще ме търсят, когато видят дупките в стената и празната зала. Но никой не ме потърси. Не чух нито думичка, колкото и да е странно.

Нейбингър вдигна камата.

— Как мога да бъда сигурен, че не си я купил на черния пазар? Това не е доказателство за верността на разказа ти.

Каджи сви рамене.

— Казах истината. Не ме интересува дали ми вярваш. Аз съм в мир с Аллах. Истината казах. — Той посочи резонатора. — Това ми напомня, че когато немците отвориха саркофага и извадиха кутията, човекът, от когото откраднах камата, носеше един от тези… — Каджи спря, търсейки подходящата дума — малка машинка, тя издаваше звук, когато я насочиха към черната кутия. Жужеше като щурец.

— Гайгеров брояч? — попита Нейбингър.

— Точно така. Това й е името.

— Значи черната кутия е била радиоактивна? — рече Нейбингър, по-скоро на себе си. Макар да нямаше логична причина за това, неусетно бе започнал да вярва на египтянина. Но какво е било затворено в саркофага? Нима древните египтяни са познавали радиацията? Нямаше съмнение, че смущенията в работата на резонатора са от остатъчна радиация.

Нейбингър си припомни историята от началото. Имаше само едно нещо, за което можеше да се хване: името върху камата. Фон Сеект. Кой е — или може би — кой е бил този човек?

— Какво правиш? — попита Каджи, когато Нейбингър пъхна камата в колана си.

— Ще я задържа — отвърна професорът. — Платих ти за историята, а това е единственото доказателство.

— За това не сме се разбирали — възрази старецът.

— Искаш ли да разкрия пред хората ти сделката ни? Да им кажа за парите, които ти дадох? Сигурно ще настояват за своя дял.

Каджи присви очи. После се надигна и кимна.

— Задръж я, щом желаеш. Това е зъл предмет. Отдавна трябваше да се отърва от него.

4.

Нешвил, Тенеси

Време до излитането — 134 часа и 45 мин.

„Тук е Джони. За известно време ще бъда извън града. Връщам се на десети. Оставете съобщение след сигнала. Чао.“

Кели бавно постави слушалката, без да си прави труда да оставя съобщение. Минаваше девет сутринта на десети.

— О, Джони, ето че пак си загазил — прошепна тя.

Вече не се съмняваше, че Симънс е в опасност. Имаше странно чувство за хумор, но едва ли би се шегувал с подобни неща, особено когато ставаше въпрос за работата му. Дори съвсем оскъдните разкази за „приключенията“ му в Салвадор можеха да обяснят причината за подобна сериозност. Освен това в писмото си на три пъти бе споменавал това „девет сутринта“, което също не беше случайно. Най-малкото, ако всичко е наред, щеше да смени съобщението на телефонния секретар.

Тя включи компютъра и задейства телефонната връзка с мрежата. Ако иска да открие Джони, ще й е нужна малко информация. Нещо, за което да се захване.

Съществуваха два пътя за разследване и тя знаеше, че са същите, по които и Джони е минал, преди да тръгне на мисията си. Първият беше да се събере подробна информация за Зона 51 и авиобазата Нелис. А вторият — да надникне на всички места, където се обсъждат НЛО-феномените и да потърси онези, които са свързани със Зона 51.

Кели вече имаше известна подготовка в полето на уфологията, което вероятно бе втората причина — ако първата бе приятелската им връзка — Джони да потърси тъкмо нейната помощ. Всъщност, проблемите, които имаше преди осем години с военните от базата Нелис — в резултат на това бе погубена начеващата й кариера в документалното кино — бяха свързани именно с тази тема. Една многообещаваща възможност тогава се бе превърнала в истинска катастрофа.

Кели огледа още веднъж, по-внимателно, всички документи, изпратени й от Джони, като си записваше ключовите думи на отделно листче. Когато привърши, разполагаше със следното:

Пощенско клеймо от Лас Вегас;

Капитана;

Радиоемисии от 23 октомври, авиобазата Нелис; „Червен флаг“; Ф-15;

„Пощенска кутия“;

„Дриймленд“;

Езерото на конярите.

След като влезе в една от любимите си мрежови търсачки, Кели започна да въвежда една по една ключовите думи. Първото попадение се получи веднага щом свърза „авиобазата Нелис“ с датата „23 октомври“. Беше кратко съобщение от „Тъксън ситизън“ с дата 24 октомври.

„КАТАСТРОФА НА Ф-15, ПИЛОТЪТ ЗАГИВА

Пресслужбата на военновъздушната база Дейвис-Монтам потвърди късно снощи, че самолет Ф-15 от 355-та учебна ескадрила е катастрофирал вчера по време на занятие в околностите на резервата Люк.

Пилотът, чиято самоличност не се съобщава по молба на близките, е загинал при катастрофата.

Самолетът е паднал в пресечен терен и спасителните операции продължават.“

Кели поиска дневното издание на другите вестници, но колкото и да беше странно, там не се споменаваше и ред за инцидента. Тя отвори атласа. Резерватът Люк и военновъздушната база се намираха в Аризона, на стотици километри от авиобазата Нелис. На пръв поглед катастрофата нямаше нищо общо със случая на Джони. Тя понечи да изтрие информацията, но се поколеба.

Дали наистина нямаше? Колко често се случват катастрофи с Ф-15? Едва ли всеки ден. Съвпадение ли е това? Кели не вярваше много в съвпаденията. Бодна я неприятно предчувствие. На какво се е натъкнал Джони? Ако записът е от същата катастрофа, военните са положили доста усилия да отклонят вниманието на обществото от Нелис и Зона 51. Не само това — съобщаваха, че пилотът е мъртъв, за което, поне според записа, нямаше сигурни данни.

Следващият опит бе да свърже „пощенска кутия“ с НЛО. Тук получи три попадения, всичките сочеха „кутията“ като наблюдателен пункт над бреговете на Езерото на конярите, където НЛО-ентусиасти често се събирали да зяпат небето. Очевидно човекът, изпратил записа на Джони — Капитана — е бил един от тези ентусиасти. Сега поне знаеше къде може да открие една от брънките във веригата.

Веднага щом въведе „Дриймленд“ и „Езерото на конярите“, екранът се изпълни със съобщения за куп публикации. Всички имаха връзка със Зона 51 — още един от ключовите термини, който възнамеряваше да въведе.

Съществуваха множество теории за Зоната и Кели бе запозната с немалко от тях. Според едни това бе място, където правителството осъществявало контакти с извънземните, разменяйки информация и технологии. По-радикалните наблюдатели пък смятаха, че в своята част от сделката хората позволявали на пришълците да извършват зловещи опити върху животни и дори да отвличат хора за своите експерименти. Някои стигаха дотам, че говореха за опити за кръстоска между извънземни и човеци. Кели поклати глава. Подобни истории пълнеха заглавните страници на жълтите вестници, но едва ли щяха да са й от полза в конкретната задача.

Вниманието й спря върху доста аргументираното предположение, че в Зона 51 военните провеждат изпитания на свръхсекретен летателен апарат и че на времето на същото място бил изпитван прочутият Ф-117 „Стелт“. Новият секретен самолет се наричал „Аврора“, летял със скорост от 4 до 20М[10] и можел да се издига достатъчно високо, за да изстрелва спътници на орбита.

Правителството официално отричаше съществуването на какъвто и да било тайнствен комплекс на име Зона 51, което беше твърде любопитно, като се имат предвид настоятелните усилия на военновъздушното ведомство през последните пет години да закупува все повече земя край Езерото на конярите.

Явно, че нещо ставаше около тази Зона 51. Джони също бе стигнал до този извод, може би дори се бе натъкнал на още по-интересни сведения и бе решил, че си заслужава да провери всичко на място, въпреки риска записът да се окаже фалшификация.

Докато преглеждаше материалите, направи й впечатление, че две имена изплуват отново и отново: Майк Франклин, самозван специалист по Зона 51, живеещ в малкото градче Рейчъл, недалеч от Зоната, и Стив Джарвис, учен, който твърдеше, че е работил в Зона 51 и дори е виждал с очите си извънземния летателен апарат, с който там се провеждали изпитания. Джони навярно също бе забелязал тези имена.

Кели вдигна телефона и поиска от „Справки“ номера на Франклин. Набра го и зачака, заслушана в равномерния сигнал. Тъкмо когато се готвеше да затвори, отсреща се обади разтревожен женски глас.

— Да?

— Бих искала да разговарям с Майк Франклин. Обажда се Кели Рейнолдс.

— Майк го няма.

— Знаете ли кога ще се върне?

— Няма го тук — повтори жената.

— Работя върху статия за НЛО за известно списание — продължи Кели, привикнала с подобни разговори — и бих искала да…

— Казвах ви, че не е тук! — прекъсна я жената. После неочаквано изхлипа. — Майк е мъртъв. Катастрофирал е с колата снощи.

Кели неволно стисна дръжката.

— Къде е станало това?

— На шосе 57, на около тридесет километра от града.

— Сам ли е бил?

— Какво?

— Сам ли е бил в колата?

— Да. Щатските полицаи казаха, че е излязъл извън пътя, за да избегне сблъсък с елен. Намекваха също, че Майк бил пиян. Но Майк никога не пие, когато кара. Не е такъв човек. Освен това някой е тършувал из къщата. Опитали са се да заличат следите, но аз познах. Страх ме е, че може пак да дойдат.

— Кои да дойдат? — попита Кели.

Жената се изкиска истерично.

— Те — кои? Нали знаете.

— Не, не зная — отвърна Кели. — За кого говорите?

— О, забравете. Майк не биваше да се захваща с тая работа. Толкова пъти му го повтарях.

— Как се казвате? — попита Кели.

— Хич не си и помисляйте. Махам се оттук. Не зная с какво се е занимавал Майк и не искам да чуя повече за него. — Телефонът прекъсна и Кели бавно остави слушалката.

— О, Джони, Джони — прошепна тя. — Този път наистина лъжицата не е била за твоята уста.

Тя извика на екрана разписанието от задачи за следващите две седмици и ги прегледа. Нямаше нищо, което да не търпи отлагане. След като се свърза с когото трябваше и получи нужната отсрочка, тя позвъни в самолетната компания и поръча билет за Лас Вегас. Накрая, отново от „Справки“ се сдоби с телефонния номер на Стив Джарвис в Лас Вегас.

Гласът отсреща бе мъжки.

— Ало?

— Със Стив Джарвис ли говоря?

— Кой се обажда?

— Кели Рейнолдс. Аз съм журналистка на свободна практика и в момента работя над статия за…

— Хонорарът ми за интервю е петстотин долара — прекъсна я безкомпромисно Джарвис. — С това ще си купите един час.

— Г-н Джарвис, опитвам се да открия…

— Петстотин долара за един час. В брой или чек. Никакви безплатни отговори.

Кели преглътна болезнено и помисли.

— Ще може ли да се срещнем тази вечер?

— Бар „Занзибар“, в седем часа. Бъди точна.

— Как ще ви позная? — попита Кели.

— Аз ще те позная. Носи нещо червено. И гледай да е по-секси. Може после да се позабавляваме.

Кели стисна зъби.

— Слушай, аз съм професионален журналист и идвам във Вегас по работа. Хич не ми минавай с…

— Ясно, не ти е толкова зор за интервюто — прекъсна я отново Джарвис. — Приятно ми беше да разговарям с вас, госпожице Рейнолдс.

Кели мълчеше. Мъжът също не затваряше. Патова ситуация, прекъсвана от електронния пукот на връзката.

Джарвис пръв наруши тишината.

— Имате ли парите? Пет стотачки. В брой.

— Да.

— Хубаво. Попитайте за мен бармана. Той ще ви упъти в правилната посока. Ще бъда там в седем.

Докато затваряше, споходи я мимолетно съмнение. Дали не надценява опасността?

Тя издърпа чекмеджето на бюрото и извади отново папката с документите за Нелис. Погледна я замислено. Веднъж вече бе минавала по този път. Но сега беше различно. Не ставаше въпрос само за сензацията, а за живота на Джони. Ако още е жив…

Което не значеше, че трябва да тръгне неподготвена. Тя прегледа повторно статията за Джарвис, записа си нещо, вдигна телефона и набра още един номер.

Кайро, Египет

Време до излитането — 134 часа и 40 мин.

Питър Нейбингър също търсеше отговори на въпроси, но не виждаше никакъв смисъл в информацията, която се изписваше на компютъра пред него. Намираше се в изследователската секция на университета в Кайро и използваше тяхната информационна база данни, за да провери разказа на Каджи. Разчиташе, че само тук ще бъдат събрани всички сведения, свързани с разкопките около и в пирамидите.

Никъде не откри съобщение, че през Втората световна воина в пирамидите са влизали германци, но това не го изненада. Затова пък, докато сортираше информацията от войната, действително се натъкна на една бележка, публикувана в тукашен вестник през 1945 г., според която достъпът до Голямата пирамида наистина е бил забранен за седем месеца през същата година и древната постройка е била център на необяснима активност от страна на военните.

Кръстосаната отпратка между думите „Туле“ и „нацисти“ доведе до изненадващ резултат. Нейбингър познаваше Туле като наименование на митологична северна земя. Нацистите обаче бяха изменили значението й — както и на множество други митове и легенди — пригаждайки я за своите перверзни цели и дори бяха използвали някои археологически открития, за да потвърдят твърденията си.

Даже хора незапознати с археологията са чували за Розетския камък, открит през 1799 г., когато армията на Наполеон превзела Кайро. В известен смисъл кръглият камък се оказал ключът към разгадаване тайните на Древния Египет, особено след като Шамполион разшифровал накрая кода на египетските йероглифи, отваряйки вратите към огромно количество информация.

Ала тук, в университета в Кайро, Нейбингър откри неща, за които нямаше и най-малко понятие. Оказа се например, че през 1842 г. пруският крал предвождал експедиция до Египет, която продължила разработките върху текстовете от древността. Един немски египтолог, на име Рихард Лепсиус, придружавал краля и останал в Египет цели три години. За това време направил първите точни чертежи и измервания на пирамидите.

През следващите години немците бяха посветили доста време и енергия на изучаването на пирамидите, йероглифите и старите руни. Несъмнено — ако разказът на Каджи бе достоверен — накрая бяха пожънали плодовете на своите усилия.

Известно бе също, че през периода преди Втората световна война в Германия се е водела целенасочена работа върху легендите, с цел да бъдат превърнати в солидна основа на зараждащата се нацистка доктрина за расовото превъзходство. Пречупеният кръст — символ, използван от различни древни народи — станал отличителен знак на нацисткото движение, а Лист[11], един от хората, оказали влияние върху светогледа на Хитлер, дори твърдял, че е разчел успешно надписите със стари руни.

Нейбингър вдигна ръка от клавиатурата и почеса замислено брадата си. Вярно бе, че разчитането на надписите от Розетския камък бе помогнало в изучаването на йероглифите, но не и в разшифроването на старите руни. Според него те датираха от много по-древни времена, далеч преди появата на йероглифната писменост.

Нейбингър си спомни за думите на Каджи, че немците използвали някакъв чертеж с подобни надписи, за да се ориентират. Какво ли означаваше това? Дали не бяха открили начин за разчитане на руните, който все още се пазеше в тайна от учените по света? Не разполагаха ли с документи и чертежи от времето на Лепсиус? Или просто е било карта на пирамидата, прекопирана от някой, за когото руните също са неразгадаема мистерия?

Някъде бе чел, че митът за Свещения граал се радвал на широка популярност сред нацистите, но преподавателите в университета ги представяха като аматьори в полето на археологията, повече заинтересувани от пропагандата, отколкото от науката. И все пак, ако издирванията им са довели до някакви резултати? Сигурно и на него щяха да му се присмиват, ако разкрие хипотезата си за връзката на надписите от Централна и Южна Америка със старите руни от пирамидите.

Отново се зарови из документите. Към края на Първата световна война повечето окултни групи, създадени още преди войната, започнали да набират сили, подхранвани от горчивото разочарование на населението от наложения на Германия мирен договор. Една голяма част от тези групи се обединили под общото название „Туле“.

През 1933 г. в Германия била публикувана книгата „Bevor Hitler Kam“ („Преди да дойде Хитлер“). И тази творба била посветена на връзките между национал-социалистите и „Туле“. По-интересно бе, че малко след появата на книгата, авторът й изчезнал при мистериозни обстоятелства и всички копия от изданието били конфискувани и унищожени от нацистите. Името на автора било барон Рудолф фон Себотендорф.

За голяма изненада на Нейбингър в компютъра имаше откъс от споменатата книга. Себотендорф бе спрял вниманието си върху митовете за Атлантида и Туле, но ги разглеждаше в съвършено нова светлина, за да ги превърне в доказателство за налудничавите си твърдения.

Така например, според Себотендорф, някога Туле е била център на древна цивилизация, унищожена по време на големия потоп. Тази концепция се основаваше на една по-ранна теория, пропагандирана от Теософското общество.

Нейбингър прочете една кратка молитва за компютъра с чиято помощ можеше да прескача за отрицателно време от една тема на друга, и пое по дирите на последната информация.

Теософското общество било основано през 1875 г. в Ню Йорк от Елена Блаватска[12]. Според нея обитателите на Атлантида — или Туле, както я наричали нацистите — олицетворявали Четвъртата раса, единствената истинска човешка раса, което, разбира се, било много привлекателно за тяхната арийска теория. На външен вид хората от Туле наподобявали каменните статуи, открити по бреговете на Великденските острови.

Нейбингър зарови пръсти в брадата си. Откъде, по дяволите, й е хрумнало това? Споходи го усещането, че е тръгнал по лъжлива следа, но въпреки всичко продължи да чете.

Като основна причина за изчезването на Четвъртата раса — атлантите или тулеаните — се сочеше кръстосването й с по-низши същества. Изводът, побързали да вметнат нацистите, е, че трябва да се съхранява чистотата на превъзхождащата раса.

Значи фашистите са се интересували от Атлантида? Но какво общо има това с Древния Египет?

Професорът се облегна назад уморено и затвори очи, опитвайки се да подреди късчетата от информация в една обща картина.

Защо нацистите са унищожили книгата и каква е била съдбата на Себотендорф? На пръв поглед нямаше каквато и да било пряка връзка с разказа на Каджи, ако се изключеше думата „Туле“, изписана върху острието на камата, но Нейбингър бе привикнал към подобни интелектуални загадки и не се предаваше лесно. Може би зад завесата се криеше много повече, отколкото изглеждаше на пръв поглед.

Нейбингър потърка очи и зачете отново откъса от книгата. Едно от възможните обяснения за конфискуването й бе, че Хитлер е искал последователите му да си мислят, че той, а не Себотендорф или някой друг, е авторът на тези идеи.

Нейбингър реши да продължи още малко по тази следа. Ала по темата „Атлантида“ изникнаха грамадно количество отпратки — над хиляда. Значи не само германците са се интересували от изчезналия континент. Той прегледа първите двадесетина и избра една статия, която му се стори подходяща за начало.

Атлантида все още се смяташе за митична страна, споменавана в оригинални източници единствено от Платон. Повечето историци бяха на мнение, че Платон е създал Атлантида като метафора, литературно средство за изразяване на възгледите си. Онези, които вярваха в съществуването на Атлантида, се разделяха в зависимост от твърденията си за местоположението й. Според едни, тя е била остров в Средиземно море, унищожен при мощно вулканично изригване. Група океанолози дори изследвала кратера на вулкана Санторини за следи от изчезналия континент. Други я поставяха в самия център на Атлантическия океан. Споменаваха се Азорските острови — Езерото на седемте града на остров Сан Мигел изпълваше кратера на угаснал вулкан. Смяташе се, че главният град на Атлантида лежи на дъното на това езеро.

Нейбингър продължи надолу, пропускайки няколко статии, в търсене на най-последните разработки. Откритите само преди няколко години грамадни издялани камъни, недалеч от бреговете на остров Бимини, на Бахамите, бяха предизвикали истински фурор, ала все още нямаше достоверно обяснение за това чие дело са. Тази информация му се стори позната. Ами да, миналата година, на една конференция имаше изказване на учен от този район. Ако не го лъжеше паметта, върху камъните имаше и надписи със стари руни, които не можели да бъдат разчетени.

Нейбингър постави куфарчето си на масата, непосредствено до компютъра и взе да тършува из него. Някъде вътре трябваше да лежи папка с документи — носеше я винаги със себе си, когато заминаваше на експедиция. По-важното бе, че заедно с документацията, вътре бяха събрани всички визитни картички на хора, с които се е срещал по какъвто и да било повод. Не след дълго я откри — Хелън Слейтър, жената от Бимини, която бе говорила на конференцията. Извади визитката и я прибра в джоба на сакото си.

Направи разпечатка на статията и премина към следващата. Тя бе посветена на един американски конгресмен от миналия век на име Игнатиус Донели, автор на книга, превърнала се в бестселър за времето си — „Атлантида — един свят преди потопа“. Донели градеше хипотезите си върху приликите между предколумбовите цивилизации в Америка и Египет. Нейбингър изпита чувството, сякаш чете началото на собствените си, непубликувани разработки върху старите руни. И двете култури са строяли пирамиди, познавали са балсамирането, 365-дневния календар и в митовете им се споменавал унищожителен потоп. През следващите десетилетия теорията на Донели и неговите последователи срещнала яростна критика, същата, каквато вероятно биха предизвикали публикациите на Нейбингър.

След като приключи с тази статия, професорът се върна към показалеца, който го бе довел до тук: връзката между нацистите и Атлантида. В навечерието на Втората световна война нацистите изпратили експедиции и към двата полюса в търсене на следи от Атлантида или Туле, и на изгубени реликви като Свещения граал. А също и в Централна Америка, където има пирамиди, не толкова големи, колкото са египетските, но със старорунически надписи.

Нейбингър отново се почеса замислено. Какво са открили нацистите, че да ги отведе при Голямата пирамида и до тайната зала, неоткрита в продължение на четири хиляди години? Дали не са се научили да разчитат старите руни, сдобивайки се с важни източници на информация? Ако историята на Каджи е правдива, почти нямаше съмнение, че са разполагали с конкретни сведения за местонахождението на долната зала.

Нейбингър изчисти екрана и се върна при търсачката на думи. Сетне бавно изписа името, което бе научил от Каджи:

фон Сеект

Една препратка. Нейбингър извика статията на екрана. Беше посветена на петдесетгодишнината от хвърлянето на атомната бомба над Хирошима и в нея се говореше за разработването на атомното оръжие през Втората световна война. Нейбингър запрелиства статията. Фон Сеект бе сред имената на физиците, работили върху конструирането на първата атомна бомба.

Но според Каджи, фон Сеект бе дошъл тук с нацистите. Как тогава в края на войната се бе озовал в Америка? Защо им е трябвало на немците да водят атомни физици във Великата пирамида? И най-важното: какво е открил фон Сеект в саркофага на долната зала през 1942 година?

Изведнъж си спомни за нещо, което бе надраскал в бележника си само преди няколко часа и пръстите му замръзнаха над клавиатурата. Пресегна се към раницата и извади бележника. Беше работил върху надписите от долната зала, над мястото, където някога е лежал саркофагът. Разполагаше само с частичен превод на посланието от стената:

МОГЪЩО СЛЪНЦЕ

ЗАБРАНЕНО

РОДНО МЯСТО (???) КОЛЕСНИЦА (???) НИКОГА

ОТНОВО

(???) ГИБЕЛ ЗА ВСИЧКИ ЖИВИ СЪЩЕСТВА

Какво беше това? Заклинание срещу потенциални грабители? Или конкретно предупреждение за онова, което бе взел фон Сеект? Но защо е трябвало съюзниците да прикриват проникването на нацистите в пирамидата?

Заради нещо далеч по-важно от обикновено археологическо откритие?

Имаше един начин да узнае. В края на статията бе отбелязано, че фон Сеект се радва на добро здраве и живее в Лас Вегас. Нейбингър изключи компютъра и се изправи. Да върви по дяволите бюджетът, тук имаше голяма загадка и той единствен я бе надушил. Нейбингър напусна решително университетската библиотека, отскочи до най-близката самолетна агенция и поръча билет до Щатите, с междинна спирка остров Бимини.

След това се свърза по телефона с Невада и поиска от „Справки“ адреса и телефона на фон Сеект. Имаше само един абонат с подобно име, Вернер фон Сеект. Когато набра номера развълнуван, за своя неприятна изненада откри, че ще трябва да разговаря с телефонен секретар. Все пак изчака сигнала за начало на записа и произнесе с равен глас:

— Професор фон Сеект, казвам се Питър Нейбингър. Работя в отдела по египтология към Бруклинския музей. Бих искал да разговарям с вас за Голямата пирамида, тъй като според мен имаме общи интереси по въпроса. Току-що разчетох някои от надписите в долната зала, която вероятно и вие сте посещавали преди много години. Ето текста: „Могъщо, слънце. Забранено. Родно място, колесница, никога отново. Гибел за всички живи същества“. Дали не бихте могли да хвърлите малко светлина върху смисъла на това послание? Моля, оставете съобщение за възможна среща на моя телефонен секретар. — И Нейбингър добави телефонния си номер.

5.

Лас Вегас, Невада

Време до излитането — 133 часа

— Без лечение — около година, плюс минус шест месеца. С лечение най-много още половин година.

Старецът дори не трепна, докато изслушваше присъдата на доктор Круз. Той кимна спокойно, изправи се и стисна с костеливата си ръка черния, лакиран бастун.

— Благодаря ви, докторе.

— Можем да започнем процедурите още утре сутринта, професор фон Сеект — побърза да вметне доктор Круз, сякаш да намали неприятния ефект от предишните си думи.

— Хубаво.

— Искате ли да ви предпиша… — Круз спря, повлиян от властния жест на професора.

— Няма нужда. Всъщност, за мен не е изненада. Намекнаха ми, че това може да е причината още при предишния ми преглед в болницата. Исках само да потвърдя съмненията си и да ви дам възможност да ми го съобщите лично. Охраната ще ме откара у дома.

— Е, в такъв случай ще се видим утре — отвърна с помръкнало лице лекарят.

— Приятен ден, докторе. — След тези думи Вернер фон Сеект напусна кабинета и прекоси просторния вестибюл, следван по петите от двамата телохранители.

Качиха се в колата, която ги очакваше на паркинга, и потеглиха право към летището на авиобазата Нелис, откъдето продължиха на северозапад с малък, черен хеликоптер. Докато набираха височина, професор фон Сеект се отпусна назад в тясната, тапицирана седалка, загледан в менящия се долу пейзаж. От петдесет години американската пустиня се бе превърнала в негов втори дом, но душата му все тъй тъгуваше по обраслите с гори хълмове на баварските Алпи, където бе израснал. Беше се надявал, че ще ги зърне поне още веднъж, преди да си отиде от този свят, но днес бе узнал, че няма да успее. Никога не биха го пуснали, след толкова много години, прекарани тук.

Той разгъна листчето, върху което бе преписал съобщението от телефонния си секретар, докато чакаше пред кабинета на доктор Круз. „Могъщо, слънце. Забранено. Родно място, колесница, никога отново. Гибел за всички живи същества“. Спомни си за Голямата пирамида и леко се намести върху седалката. Ето че всичко се завръщаше отново, като един голям кръг. Стигнал бе там, където се бе озовал преди петдесет години. Въпросът бе дали е научил нещо за този половин век и дали този път ще постъпи различно.

Дяволското гнездо, Небраска

Време до излитането — 132 часа

Под камуфлажната мрежа, която Търкот бе помогнал да опънат, механиците подготвяха трите хеликоптера за излитане. Вече бяха разгънали витлата и ги бяха поставили по местата им. Пилотите обикаляха машините и извършваха последни проверки на системите.

Търкот лежеше в самия край на примитивното летище, където, на смени с още трима войници, следеше за движение по асфалтовото шосе в ниското. Пътят беше в ужасно състояние, с напукана, обрасла настилка и очевидно отдавна бе занемарен. Което съвсем не означаваше, че не би могъл да се появи някой любопитен тип с джип и да си пъхне носа точно в охранявания район. Заповедта бе да пресрещнат всеки, решил да се доближи откъм пътя.

Въпросът, на който все още нямаше отговор, бе каква е мисията, която ще изпълнява тяхната част. Разпорежданията, които им бе давал през нощта Прага, имаха строго конкретен характер и не разкриваха дори малко от онова, което им предстоеше да вършат, когато слънцето отново се скрие.

Кубът, Зона 51

Време до излитането — 130 часа и 30 мин.

Заседателната зала бе разположена вляво от контролния център, когато се върви откъм входните асансьори. Залата беше звуконепроницаема и всекидневно се проверяваше за подслушващи устройства. От момента на построяването му сигурността на Куба не бе подлагана на съмнение нито за миг и генерал Гулик бе с твърдото намерение да запази този рекорд за идните поколения.

Широка, правоъгълна махагонова маса изпълваше централната част на залата, а по краищата й бяха подредени дванадесет кожени кресла. Гулик се бе настанил на челно място и изчакваше мълчаливо останалите кресла да бъдат заети. Погледът му се спря върху накуцващия фон Сеект, докато професорът сядаше на отсрещния край на масата. Гулик вече бе научил от доктор Круз за неизлечимото му заболяване. За генерала новината бе от добрите. Старецът отдавна бе надживял ползата, която им носеше.

Гулик премести поглед върху най-младата личност от присъстващите, седнала отдясно до него. Дребничка, чернокоса жена с изпито лице, облечена в строг сив костюм. Доктор Лиза Дънкан участваше за пръв път в тяхното заседание и макар въвеждането й в работата да бе едната от точките в програмата на срещата, тя едва ли бе най-важната за генерала. В действителност той я разглеждаше дори като ненужно забавяне в момент, когато целият проект набираше скорост.

Не биваше да се забравя и фактът, че доктор Дънкан бе първата жена, допускана някога в заседателната зала. От друга страна тя заемаше мястото, което по право се полагаше за съветниците на президента, и това налагаше да й се отдава нужното уважение. Генералът прокара пръсти по кожената тапицерия на креслото, сякаш за да успокои разтревожените си мисли. Чакаше ги още толкова много работа, а времето не стигаше! Защо трябваше да изтеглят предишния съветник? Старият професор — предшественикът на Лиза Дънкан — бе толкова въодушевен от онова, което правеха горе, че не им създаваше никакви грижи.

Само преди седмица обаче Кенеди, човекът от ЦРУ, предупреди генерала за пристигането на Дънкан. Гулик незабавно му нареди да изрови досието на докторката. Надушваше някаква заплаха в появата й — нямаше нищо случайно в пристигането й и в преназначението на стария професор.

— Добър вечер, господа и… дами — добави Гулик и кимна неопределено на всички присъстващи. — Добре дошли на поредната среща на „Меджик-12“. — В страничните облегалки на креслото му бяха вградени цял ред бутони и генералът натисна един от тях, а на стената зад него се появи уголемено изображение на компютърен монитор. Същото изображение изгря и върху наклонения екран пред Гулик, разположен така, че само той да го вижда:

ИНСТРУКТАЖ НА ПРЕЗИДЕНТСКИЯ СЪВЕТНИК

ТЕКУЩО СЪСТОЯНИЕ НА СКАКАЛЦИТЕ

ТЕКУЩО СЪСТОЯНИЕ НА КОРАБА-МАЙКА

ПРЕДСТОЯЩО ИЗПИТАНИЕ НА КОРАБА-МАЙКА

— Това е програмата за днес — обяви Гулик, като огледа масата. — Но първо, тъй като работната група има нов член, налага се да ви представя. Ще започна отляво, по посока на часовниковата стрелка.

— Господин Кенеди от ЦРУ е заместник-директор на операцията. Той е връзката ни с органите на разузнаването. — Кенеди беше най-младият мъж в групата. Беше се издокарал в скъп костюм и сигурно щеше да носи тъмни очила, ако не се намираха на половин километър под земята. Гулик не го обичаше заради възрастта му и арогантното поведение, но за съжаление имаше нужда от него. Кенеди имаше гъста, къдрава коса и слънчев загар, който рязко контрастираше с бледите лица на останалите присъстващи.

— Генерал-майор Браун, заместник началник щаб, ВВС. Военновъздушните сили отговарят за административната и тиловата поддръжка и за охраната на целия проект. Генерал-майор Мозли, заместник-началник щаб, сухопътни сили. Армията ни доставя персонала за охрана на обекта. Морски адмирал Кокли, флотско разузнаване. Флотата отговаря за контраразузнаването. Доктор фон Сеект, старши научен консултант на проект „Меджик-12“. Доктор Сеект е единственият човек в тази зала, който е в проекта от самото му създаване. Доктор Дънкан, най-новият ни член, е научен съветник на президента. Господин Дейвис, координатор за специални задачи, Национална разузнавателна служба. НРС е агенцията, чрез която се осъществява финансирането. Доктор Ферел, професор по физика от Нюйоркския технологичен университет. Също старши научен съветник по въпросите на реверсивното инженерно разработване. Доктор Слейдън, психолог на проекта. Доктор Ъндърхил, аеронавтика, Лаборатория по реактивна техника. Нашият експерт по полетите. И доктор Круз, медик.

Гулик сметна, че е изгубил достатъчно време за кадрови въпроси.

— Бих искал да поздравя доктор Дънкан за присъединяването й към групата ни. — Той премести тежкия си поглед към Лиза. — Зная, че сте получили секретна документация върху историята на проект „Меджик-12“, тъй че няма да ви губя времето с встъпления. Бих искал да ви запозная с някои от най-важните моменти на предстоящата операция.

Първо, всичко, което е свързано с проекта, е класифицирано като свръхсекретно, категория К. Това е най-високата степен на засекретеност. „Меджик-12“, официалното название на хората, събрани около тази маса, съществува от петдесет и четири години. И нито веднъж през това време не е имало опасност от нарушаване на секретността.

Основната ни задача има две части. Първата — да усъвършенстваме летенето със скакалците или летящите чинии и да изучим системите им за задвижване по метода на реверсивния инженерен анализ. — Той натисна копчето и на екрана се появиха девет сребристи диска, подредени един зад друг в грамаден хангар. Трудно беше да се различат някакви подробности от снимката, но първото впечатление бе, че пет от дисковете са съвсем еднакви, докато останалите четири имат дребни различия.

— С тези скакалци летим от тридесет и три години, а за настоящата операция разполагаме с основни и резерви екипажи. Все още обаче не можем да се похвалим с особен успех в разгадаването на метода на тяхното движение. — Той огледа присъстващите, вдигнал многозначително вежди.

— Зная за този проект — вметна Дънкан.

Гулик кимна.

— Продължаваме с полетите на скакалците, за да поддържаме в готовност екипажите, а също и за набиране на нови данни за реактивните системи и полетните им характеристики. Вече сме конструирали няколко прототипа на двигатели, но нито един от тях все още не функционира адекватно — добави той, предъвквайки основния проблем, с който се бореха от години, без никакви изгледи за успех в близкото бъдеще.

— Втората част — корабът-майка — е съвсем друга история. — На екрана се появи издължено тяло с форма на пура, също разположено в голям, изсечен в скалите, хангар. Невъзможно беше да се определят размерите на обекта от снимката, но дори в двуизмерна проекция се създаваше впечатление за нещо грамадно. — През изминалите години корабът-майка беше костелив орех за най-добрите ни учени, но изглежда най-сетне разполагаме с достатъчно познания върху системите за управление, за да задействаме двигателите му. Тъкмо за това се готвим в момента. Ще бъде…

— Ще бъде истинско бедствие, ако ги задействаме — прекъсна го фон Сеект, като гледаше към Дънкан. — Нямаме никаква представа на какъв принцип работят. О, да, глупаците от реверсивния отдел ще ви кажат, че познават добре системата за управление, но това няма нищо общо с механиката и физическите принципи на самия двигател. Все едно да накарате някого да подкара атомен бомбардировач, само защото знаел да управлява кола, а щурвалът на бомбардировача много приличал на волан. Това е безумие.

Лявата вежда на генерала трепкаше нервно, но гласът му остана спокоен.

— Благодаря ви, доктор фон Сеект, но вече приключихме с обсъждането на този въпрос. Никога няма да можем да разберем принципите на кораба-майка, ако не правим опити да го изследваме. Същият метод приложихме при скакалците и…

— И все още нямаме понятие за начина, по който се задвижват — подхвърли фон Сеект.

— Но затова пък летим на тях и ги използваме — рече доктор Ферел, физикът. — С всеки ден се приближаваме все повече до тайните им.

— Опасна игра с нещо, което не разбираме — парира фон Сеект.

— Тестовете рисковани ли са? — попита Дънкан, доста спокойна в сравнение с развълнувания и възбуден фон Сеект.

Гулик втренчи поглед в нея. Точно преди срещата бе прегледал отново секретното досие, което му бе донесъл Кенеди. Знаеше за Дънкан повече, отколкото вероятно тя самата за себе си. На тридесет и седем, два пъти разведена, син в частно училище във Вашингтон, докторат по медицинска биология от Станфърд, успешна кариера в бизнеса и сега, благодарение на връзките й с първата дама, политическо назначение на вероятно най-нестабилния пост в администрацията. Разбира се, Гулик не се съмняваше, че президентът не е съвсем наясно с функциите на „Меджик-12“. Това беше една от спасителните вратички, свързани с проекти с подобно ниво на засекретеност. Понеже малцина имаха достъп до поверителната информация, често ги забравяха в голямата картина.

— Госпожо — поде Гулик, решил да смени подхода, — всичко е рисковано, но изпитателните полети са едно от най-опасните занятия в съвременния свят. Аз самият също съм бил пилот-изпитател в началото на кариерата си. За една година във военновъздушната база Едуардс осмина от дванадесетте члена на нашата ескадрила загинаха, откривайки дефекти в конструкцията на машините. А тук става въпрос за извънземни технологии. Не ние сме конструирали тези апарати. Но имаме едно преимущество — добави генералът. — Провеждаме изпитания на техника, която работи. Най-голямата опасност, с която се срещах като пилот-изпитател, бе да натоваря машините до степен, при която те ще полетят. В случая ние знаем, че тези апарати могат да летят. Въпросът сега е да разберем как летят.

Гулик извъртя леко креслото и посочи кораба-майка, положен в своята люлка от стоманени подпори.

— Малко повече от сто и тридесет часа остават до първия изпитателен полет. Но преди това възнамеряваме да включим за малко двигателите, за да видим какво ще стане. Това е и причината, поради която сме се събрали тук — за да се уверите с очите си, само след няколко часа, че няма никаква опасност. Няма да вдигаме кораба във въздуха, просто ще поставим пилот на контролния пулт, който да задейства за кратко двигателите и после да ги изключи. Не го пращаме на заколение. Тук, при нас, работят най-добрите мозъци на страната.

Фон Сеект изсумтя недоволно.

— И през осемдесет и трета също разполагахме с най-добрите мозъци, което не попречи…

— Достатъчно, докторе — прекъсна го остро Гулик. — Решението е взето. Срещата ни имаше информативен характер, а не целеше обсъждане. Точно в тринадесет часа местно време двигателите на кораба-майка ще бъдат включени за десет секунди и сетне ще ги изключим. Така е решено — повтори той. — А сега, да продължим ли с дневния ред?

През следващите тридесет минути заседанието продължи без непредвидени прекъсвания. Накрая Гулик отново взе думата.

— Доктор Дънкан, ако желаете, ще ви разведем из помещенията, а сетне ще отскочим до хангара, за да наблюдаваме заедно опита.

— Нямам нищо против — кимна жената. — Но първо бих искала да разменим няколко думи насаме с вас.

— Надявам се, че ще ни извините, господа — произнесе генералът. — Моля, изчакайте ни отвън.

— Има нещо, което не разбирам — каза Лиза Дънкан, веднага щом помещението се изпразни.

— Има много неща, които ние не разбираме — поправи я генерал Гулик. — Технологиите, с които работим тук, надхвърлят и най-смелото въображение.

— Не говоря за технологии — каза Дънкан. — Говоря за администрацията на тази програма.

— Има ли някакъв проблем? — попита Гулик с вледеняващ глас.

— Защо е цялата тази секретност? — произнесе Дънкан, сякаш не забелязала тона му. — От какво се крием?

— Причините са много.

— Бих искала да ги чуя.

Гулик запали пура и издуха демонстративно облаче дим към надписа „НЕ ПУШЕТЕ“ на стената.

— Този проект е създаден през Втората световна война и това е първата причина, поради която е бил засекретен. Сетне идва студената война и необходимостта да не се допусне попадането на подобна информация в ръцете на руснаците. Изследване на наши сътрудници е доказало недвусмислено, че ако руснаците узнаят с какво разполагаме, това може да доведе до опасно нарушаване в равновесието на силите и дори до заплаха от изпреварващ ядрен удар. Дяволски добра причина да го пазим в тайна, ако питате мен.

Дънкан на свой ред извади цигара от чантата си. Тя посочи пепелника до ръката на Гулик.

— Може ли да го използвам? — Запали, без да чака разрешение. — Генерале, студената война приключи преди близо десет години. Искам да чуя сериозни причини.

Едно мускулче трепна върху дясната буза на генерала.

— Студената война може и да е приключила, но все още има балистични ракети с атомен заряд, насочени към нашата страна. Ние тук разработваме технологии, които могат да променят неузнаваемо развитието на човешката цивилизация. Това ако не е достатъчна…

— Възможно ли е — прекъсна го Дънкан — засекретяването на проекта да е просто инерция от миналото?

— Разбирам за какво говорите — отвърна нацупено Гулик, сетне се усмихна, но и това не помогна да се разведри обстановката. Той прокара пръст по папката с досието на докторката и едва сдържа мигновеното си желание да я запрати по нея. — На пръв поглед ви се е сторило, че забуленият в тайни „Меджик-12“ е просто тежко наследство от студената война, но нещата са далеч по-сериозни.

— Като например? — рече Дънкан, но не дочака отговор. — Дали проблемът не е във финансирането? Или в това, че някога за създаването на проекта са били наети хора, издирвани от правосъдието, като вашия стар професор? Няма ли да се окаже, че в известни случаи хората са надвишавали правата си и дори са престъпвали законите?

Блестящите червени цифри върху монитора показваха „Време до излитането — 130 часа и 16 мин.“ Това бе всичко, което сега имаше значение за Гулик. Беше обсъдил с някои от групата как точно да се справят с проблема Дънкан и моментът за атака изглежда бе настъпил.

— Каквото и да е станало преди петдесет години, едва ли сега можем да го поправим — заяви той. — Опасяваме се по-скоро от въздействието, което подобни разкрития могат да окажат върху обществеността. Според някои проучвания на доктор Слейдън — нашия психолог — социалните и икономическите последствия от разкриването на цялата истина за Зона 51 могат да бъдат катастрофални. Толкова катастрофални, че всички следвоенни президенти са одобрявали без колебание съхраняването на нашите изследвания в дълбока тайна.

— Е, този президент може да е на друго мнение. Времената се менят. Средствата, които са били вложени във вашия проект, са огромни, а резултатът засега е минимален.

— Ще си заслужава, дори ако само вдигнем кораба-майка във въздуха.

Дънкан загаси цигарата и се изправи.

— Надявам се. Приятен ден, сър. — Тя се извъртя на високите си токчета и излезе през вратата.

Миг по-късно в залата влязоха неколцина от униформените представители на „Меджик-12“. Лицето на Гулик беше изкривено от гняв.

— Дънкан души като хрътка — посрещна ги той. — Изглежда знае, че нещо става.

— Ами да й покажем доклада на Слейдън за въздействието сред обществото — предложи Кенеди.

— Казах й за доклада, но тя вече го е чела — отвърна Гулик. — Не, друго търси тя.

— Мислите ли, че знае за Дълси? — попита Кенеди.

— Не. И най-малко подозрение да имаше, щяхме да го научим преди нея. Имаме сигурни хора във всички разузнавателни служби. Трябва да е нещо друго.

— Операция „Кламер“? — попита Кенеди.

Гулик кимна.

— Намекна, че фон Сеект и останалите били наети незаконно. Май знае твърде много. Ако дръпнат този конец, току-виж размотали цялото кълбо.

Кенеди посочи папката.

— Можем да я попритиснем, стига да кажете.

— Тя е представител на президента — напомни генерал Браун.

— Нужно ни е още малко време — въздъхна Гулик. — Мисля, че Слейдън може да я омае с песничките си. Ако не успее — добави той, — тогава ще играем грубо. — Той погледна монитора и смени темата. — Какво е състоянието на „Найтскейп“?

— Всичко е наред, сър — отвърна адмирал Кокли. — Хората са разположени в района на мисията и чакат заповеди.

— Ами проникването на онзи репортер снощи? — попита Гулик.

— Проблемът е решен, а имаме и допълнителна полза от станалото. Става дума за един тип на име Франклин. НЛО-маниак. От доста време е като магарешки бодил за охраната. Но повече няма да ни безпокои. Мъртъв е и всичко изглежда като пътно произшествие.

— Как са проникнали в периметъра? — попита Гулик.

— Франклин е откачил антените от сензорите от двете страни на пътя — докладва Кокли. — Узнахме го от касетофона на репортера.

— Искам да се смени тази система. Явно е остаряла. Монтирайте лазерни сензори край пътя.

— Слушам, сър.

— А репортерът?

— Откараха го в Дълси. Не работи никъде, дошъл тук за собствено разследване. В момента разработваме версията за изчезването му.

— И да не се повтаря — нареди Гулик с нетърпящ възражение глас.

— Да, сър.

— А какво ще правим с фон Сеект? — намеси се Кенеди. — Ако много се обажда, Дънкан може пак да започне с въпросите.

Гулик се почеса по темето.

— Професорът е изпята песен. Прекали ли, ще го от страним по медицински показания. Отдавна вече е само бреме за проекта. Ще поговоря с доктор Круз.

Дяволското гнездо, Небраска

Време до излитането — 130 часа

— Какво е това? — попита Търкот.

Мъжът в сив комбинезон до него вдигна глава.

— Лазерна стрелкова система — отвърна той и щракна металния капак върху сложното устройство, привлякло вниманието на Търкот.

За първи път виждаше лазер, който да се побира в куфар, но човекът до него очевидно нямаше никакво желание да си бъбрят на технически теми. Още един въпрос към купчината неизвестни.

— Всички да спят. Не се знае кога пак ще почивате — обади се Прага. — Стъмни ли се, тръгваме. — Той премести поглед върху Търкот. — Приятни сънища, мръвко — добави на немски.

Търкот го изгледа продължително, сетне се отправи към групата войници, които не бяха на смяна. Излегна се под дърветата, напъха се в алпийския спален чувал и го затвори догоре. Замисли се за всичко, което бе видял, и се запита какво ли бяха казали на Прага за него. Накрая реши, че няма никаква представа какво става, нито какво знае Прага за него и се унесе в сън.

Малко преди да заспи, повлияно от немския на Прага, съзнанието му превключи на една друга сцена. Ниско, задимено помещение, трясък от автоматна стрелба и писъци на ранени.

Хангарът, Зона 51

Време до излитането — 129 часа и 40 мин.

Лиза Дънкан вече бе прочела докладите и прегледала снимките, но те не я бяха подготвили за мащабите на операцията. Докато летеше над Зоната на борда на един от черните хеликоптери, тя оглеждаше с изненада гигантското летище и прилежащите му съоръжения, но все още бе под впечатлението на онова, което се криеше вътре.

След като излязоха от Куба, тя и придружаващите я неколцина учени се качиха в изкопания в скалата хангар. Дължината му надхвърляше километър и половина, а на ширина бе около половин. Три от стените на хангара, подът и таванът бяха от скала. Четвъртата представляваше сложно и добре замаскирано съоръжение от плъзгащи се врати, които се отваряха към пистата. Истинските размери на хангара можеха да се преценят в редки случаи като този, когато всички преградни стени бяха вдигнати и човешкият поглед стигаше безпрепятствено от единия до другия край. Дънкан се зачуди, дали не са го направили, за да я впечатлят. Ако е така, постигнали бяха целта си.

Все още бе завладяна от неприятно чувство заради разговора с Гулик. Преди да дойде тук, получи точен инструктаж от съветника на президента по въпросите на националната сигурност, но изглежда дори той не знаеше какво точно се крои в „Меджик-12“. Проектът съществуваше от петдесет и три години, а президентът бе на власт едва от три. В подобни случаи често служителите смятаха, че са надживели всякакви политически и бюрократични препятствия и ревниво се изпречваха на пътя на всеки, който прави опит да им се бърка в работата.

ЦРУ, НРС, Пентагонът — ведомства с необятни администрации и финансиране, преживели не една промяна по върховете. Също и „Меджик-12“, само дето тук се бяха окопали по-дълбоко. Въпросът беше защо Гулик и компания толкова бързат с изстрелването на кораба-майка? Това и някои непотвърдени слухове, достигнали до Вашингтон, бяха причините да я изпратят тук. Беше се добрала до някои неприятни разкрития, за които намекна и на Гулик, но това бяха минали неща — както той умело я парира. Повечето от участниците в операция „Кламер“ отдавна бяха умрели. По-важно бе да разбере какво се готви сега. Да си отваря очите и ушите и да не обръща внимание на собствените си тревоги.

— Този хангар е бил построен през 1951 г. — обясняваше й професор Ъндърхил, специалистът по аеронавтика. Той посочи сребристите дискове. — Някои бяха докарани съвсем наскоро. Наясно сте, предполагам, за начина, по който сме се сдобили с тях. В настоящия момент шест от скакалците са в изправност.

— Ами останалите три? — попита тя.

— Върху тях работим. Разглобяваме двигателите и провеждаме реверсивни инженерни изследвания. Опитваме се да разберем летателните и контролните системи, както и останалата технология.

Тя кимна и го последва към дъното на хангара. Край трите чинии се въртяха работници, заети със задачи, които не разбираше. Действително бе запозната с историята на тези съдове, които, изглежда, просто са били изоставени на различни места по Земята някъде в миналото. Изследванията показваха, че продължителността на техния престой доближава десет хиляди години. Самите летателни средства никак не изглеждаха пострадали от времето.

В документите имаше твърде малко предположения за техния произход и за причините, които са накарали създателите им да пристигнат на Земята. Кой знае защо учените тук твърде малко си задаваха подобни въпроси. Това също безпокоеше Дънкан, но тя обичаше да разсъждава с аналогии и опита да си представи как би се чувствала, ако зареже колата си някъде, а след време се върне, за да открие, че някой е разглобил двигателя й, за да види как работи. Макар скакалците да са били изоставени отдавна, нищо чудно вековете според земните измерения да са само дни или часове за истинските им притежатели.

— Защо всички ги наричат скакалци? — попита тя. — В документацията бяха обозначени като магнитнозадвижвани летателни средства, или МЛС, или просто дискове.

Ъндърхил се засмя.

— Това МЛС го използваме в средите на учените, защото сме свикнали на нафукани заглавия. Иначе им викаме дискове или скакалци. Имайте още малко търпение и ще узнаете причината за последното название. Нямате представа с каква бързина могат да сменят посоката си, сякаш отскачат от невидима стена. Всъщност, названието дойде от първите пилоти-изпитатели — оплакаха се, че се мятали вътре като скакалци при всяка по-рязка маневра. Доста време и усилия ни отне, докато опознаем достатъчно полетните характеристики и се научим на по-плавни завои.

Ъндърхил посочи металната врата в черната стена.

— Оттук, моля.

Вратата се плъзна встрани още щом я доближиха, а зад нея се разкри осемместно електрическо монорелсово влакче. Дънкан влезе във вагона, последвана от Ъндърхил, фон Сеект, Слейдън, Ферел и Круз. Влакчето потегли и само след миг ги погълна тесен, но ярко осветен тунел.

Ъндърхил продължи с ролята на екскурзовод.

— От тук до Втори хангар, където всъщност е бил открит корабът-майка, има не повече от осем километра. Всъщност, базата дължи местоположението си на това откритие. Незапознатите смятат, че сме търсили изолираност от големи населени места, но това е само съвпадение с главната причина. Историята започва през Втората световна война, когато група учени оглеждали терена наоколо, с цел да го превърнат в полигон за предстоящите ядрени изпитания. Съвсем неочаквано някои от инструментите им показали странни измервания, сякаш наблизо имало голям метален обект. Засекли мястото, започнали да копаят и не след дълго се натъкнали на кораба-майка в помещението, което сега наричаме Втори хангар. Този, който е оставил кораба, несъмнено е разполагал с достатъчно усъвършенствана технология, за да прокопае галерия с подобни размери и след това да я замаскира.

Дънкан не можа да сдържи възклицанието си, когато влакчето напусна тунела и се озова в грамадната пещера, дълга около два и широка един километър. Покривът над главата й се издигаше също на близо километър и бе от гладко полирана скала. Целият бе изпъстрен от ярките кръгове на прожектори. Това, което веднага прикова вниманието й, бе черният цилиндричен обект, заемащ по-голямата част от пространството в галерията. Корабът-майка бе почти две хиляди метра дълъг и към петстотин широк. Но най-странно впечатление правеше обшивката му — черна, лъскава и невероятно гладка, тя от години не се поддаваше и на най-упоритите опити за анализ.

— Нужни ни бяха почти четиридесет и пет години да узнаем състава й — промърмори развълнувано Ферел, който седеше зад нея. — Все още не сме в състояние да получим подобна сплав, но поне успяхме да проникнем през нея.

Дънкан вече можеше да види скелето в близост до носовата част — ако това бе носът, а не кърмата на кораба. Самият кораб-майка лежеше върху грамадна платформа със сложна конструкция, изградена от същата сплав, от каквато и неговата обшивка. Скалните стени на пещерата бяха невероятно гладки, а по пода не се виждаше нито една неравност.

Слязоха от вагона и продължиха пеша покрай надвисналото туловище на кораба. Докато заобикаляха централната част, Ъндърхил я посочи с пръст.

— Наричаме го кораб-майка не само заради размерите му, но и защото вътре в средната му част има място — по-точно специални вдлъбнатини, по размери достатъчни да поберат всички налични скакалци, че и още дузина такива. Склонни сме да вярваме, че именно по такъв начин скакалците са се озовали на Земята, тъй като не разполагат с достатъчно мощност да напуснат самостоятелно пределите на атмосферата.

— Но все още не можем да отворим дори вратите на товарния отсек — обади се за първи път фон Сеект. — А вие искате да включите двигателите.

— Стига, Вернер, вече говорихме за това — каза Ъндърхил.

— Отне ни четиридесет и пет години, само за да влезем — не се предаваше фон Сеект. — А сега, само за няколко месеца вие възнамерявате да летите на него!

— Какво толкова ви безпокои? — попита Дънкан. Беше прочела досието на професора и нямаше особено високо мнение за него. А и откакто се запознаха, непрестанно се заяждаше.

— Ако знаех какво ме безпокои, щях да съм още по-обезпокоен — отвърна свадливо фон Сеект. — Въобще не разбираме как работи този кораб. — Той спря да си поеме дъх и останалите членове на групата също забавиха крачка. — Според мен част от двигателните системи на кораба използват гравитацията. В конкретния случай — гравитацията на нашата планета. Кой би могъл да каже какви ще са последствията от това? Искате ли да поемете отговорност за евентуално въздействие върху гравитационното поле на планетата?

— Това е в моята област — намеси се Ферел — и веднага ще ви уверя, че няма никакъв проблем.

— О, толкова ме успокоихте — засмя се иронично фон Сеект.

В галерията проехтя отсечен глас от високоговорителите:

— ДЕСЕТ МИНУТИ ДО СТАРТА. ПЕРСОНАЛЪТ ДА СЕ ПРИБЕРЕ В УКРИТИЯТА. ДО СТАРТА ОСТАВАТ ДЕСЕТ МИНУТИ.

— Достатъчно, господа — вдигна ръце Ъндърхил. Намираха се в основата на скелето. — По-късно ще огледаме отвътре, а сега моля последвайте ме. — Той се насочи към една малка врата в бетонната стена. Веднага щом влязоха, вратата се плъзна и бравата й щракна оглушително. — Поставили сме двама души на борда в кабината за управление. От тях се иска да включат двигателите, да изчакат десет секунди и после да ги изключат. Никакви полети, никакво движение. Все едно, че сте запалили колата на нулева скорост.

— Дано — промърмори фон Сеект.

— ПЕТ МИНУТИ.

— Присъствате на исторически момент — обърна се Ъндърхил към Дънкан.

— Вътре сме разположили цял куп датчици и камери — добави Ферел. — Така ще получим достатъчно информация, за да узнаем как работят двигателите.

Дънкан погледна към фон Сеект. Професорът седеше встрани, сякаш не се интересуваше от това, което става.

— ЕДНА МИНУТА.

Започна финалното отброяване, което й заприлича на старт на космически кораб.

— ДЕСЕТ.

— ДЕВЕТ.

— ОСЕМ.

— СЕДЕМ.

— ШЕСТ.

— ПЕТ.

— ЧЕТИРИ.

— ТРИ.

— ДВЕ.

— ЕДНО.

— СТАРТ.

Изведнъж започна да й се гади. Тя се олюля, сетне се преви и почувства как остатъците от ласвегаската закуска поемат нагоре. Падна на колене и повърна на бетонния под. После, също така неочаквано, всичко приключи.

— ОТБОЙ. ОТБОЙ. ПЕРСОНАЛЪТ МОЖЕ ДА НАПУСНЕ УКРИТИЯТА.

Дънкан се изправи, смръщена от киселия вкус в устата си. Мъжете около нея бяха побледнели и разтреперани, макар че никой освен нея не бе повърнал.

— Какво стана? — попита Дънкан.

— Нищо — отговори Ферел.

— Дявол да го вземе! — ядоса се тя. — Почувствах го! Нещо се случи.

— Включихме и изключихме двигателите — отвърна Ферел. — Сега предстои да анализираме събраната информация. — Той посочи телевизионния екран. — На повторението се вижда, че нищо не е станало.

И действително, корабът на екрана стоеше съвършено неподвижно, докато часовникът в долния ъгъл отброяваше десетте секунди на опита.

Дънкан избърса устата си със салфетка и погледна към фон Сеект, който седеше все така безучастно. Срам я беше, задето повърна, но изглежда това не бе направило особено впечатление на останалите. За първи път се запита дали старецът не е побъркан, или напълно изкуфял.

Гулик и най-доверените членове на „Меджик-12“ бяха проследили хода на експеримента от монитора в заседателната зала. Те също не забелязаха никакво движение на кораба, което се потвърждаваше и от данните от приборите. Въпреки това двигателите бяха заработили.

Гулик се усмихна, прогонвайки и последните следи от напрежение по лицето си.

— Господа, продължаваме по предварителната програма.

6.

Информацията беше разчетена и анализирана. Сигналът идваше от североизток, но силата му не беше достатъчна, за да се определи местонахождението на източника на смущение. Една мигновена проверка на изтеклото време потвърди, че от момента на пробуждането му е изминал съвсем кратък период.

Този път обаче то знаеше какво е предизвикало смущението. Информацията от сензорите съвпадаше с тази, записана в паметта. Характеристиките на сигнала бяха съвсем ясни и то разпозна източника му.

Налагаше се да вземе необходимите мерки. А това означаваше и разход на скъпоценна енергия. То премина към изпълнение с бързината, с която бе взело и решението. Дадени бяха нареждания. Следващия път, когато това се повтори, то ще бъде нащрек и в готовност да реагира.

7.

Лас Вегас, Невада

Време до излитането — 121 часа

— Стив Джарвис?

Барманът направи кисела физиономия и посочи едно сепаре в дъното. Докато вървеше натам, Кели изучаваше мъжа, седнал на масата. Колкото и да й бе неприятно да признае, не изглеждаше чак такава отрепка, каквато си го бе представяла. Джарвис имаше права черна коса и носеше очила с тънки рамки. Облечен бе в спортно сако, носеше вратовръзка. Той също я разглеждаше и не можа да скрие разочарованието си. Вероятно се бе надявал на нещо по-стройно и надарено с примамливи извивки, предположи тя.

— Носите ли парите? — бе всичко, с което я посрещна.

Толкова по въпроса за новите впечатления, рече си Кели. Тя извади плика и му го подаде. Сега вече Джони наистина й беше задължен. Джарвис го пое, преброи банкнотите, сетне се облегна назад и махна с ръка на келнера.

— Какво ще пиете?

— Зависи кой плаща.

— Ами вие, естествено — изсмя се той.

— Тогава кола.

Джарвис поиска да му донесат „обичайното“.

— Какво всъщност ви интересува? — попита той, след като гаврътна питието си на един дъх.

— Зона 51 — произнесе лаконично Кели.

Джарвис се изсмя отново.

— Само? Че там стават цял куп неща. По-специално?

— Защо не започнете вие, а пък аз ще ви прекъсвам с въпроси — предложи Кели.

Джарвис кимна.

— Добре. Както друг път, значи. Първо, сигурно искате да узнаете откъде са ми известни всички тези неща за Зоната. — Той не изчака потвърждение. — Работих там от май 1991 до март 1992 година, като волнонаемен служител по договор към НРС, Националната разузнавателна служба. Бях в лабораторията за реактивна техника, където се опитвахме да осъществим реверсивни инженерни анализи на… — Той спря. — Уф, май трябва да се върна още малко назад. Предполагам, знаете какво държат край Езерото на конярите?

— А защо не ми кажете?

— Девет извънземни космически кораби — обяви Джарвис. — Намират се в един хангар, издълбан вътре в планината. Могат да летят на тях, но нямат представа на какъв принцип действат двигателите им. Ето защо не са в състояние да конструират подобни. Аз работех в тази насока.

— Откъде са се сдобили с тях? — попита Кели.

Джарвис вдигна рамене.

— Де да знаех. Нямам представа. Някои казваха, че са ги купили, нещо като междузвездна размяна на употребявани коли, но лично аз не вярвам. Може просто да са ги намерили. Може и да са катастрофирали, но тези, които видях, изглеждаха съвсем здрави.

— А от вас какво искаха?

— Ами да разбера нещо повече за двигателите. Дипломната ми работа от Мичиганския технологичен университет бе върху магнитни двигатели. Нали знаете, вече използваме магнитно задвижване при високоскоростните влакове, а и военните от доста време работят над магнитно оръжие. Но всички тези системи генерират собствено магнитно поле, което изисква доста енергия. А моята теория е, че след като нашата планета вече разполага с магнитно поле, няма да е лошо, ако открием начин да го използваме и контролираме чрез двигатели и тогава ще разполагаме с неограничен източник на енергия.

— Излиза, че са ви наели просто ей така, като гръм от ясно небе — при това на работа в строго секретен обект?

— Не, не беше толкова неочаквано. И преди това съм работил на подобен обект — в Бели пясъци. Беше по съвместен договор с Лабораторията за реактивна техника. Разработвахме идеята за магнитна спътниково-изстрелваща установка, монтирана на някой полегат планински склон.

— Доколкото знам, край Бели пясъци няма планини — възрази Кели.

Джарвис се засмя, но очите му останаха сериозни.

— Съмнявате се в думите ми, така ли?

— Платих ви петстотин долара — отвърна Кели. — Срещу това очаквам отговори.

— Добре, права сте — съгласи се той. — Вярно е, че край Бели пясъци няма планини. От нас се искаше само теоретичната разработка в по-малък мащаб. Най-доброто, което направихме, бе умален модел. За това е достатъчна и някоя пясъчна дюна.

— И веднага ви взеха в Зона 51 — продължи тя, като си отбеляза нещо в тефтерчето.

— Ами да. Странно беше, наистина. Повикаха ме от военния отдел във Вегас и после с още неколцина ни натовариха на един боинг. Вече имах разрешение за работа в секретни обекти, категория К, така че всичко беше наред. Само че и представа си нямах какви ще са условията тук. Не можеш да пръднеш, без някой да ти надникне през рамото. Навсякъде горили с черни шлифери, — автомати и тъмни очила, които щъкат безшумно като сенки.

— В Зоната ли ви настаниха?

— Не. Никой от персонала не остава да спи там. Всеки ден ни докарваха със самолет, а вечер ни вземаха обратно. През нощта в Зоната има само военни.

— И самолетът лети всеки ден?

— Всеки работен ден. Най-обикновен 737, но с червена лента отдолу.

— Да се върнем към Зона 51. Какво представляваше?

— Ами, както казах, охраната все ти диша във врата. Всичко е скрито. Летящите чинии са в големия хангар. Три от тях са разглобени частично. Върху тях работех и аз. Диаметърът им е приблизително девет метра. Обшивка от сребрист метал. Плоско дъно. На около три метра от ръба телата им стават полусферични, но централната част е съвсем плоска, с диаметър около метър и половина, два.

Джарвис махна да му донесат още едно питие, преди да продължи.

— Това, което най-много ме порази, бе размерът на двигателите. Ей това направо изкарваше военните извън нерви. Нали знаете как се прави реактивен самолет — грамаден двигател и прикачена към него малка кабина за пилота. Е, пък дисковете бяха почти празни отвътре. Само в средата им имаше вдлъбнатини с размер на човешко тяло. Предполагам, че са били за екипажа. Както и да е… Да се върнем към двигателите, дето почти ги нямаше. Нали ви разказах за моята теория — магнитно задвижване с използване на вече съществуващо поле. Създадените досега магнитни двигатели са доста обемисти, тъй като сами генерират подобно поле. А двигателите на дисковете просто го пренасочват. Оказа се, че по краищата им и в пода са вградени метални намотки. — Джарвис се засмя. — Това обяснява защо имат форма на чинии или дискове.

Кели забеляза, че го слуша почти захласнато. В думите му имаше смисъл, което бе втората й изненада за днес. Спомни си какво бе узнала от последния телефонен разговор, преди да потегли към летището.

— Устройството на намотките е относително просто. Проблемът обаче бе, че не съумявахме да го възпроизведем. По дяволите, не можехме дори да разберем от какъв метал са изработени. В действителност, оказа се, че това даже не е метал. По-скоро беше… — Джарвис направи пауза. — Е, достатъчно е да кажа, че беше нещо различно, нещо, което и най-добрите мозъци не бяха в състояние да разберат.

— Защо прекратихте договора си? — попита го Кели.

— Ами нали ви казах? Не се справихме със задачата и ни освободиха. Предполагам, че са наели други.

— Какво знаете за човек на име Майк Франклин?

— Кукунделът, дето живее в Рейчъл?

— Той е мъртъв — произнесе Кели, като следеше внимателно реакцията му.

— Твърде дълго се церемониха с него — бе единственият отговор, преди да посегне отново към чашата.

— Кои се церемониха? — попита Кели.

— Ами… правителството — Джарвис се наведе напред. — Говорят, че този Франклин бил мошеник. Водел срещу заплащане хора горе в планината да наблюдават какво става край езерото. На няколко пъти са го хващали и са го предупреждавали, но той не се отказвал. Какво очаквате тогава?

— Май не ви интересува как точно е умрял — подхвърли Кели. — Веднага предположихте, че е работа на правителството.

— Може да е получил сърдечен удар. Хич не ми пука.

— Не се ли безпокоите, че те могат и вас да посетят? А и сигурно знаете повече от Франклин.

— Точно затова разговарям с вас. Затова се съгласих да ме интервюират по телевизията. Гледам да съм пред погледа на обществото.

— Аз пък си мислех, че е заради петстотинте долара — отбеляза сухо Кели.

— Кой отказва пари? Но истинската причина е, че така ги държа на разстояние. Няма да ме пипнат, защото това ще повдигне твърде много въпроси и ще докаже, че твърденията ми са били верни. За отмъщение ме натикаха в черния списък. Не мога да си намеря свястна изследователска работа никъде и се налага да се прехранвам както сваря.

— Дали пък нямате работа, защото така и не сте успели да се дипломирате в университета — засече го Кели.

Джарвис остави внимателно чашата.

— Един час изтече.

— А, има още — отвърна тя, като погледна часовника си. — Действително сте работили в Бели пясъци, но според достоверни източници е било върху монтирането на нова изследователска инсталация, а не върху самата нея. Освен това не открих никаква информация, че притежавате каквато и да било научна степен, освен бакалавърска от Държавния университет в Олбъни.

— Ако имате още въпроси, хубаво ще е да побързате, преди да ви е свършило времето — каза Джарвис.

— Да сте разговаряли някога с Джони Симънс?

— Не познавам такъв човек.

Кели описа Джони, но Джарвис продължи да настоява на своето. Тя реши да опита отново с пряка атака.

— Разговарях с Лори Търнър, която ви е интервюирала миналата година за кабелната телевизия. Тя ми каза, че доста от фактите в биографията ви не изглеждат достоверни. Което ме кара да се съмнявам във вашата история. С други думи — или сте лъжец, или подставено лице за разпространяване на фалшива информация. И в двата случая всичко, което разказахте за Зона 51, е измислица.

Джарвис стана.

— Времето ви изтече. За мен бе удоволствие. — Той се обърна рязко и напусна бара.

— Страхотно — промърмори Кели. Току-що бе профукала петстотин долара и може би единствената възможност да намери път към Зоната. А и се бе надявала, че тъкмо Джарвис е бил човекът, с когото се е срещал Джони.

Погледна отново бележките от разговора. Какво би предприел баща й в подобно положение? Обичаше често да повтаря, че най-добрият метод да се преодолее някоя пречка е като се атакува по възможно най-неочаквания начин. Казваше също, че ако искаш да проникнеш в добре охранявано място, трябва да опиташ не където охраната е най-слаба, а където е най-силна, защото там най-малко ще те очакват.

Кое беше най-силното място на Зона 51 според Джарвис? Охраната. Хора, които са наети да вършат тази работа. Ако опита да доближи Езерото на конярите, неизбежно ще влезе в контакт с тези хора. Джони го е сторил и беше изчезнал.

Тя отбеляза с кръгче боинга в записките си. Ето това е. Утре сутринта ще иде на летището, за да види кой слиза от самолета. Сетне ще ги проследи и там ще му мисли. Ако не стане сутринта, ще опита пак привечер.

8.

Дяволското гнездо, Небраска

Време до излитането — 119 часа

— Имаме зелена светлина — обяви Прага на хората, събрани около него. — Според сателитното наблюдение районът е чист. Вдигайте и трите птички във въздуха. Хайде, размърдайте се. — Той се отправи към един от малките АХ-6 и махна на Търкот. — Идваш с мен, мръвко. Сядай отзад.

Търкот се намръщи. Вече започваше да му писва това „мръвко“, но още не беше време да се погрижи за досадника. Последва Прага и се изкатери в хеликоптера. Командирът се настани отпред до пилота, а Търкот се разположи нашироко отзад. Вратите бяха отворени и нощният въздух нахлуваше безпрепятствено в кабината, което го караше да съжалява, че не си сложи яке с дълъг ръкав. На всичкото отгоре така и не получи инструктаж за това, което предстоеше да вършат. Огледа се, смъкна окачените на стената слушалки и ги нахлузи върху по-малките, за връзка с групата, които вече си бе поставил.

Благодарение на това, че беше в един хеликоптер с Прага — командирът на мисията — Търкот откри, че е включен директно към информацията от сателита, която беше поверителна. Междувременно хеликоптерът изви рязко и пое на югозапад, към житните полета на Небраска.

— „Найтскейп шест“, говори „Куб шест“. Докладвайте местоположението си. Приемам. — Гласът от другата страна бе познат на Търкот, но още не можеше да се сети кому принадлежи.

Прага се обади от предната седалка.

— Говори „Найтскейп шест“. Летим към Оскар Ромео Папа. Там ще изчакаме. Край.

Търкот беше на „ти“ с военната терминология. ОРП беше съкращение от „обект за разгръщане на подразделението“, крайния рубеж, овладян от приятелски сили, преди да се атакува целта. Само дето в конкретния случай се намираха далеч във вътрешността на собствената си страна и единственият неприятел наблизо като че ли бе самият Прага.

— Разбрано, „Найтскейп шест“ — отвърна басовият глас. — „Скакалец три“, докладвай местонахождението си. Приемам.

В ефира се появи нов глас.

— Тук „Скакалец три“. Летя по предварителния маршрут. Край.

— Прието. Изчакайте нови разпореждания. Край на връзката.

Пилотът на хеликоптера се спусна съвсем ниско над полето, а големият черен УХ-60 „Блекхоук“ ги следваше съвсем близо отзад и встрани. За съвсем кратко житата отстъпиха място на зелено пасище и уплашено стадо крави, които мигом се втурнаха в различни посоки, сетне под тях отново се появи море от полюшващи се класове. Търкот никога не бе виждал толкова просторни нивя, дори в Германия. Сякаш цялата площ на Небраска бе засята с жито. От време на време през прибора за нощно виждане зърваше отделни дървета и дори светлинки от прозорци, обозначаващи единични фермерски къщи. „Какво всъщност търсим тук?“ — запита се той.

Пилотът дръпна ръчката към себе си и намали скоростта. Търкот забеляза, че Прага проверява позицията им върху наземния позиционен приемник (НПП). Той махна на пилота да задържи на място.

— „Куб шест“, говори „Найтскейп шест“. Намираме се над Оскар Ромео Папа. Чакам окончателни разпореждания. Край.

— Говори „Куб шест“. Според сателитната информация районът е чист в радиус дванадесет километра. Никакъв трафик до осемнадесет километра. Продължавайте според плана. Повтарям — продължавайте. Край.

— Разбрано. Край. — Прага забоде пръст в предното стъкло и те отново се гмурнаха в тъмнината. — Начало на първи етап. Започнете наблюдението.

Кубът, Зона 51

Време до излитането — 118 часа и 30 мин.

— Сър, имаме сянка зад „Скакалец три“.

— Имате какво? — завъртя се Гулик в командното кресло. — Какво искате да кажете с тази сянка?

Майор Куин посочи екрана.

— „Фантом“, точно зад него. Не сме го засекли по-рано, защото е твърде малък, и все пак нещо преследва „Скакалец три“. Проверих записите и се оказа, че е било зад него още от момента, когато „Скакалец три“ е напуснал хангара. Трябва да е се е навъртало из околността.

— Какво е това? — попита Гулик.

— Не зная, сър. Първи го засече сателита, после и топлинното разузнаване.

Кубът разполагаше с директна връзка с Американския космически команден център за ракетно предупреждение, разположен в планините Чайене над Колорадо спрингс. Космическият команден център отговаряше за отбранителната сателитна система. Нейните сателити следяха цялата земна повърхност от височина четиридесет хиляди километра, обикаляйки на геосинхронизирана орбита. Системата бе разработена през периода на студената война с цел да следи за изстрелване на междуконтинентални балистични ракети. По време на Войната в залива тя бе засекла всички изстрелвания на ракети „Скъд“, доказвайки недвусмислено своята ефективност, което накара военните да вложат нови средства в нейното усъвършенстване.

На всеки три секунди Отбранителната сателитна система изпращаше инфрачервена карта на земната повърхност и заобикалящото я въздушно пространство. По правило тази информация се записваше от Центъра за ранно предупреждение, освен, разбира се, ако компютърът не беше засякъл изстрелване на ракета или, както бе в този случай, някоя друга агенция на поиска да й се предава директно изображение в реално време от конкретен район.

— Да не е „Бързоходец“? — попита Гулик, използвайки кодовото название на неидентифицирани инфрачервени източници, които понякога системата прехващаше и за които нямаше достоверно обяснение.

— Определено е „фантом“, сър. Не отговаря на нищо от записите. Твърде малко е, за да е реактивен самолет.

Непроизнесеният въпрос бе как нещо с подобни миниатюрни размери може да лети толкова бързо и да следва по дирите „Скакалец три“, който се носеше със седем хиляди километра в час към Небраска.

— Дайте го при мен — нареди Гулик и се извъртя към главния екран. За момент опря пръсти в слепоочието си, сетне ги отдели. Ръката му едва забележимо трепереше. Гулик сграбчи облегалката, за да спре треперенето.

Междувременно Куин прехвърли информацията на големия екран върху стената на залата. Имаше мъничка белезникава точка зад голямото светло петно на „Скакалец три“.

— На какво разстояние зад него е това?

— Трудно е да се определи, сър. Вероятно на двадесетина километра.

— Съобщихте ли на пилота?

— Да, сър.

Гулик доближи устни до микрофона на таблото пред него.

— „Скакалец три“, тук „Куб шест“. Имате ли зрителна връзка с „фантома“?

— Тук „Трети“. Нямаме връзка. Каквото и да е, намира се твърде далеч. Край.

— Говори „Шести“. Опитайте се да му избягате. Край.

— Разбрано — отвърна пилотът. — Преминавам към изпълнение. Край.

На екрана светещата точка, изобразяваща „Скакалец три“, внезапно подскочи надясно, северно от Солт Лейк сити. По-малката точка я последва със същата скорост. Бързата серия от зигзагообразни маневри изглежда не затрудни ни най-малко „фантома“.

— Сър, да разпоредя ли отмяна на операцията? — попита Куин.

— Не — поклати глава Гулик. — Никакво отказване. Обявете бойна готовност за „Аврора“. Искам я по петите на този „фантом“. — Той включи микрофона. — „Трети“, тук е „Шести“. Отбой на последната заповед. Продължавайте с изпълнение на мисията. Ние ще се погрижим за проблема. Край.

Куин изглеждаше обезпокоен и това подразни Гулик.

— Да информирам ли „Найтскейп шест“?

— В никакъв случай, майор Куин. Оставете ги да си вършат работата, аз ще се погрижа за „фантома“. Аз съм този, който взема решения тук, забравихте ли? — Гулик го изгледа навъсено.

— Тъй вярно, сър!

Околностите на Блумфилд, Небраска

Време до излитането — 118 часа и 15 мин.

— Няколко топлинни източника вляво от курса — докладва пилотът на АХ-6 и изви в същата посока.

— Засякох ги, каубой — извика Прага в интеркома, докато настройваше прибора за нощно виждане. Той се пресегна към задната седалка и сграбчи прикрепената за облегалката й пушка. Преметна ремъка й през рамо и увисна отвън на еластичните въжета. Търкот се наведе напред, проследявайки същата сцена, която се разкриваше и под Прага — уплашени крави, търчащи във всички посоки под грохота на хеликоптерите.

Прага опря приклада в рамото си и погледна специалния мерник на пушката. Стреля два пъти и две от кравите се строполиха.

— Парализиращ заряд — подхвърли той през рамо на Търкот. — Събаря ги, но не оставя никакви следи. После изваждаме стреличките.

Хеликоптерът изправи нос и зае стационарна позиция на около стотина метра от телата на животните. Големият УХ-60 застана точно над тях, отвътре хвърлиха четири въжета и пред погледа на втрещения Търкот по тях се спуснаха четирима мъже с раници.

Мъжете се скупчиха около животните и само редки, но ослепителни проблясъци показваха, че там кипи оживена дейност.

— Време? — попита Прага.

— Шест минути и тридесет секунди до идването на „Скакалец три“.

— Добре — кимна Прага. — Всичко е наред.

— Какво правят те? — не се сдържа Търкот.

Прага се извърна назад, с лице като на механичен демон и озъбена усмивка, под изпъкналите нощни очила.

— Ще резнат малко от филето. Обичаш ли сърце? Или предпочиташ очите? А какво ще кажеш за кравешки яйчници? Снабдяването ни тук е чудесно. Разполагат със свръхмодерни лазерни резачки. Освен това си носят и аспиратори, с които изсмукват кръвта. После местните ще открият само трупове на крави, с доста особени хирургически разрези от неизвестни инструменти, липса на някои вътрешни органи и най-вече — никакви следи от превозни средства из околността. На всичко отгоре и нито капка кръв — басирам се, че това направо ще им вземе акъла. Никой няма да разполага с достоверно обяснение.

„Обяснение за какво?“ — питаше се Търкот. Разбира се, беше чувал за намерени обезобразени животни. От време на време подобни съобщения изпълваха страниците на вестниците. Но защо е необходима толкова сложна и скъпа операция? Затова ли Дънкан го изпрати тук? Да открие, че зад обезобразяването на животни стоят хората от Зона 51?

Хеликоптерът се бе отдалечил на известно разстояние, докато хората долу работеха. Ето че отново се доближи и спусна люлка. Двама от мъжете се прикачиха за нея и потеглиха нагоре, натоварени с карантия. След малко ги последваха и другите двама.

— Започваме втори етап — нареди Прага и всички продължиха на юг.

— Чу ли това? — вдигна глава Били Питърс.

— Кое? — отвърна Сузи, все още съсредоточена върху други неща — в конкретния случай ръката на Били върху нейното рамо и главата й върху широките му гърди. Чуваше само туптенето на сърцето му и нищо повече.

— Заприлича ми на хеликоптер или нещо подобно — промърмори Били.

Той се пресегна с незаетата си ръка и избърса запотеното предно стъкло на пикапа. Бяха спрели тук доста отдавна, малко преди да се стъмни, но имаха да си кажат много неща. Сузи бе намислила да напуска родителите си и Били все още се колебаеше дали да й предложи да се настани в неговата каравана, или да зареже всичко и да иде с нея при сестра й в Оклахома.

Нарочно избра това място, за да е сигурен, че никой няма да ги прекъсва, но сега почти бе готов да се зарадва на подобна възможност, защото така и не можеше да вземе решение, особено след като Сузи непрестанно му се натискаше. Кой мъж е в състояние да разсъждава трезво при подобни обстоятелства?

— Нещо приближава насам — каза Били, вторачен през прозореца в нощното небе.

Кубът, Зона 51

Време до излитането — 118 часа и 4 мин.

Гулик не откъсваше очи от голямата карта. Призракът все още следваше „Скакалец три“. В момента двете светещи точки се намираха в близост до мястото, където се събираха границите на Уайоминг, Колорадо и Небраска.

— Състоянието на „Аврора“? — попита той.

— На пистата, готова за излитане.

— Дайте разрешение.

— Слушам, сър.

— Време до началото на втори етап?

— Осемдесет и шест секунди — докладва Куин.

Гулик превключи монитора пред себе си. Появи се изображение от контролната кула на повърхността. По пистата рулираше самолет с причудлива форма. Плосък и издължен като морска котка, с миниатюрна двуместна кабина, той привличаше вниманието с двата грамадни въздухоприемника отпред и също толкова големите изсмукатели за изгорелите газове зад двигателите. При скорост над десет хиляди километра в час или почти пет километра в секунда, самолетът бе в състояние да постигне 7М, догонвайки всяка възможна цел.

Наследник на прочутия СР-71 „Блекбърд“, „Аврора“ бе извършил първия си полет през 1986 г. С цена от над един милиард долара за машина, нищо чудно, че имаше само пет подобни самолета и те се използваха единствено в случаите, когато всякакви други възможности бяха изчерпани. Официално тези самолети не съществуваха за обществото, което бе финансирало конструирането им. Те бяха една от най-строго охраняваните тайни на ВВС но фактът, че Гулик разполагаше с подобна машина, говореше колко високо ценяха военните работата в Зоната. След като се засили по пистата, „Аврора“ внезапно се издигна във въздуха, набра височина под ъгъл от седемдесет и пет градуса, направи остър завой на североизток и изчезна от екрана.

Околностите на Блумфилд, Небраска

Хеликоптерът на Търкот поддържаше височина шестдесет метра, а по-големият „Блекхоук“ ги изпревари малко и увисна над едно царевично поле вляво. Другият АХ-6 остана на резервна позиция на неколкостотин метра по-назад. Големият хеликоптер се спусна плавно до височина двадесетина метра, малко над точката, от която въздушната струя от роторите му би могла да остави трайни следи сред насажденията.

Ослепително ярък лъч лумна от долния край на товарния му отсек, удари в земята долу и описа точен кръг през царевицата, прогаряйки почвата.

— Лазерът се насочва от компютър — поясни Прага доволен от хората и техниката си. — Очертава съвършен кръг. После учените глави ще има да се тюхкат какво точно го е направило. Тъпанари. Няма начин да не го свържат с убитите животни в съседното поле — продължи той през смях — Ще чакам само да им чуя обясненията.

„И какво от това? — питаше се Търкот. — Какво ще постигнат?“

— „Найтскейп шест“, говори „Скакалец три“ След четиридесет и пет секунди съм при вас. Край.

— Разбрано. Край. — Прага се обърна към Търкот — Последното действие ще ти хареса най-много. Гледай на юг.

Докато чакаше, Търкот провери готовността на автомата. Нищо не разбираше, но най-много бе озадачен, че Прага му показва и обяснява охотно всичко. Защо преди мълчеше?

— Божичко, Сузи, видя ли това? — Били взе да трие трескаво предния прозорец, загледан в яркия лъч, който танцуваше из полето пред тях.

— Какво има? — попита тя, забравила за малко проблемите си.

— Нямам представа, но мисля, че трябва да си дигаме чуковете от тук.

Той завъртя ключа и двигателят на форда изрева.

— Топлинен източник сред дърветата на югозапад! — докладва пилотът на АХ-6. — Най-вероятно двигател на кола!

— Мамка му! — изруга Прага.

От юг се появи окръглено сияние, носещо се с невероятна скорост ниско над хоризонта. Летеше съвсем безшумно, следвано от друга, по-малка точка.

— Какво е това зад „Скакалец три“? — попита Прага, изгубил невъзмутимостта си за първи път от началото на операцията.

Търкот бе поразен от начина, по който се движеха и двете тела. С всяка измината секунда цялата тази история ставаше все по-налудничава.

Пред погледите им по-големият диск, който Прага бе нарекъл „Скакалец три“, подскочи рязко надясно, за частица от секундата смени посоката си на 180 градуса, премина над малкото градче Блумфилд и продължи на югозапад.

— Карай към топлинния източник! — нареди Прага. Пилотът на хеликоптера побърза да изпълни заповедта, насочвайки носа към близките дървета. — Останалите да се връщат в стартовия район.

Другите два вертолета описаха широки завои и потеглиха обратно към Дяволското гнездо. Търкот плъзна пръст по хладната повърхност на оръжието и безшумно премести предпазителя. Каквото и да ставаше, ясно бе, че не съвпада с плановете на Прага.

Кубът, Зона 51

— Маневрата завършена. „Трети“ се връща обратно — обяви Куин.

Всички погледи бяха вперени в екрана. „Фантомът“ следваше неотстъпно чинията. Продължи още около минута, после рязко смени посоката си и полетя на североизток, откъдето се бе появил в началото.

— „Аврора“ да следва „фантома“! — нареди Гулик.

Околностите на Блумфилд, Небраска

— Трябва да задържим тия хора — нареди Прага, докато хеликоптерът се снижаваше към дърветата и носещия се между тях пикап.

— Това са цивилни — възрази Търкот, загледан в под скачащото камионче.

— Твърде много видяха. Не бива да им позволяваме да се раздрънкат за хеликоптерите. Стреляй пред пикапа — викна той на пилота, който се бе изравнил ловко с бегълците. Картечницата върху плъзгача извъртя дуло встрани и мракът бе прорязан от няколко ослепителни реда трасиращи куршуми. Стоповете на пикапа светнаха в червено.

— По дяволите! — подскочи Търкот. — Да не си полудял?

— Свали ни на пътя пред тях — рече Прага, без да му обръща внимание.

— Какви са тези хора, Били? — извика уплашено Сузи. — Защо стрелят по нас?

Били не посмя да губи времето в обяснения. Натисна спирачките и включи на задна скорост, докато хеликоптерът се спускаше в заревото от фаровете на автомобила, вдигайки облаци от прах.

Задните гуми на пикапа забуксуваха в калната канавка край пътя. Били подаде газ, но колата само се разтресе безпомощно.

Плъзгачите опряха в земята и в същия миг Прага изскочи през вратата. Търкот го следваше на крачка, опитвайки се да разбере какво става.

— Горе ръцете и вън от кабината! — изрева Прага.

Вратите се разтвориха и отвътре излязоха младеж и момиче, което се криеше зад него.

— Кои сте вие бе, хора?

— Сложи им белезници! — викна Прага на Търкот.

— Те са цивилни — не отстъпваше Търкот.

Прага насочи дулото към него.

— Слагай белезниците!

Търкот погледна оръжието, сетне Прага, накрая извади чифт пластмасови белезници от калъфа на колана си и закопча ръцете на двамата зад гърбовете им.

— Искам да ви видя документите — настояваше младежът. — Нямате право да постъпвате така. Вие не сте ченгета.

— Качвай се в хеликоптера — кресна му Прага и махна с автомата към машината.

— Къде ще ни водите? — заинати се момчето и спря насред пътя. Момичето все още гледаше да се крие зад него.

Търкот погледна към Прага и по позата и начина, по който се местеше пръстът му върху спусъка, осъзна, че всеки миг ще открие огън. Направи крачка и застана пред младежите.

— Моля ви, послушайте го. Ще се разберем веднага, щом ви откараме в базата. Стана инцидент… — добави умолително той. — Аз съм Майк. — Той се пресегна и потупа момчето по рамото. Двамата изглеждаха объркани от неочаквано приятелския жест.

Младежът го погледна.

— Аз съм Били — произнесе той. — А тя е Сузи.

Търкот ги побутна към хеликоптера.

— Е, добре, Били и Сузи, шефът е решил малко да ви повози.

— Млъквай, мръвко — изсъска Прага и отново им махна с оръжието.

Качиха се в кабината и пилотът набра височина.

Кубът, Зона 51

На екрана се бе появила трета точка, която изскочи откъм източната част на Невада и се насочи право към връщащия се в базата „Скакалец три“. Гулик знаеше, че това е „Аврора“ на пресечен курс с „фантома“.

— Сър, „фантомът“ се отказва от преследването — докладва Куин. Малкото сферично тяло бе описало широк завой и сега летеше към района на действие на „Найтскейп шест“.

— Пренасочете „Аврора“ към Небраска — нареди Гулик.

Куин кимна.

— След колко време „Аврора“ ще достигне обекта?

— Десет минути — отвърна Куин.

Никак не изглеждаше зле за разстояние от две хиляди и четиристотин километра. Но в този случай това означаваше цели девет минути закъснение, мислеше си Гулик, докато наблюдаваше как непознатият обект се приближава към района на действие. За момент се поколеба да нареди на „Скакалец три“ да поеме обратен курс, но в момента това би означавало да надвиши правата си. Гулик удари с юмрук таблото пред него и околните го погледнаха втрещено.

Околностите на Блумфилд, Небраска

АХ-6 прелетя над върховете на дърветата в края на полето и обърна на север. Търкот бе закопчал с колани младежа и момичето на задната седалка, а след това се бе наместил между тях. Прага седеше отпред, полуизвърнат, с насочено към тях оръжие и играещ върху спусъка пръст.

Търкот погледна дулото, после Прага.

— Ще ти бъда благодарен, ако не насочваш желязото към мен — изрече той в микрофончето. В действителност беше уплашен. Не толкова от оръжието, макар да оценяваше опасността, а по-скоро заради човека, който го държеше. Какво възнамеряваше да стори Прага на тези двама души?

— Не ме е еня за твоите благодарности — отвърна Прага по интеркома. — Ти не изпълни заповед по време на операция. А това е подсъдно, мръвко. Ще се погрижа да те изритат, където трябва.

— Тези хора са цивилни — рече Търкот. Двамата до него не чуваха и думичка от разговора, който се водеше по интеркома.

— Ако питаш мен, по-скоро са трупове — заяви Прага. — Видяха нещо, което не биваше да виждат. Ще ги откараме в Дълси и там ще ги турим под похлупак.

— Не зная какво си намислил, нито разбирам за какво говориш — отвърна Търкот. — Но тези хора… — Той млъкна защото хеликоптерът внезапно се люшна надясно и взе да губи височина.

— Какво правиш? — извика Прага на пилота, без да откъсва поглед от пленниците.

— Имаме си компания! — извика в отговор пилотът.

Яркосияещ овал — с диаметър около три стъпки — се бе появил точно отпред. Пилотът дръпна ръчката към себе си и намали рязко оборотите, за да избегне сблъсъка, но овалът неочаквано се гмурна право към тях и се заби в предното стъкло. От удара плексигласът се пръсна и Търкот инстинктивно закри лицето си с ръка.

— Падаме! — извика пилотът в интеркома. — Ще се ударим в… — краят на изречението бе погълнат от сблъсъка на хеликоптера със земята. Перките се заровиха в меката почва и хвръкнаха настрани, разминавайки се по чудо с кабината.

Търкот почувства остра болка в дясната си страна, после изведнъж всичко застина. Той вдигна глава. Единственият звук бе нечий пронизителен писък. Обърна се наляво. Устата на Сузи бе широко отворено „О“ и звукът извираше отвътре. Ококорил очи, Били премигваше, опитвайки се да преодолее завесата на мрака.

Търкот се пресегна и разкопча предпазния колан на Били, сетне извади ножа и преряза белезниците и на двамата.

— Излизайте — нареди им той и ги бутна към вратата, преди да насочи вниманието си към предната седалка.

Пилотът висеше безжизнено на коланите, а дясната му ръка бе извита под неестествен ъгъл. Прага тъкмо се размърдваше. Пушката я нямаше, изглежда бе излетяла навън при сблъсъка.

Из въздуха витаеше тревожният мирис на изтичащ керосин. Достатъчно бе течността да допре нагорещената метална повърхност и кабината щеше да се превърна в огнен кипящ ад.

Прага човъркаше с пръсти пистолета на колана. Търкот се преви над седалката, сподавяйки нетърпимата болка в хълбока, предизвикана от движението. С другата си ръка Прага вече разкопчаваше кобура.

— Не им позволявай да се измъкнат — изхриптя той на Търкот. В същия миг измъкна пистолета и го насочи към Били, който помагаше на Сузи да излезе.

Търкот реагира мълниеносно — удари с разтворената длан на лявата си ръка шията на Прага, усещайки как гръклянът поддава, а същевременно стовари дясната върху предмишницата на ръката, която държеше пистолета. Прага изцъкли очи и направи отчаян опит да си поеме въздух през смазания гръклян.

Едва тогава Търкот последва Били и Сузи през задната лява врата. Искри проблясваха из вътрешността на хеликоптера. Той застана до кабината и разкопча коланите на пилота. Прага неочаквано замахна с нож към гърдите на Търкот. Острието разсече здравия брезентов плат и се заби в рамото му.

Търкот притисна ръката с ножа към облегалката, сетне замахна и отново стовари разтворената си длан върху гърлото на Прага, този път без да сдържа силата си. Почувства пукот на хрущяли — сега вече Прага нямаше откъде да си поема въздух.

Търкот метна тялото на пилота през рамо, извърна се и измина няколко крачки, преди хеликоптерът да избухне в пламъци.

9.

Кубът, Зона 51

Време до излитането — 117 часа и 45 мин.

— Сър, „Найтскейп шест“ катастрофира — обяви Куин. — Получих точните координати. Радиовръзката е прекъсната.

— Изпратете спасителен екип до мястото на катастрофата — нареди генерал Гулик, без да откъсва очи от точката, изобразяваща „фантома“. Движеше се бавно над района, където бе паднал „Найтскейп шест“. „Аврора“ тъкмо наближаваше границата на Колорадо и Небраска.

Околностите на Блумфилд, Небраска

Време до излитането — 117 часа и 42 мин.

— Разкарайте се от тук — викна Търкот на Сузи и Били, които гледаха вцепенени горящите останки на хеликоптера. Беше положил пилота на земята, разкопчал бе комбинезона му и сега търсеше признаци на живот. Увери се, че все още диша, макар и слабо, провери за активно кръвотечение, за фрактури на костите. В края на краищата, изглежда се бе разминал само с контузия на главата, ако се съдеше по вдлъбнатината в шлема, и естествено — със загубата на съзнание. Реши все пак да не сваля каската, докато не пристигне спасителният екип. Това, че пилотът бе в безсъзнание, сега само можеше да му е от полза.

— Но… — мърмореше объркано Били. — Какво…

— Никакво „но“, никакви въпроси, никакви излишни приказки — озъби се Търкот, все още наведен над тялото на пилота. — Забравете всичко, което се случи тази вечер. Не разказвайте на никого, и без това хората няма да ви повярват, затова пък някой може да ви потърси с не дотам добри намерения. Оставете ни тук и тръгвайте.

Били очевидно не се нуждаеше от нови поощрения. Той сграбчи Сузи за ръката и двамата потънаха в тъмнината към близкия път.

Едва сега Търкот намери време да се огледа. Кръвта, която се стичаше от раната на рамото му, бе напоила десния ръкав на якето. Зае се с нея, извади бинт от аптечката на колана и наложи няколко марли, за да спре кървенето. Имаше още кръв по гърдите и когато разкопча якето, откри, че близо осемсантиметрова кървава диря прорязва ребрата му. Най-доброто, което можеше да направи, бе да превърже и нея.

Когато свърши, погледна небето. Все още виждаше малкия светещ обект, на височина приблизително триста метра. Поклащаше се лениво, сякаш се наслаждаваше на последствията от своите действия. Погледа го известно време, но сияещият овал изглежда не представляваше непосредствена заплаха. А и прецени, че по начина, по който се движеше, едва ли ще е в състояние да реагира навреме, ако реши да го нападне.

Търкот се завъртя и огледа хоризонта. Другите скоро ще са тук. И после? Мъчителен въпрос. Убийството на Прага бе по-скоро рефлекс. Не съжаляваше за постъпката си, особено след всичко, на което бе станал свидетел тази нощ, но ситуацията бе крайно объркана и Търкот все още се колебаеше какъв да бъде следващият му ход.

Дали Прага е знаел, че са го пратили да души? Това би могло да обясни някои от действията му, но не всички. Ако не подозираше, че е внедрен, тогава просто е бил маниак, садист, каквито нерядко се срещаха в специалните части. Освен ако нямаше друго обяснение. В края на краищата, по действията не винаги можеше да се съди за мотивите.

Едва ли случилото се щеше да му се отрази благоприятно, ако не съумее своевременно да се свърже с Дънкан и да й съобщи за всичко, на което бе станал свидетел. За целта обаче трябваше да бяга надалеч от хората на „Найтскейп“. Това, че пилотът бе в безсъзнание, щеше да му даде малко време, когато най-сетне дойдат да ги приберат. Думата на Търкот щеше да е единствената и той се зае да обмисля какво да каже.

Кубът

Гулик разполагаше с пълна телеметрична информация от борда на „Аврора“ и освен това можеше да слуша разговора на борда между пилота на самолета и офицера от разузнавателната служба.

— Всички системи включени. След седемдесет и пет секунди обектът навлиза в нашия обсег.

Гулик включи микрофона.

— „Аврора“, говори „Куб шест“. Искам добре да се прицелите. Заснемете го още при първото сближаване. Второ едва ли ще има. Край.

— Разбрано, „Куб шест“ — потвърди офицерът. — Петдесет секунди.

— Снижаваме се на три хиляди метра — съобщи пилотът. — Намалявам скоростта на 2,5М. Захождаме към целта — каза той на офицера, давайки знак за активиране на всички свръхчувствителни разузнавателни системи на борда на самолета.

— Отваряне на люка — докладва офицерът, докато скоростта им продължаваше да пада. Гулик се досети, че люкът може да бъде отворен, едва когато скоростта падне под четири хиляди километра в час. При по-високи скорости това би довело до аеродинамични нарушения в полета и би причинило разпадане и изгаряне на корпуса. Дори сега, съдейки по телеметричните данни, температурата на обшивката надхвърляше триста градуса по Целзий. — Двадесет секунди. Всички системи функционират нормално.

— Снижаване на хиляда и петстотин метра. Скорост 2М.

— Системи за наблюдение включени.

Гулик вдигна глава към големия екран на стената. Червеният триъгълник, изобразяващ „Аврора“, бързо приближи и подмина светещата точка на „фантома“. Сетне „фантомът“ подскочи встрани.

Гулик включи микрофона.

— Говори „Куб шест“. „Фантомът“ се измъква! Курс едно-девет-нула! Преследвайте го!

„Аврора“ притежаваше бързина, но маневреността не бе сред достойнствата й. Пред погледите на всички в залата червеният триъгълник започна широк завой, който щеше да обхване по-голямата част от Небраска и малко от Айова, преди самолетът да излезе на новия курс. Междувременно малката точка се насочи на югозапад и излезе над Канзас.

— Каква е скоростта на „фантома“? — попита генерал Гулик.

— По изчисления на компютъра 3,3М — докладва майор Куин.

„Фантомът“ вече наближаваше горния ръкав от територията на Оклахома, а „Аврора“ завършваше завоя над южна Небраска.

— Ще го стигне — промърмори Гулик.

Двете точки продължиха да се преместват, като червената бързо скъсяваше дистанцията.

— „Фантомът“ пресече мексиканската граница — съобщи Куин. Той се поколеба, но дългът го караше да говори. — Сър, разрешавате ли на „Аврора“ да продължи с преследването?

— По дяволите. Мексиканците дори няма да разберат, че е там. Лети твърде бързо и твърде високо. А и да го засекат за кратко на радара, докато се усетят, вече няма да е там. Никакво отказване.

За по-малко от дванадесет минути бе пресечена цялата мексиканска територия и сега „Аврора“ бе само на две хиляди километра зад „фантома“, като продължаваше да го доближава.

— Прехващане след осем минути — обяви Куин.

Околностите на Блумфилд, Небраска

Търкот чу шума от хеликоптерите далеч преди да пристигнат. Първо се приземи големият „Блекхоук“ и отвътре изскочиха шестима мъже с пожарогасители. Търкот знаеше, че след изгрев в нивата няма да остане нищо, освен няколко обгорели царевични стълба. Другият АХ-6, се приземи до него.

— Къде е майор Прага? — попита мъжът, който изтича от хеликоптера.

Търкот посочи мястото на катастрофата.

— Загина при падането.

Мъжът коленичи до пилота.

— Какво е състоянието му?

— Мисля, че има сътресение. Не му свалих шлема, за да притиска черепа, в случай, че е счупен.

Мъжът даде знак да качат ранения на борда на големия хеликоптер. Сетне посочи Търкот.

— Идвате с мен. Ще ви откарам в Куба, там искат да говорят с вас.

Кубът

— Сър, „Аврора“ е направила снимки на „фантома“ — обади се Куин. — Какви са разпорежданията, когато го застигне?

„Аврора“ бе чисто разузнавателен самолет. Монтирането на какъвто и да било вид оръжейни системи би нарушило аеродинамичната му форма и би повлияло драстично на скоростта.

— Искам да разберете откъде идват тези фантоми — каза Гулик. — А след това ще изпратя там някой, който да се погрижи за проблема.

И двата индикатора премигваха над източното крайбрежие на Тихия океан.

— „Куб шест“, говори „Аврора“ — прошипя гласът на офицера от разузнавателната служба в слушалките на Гулик. — Искам разрешение за изпращане на танкер с резервно гориво, който да ни пресрещне на обратния път. След петнадесет минути пресичаме точката на незавръщане. Приемам.

— Говори „Куб шест“. Разбрано. Край. — Гулик посочи с пръст Куин, който също имаше слушалки.

— Аз ще се погрижа за това, сър — кимна Куин.

Мексиканската брегова линия бе останала далеч назад. Гулик си даваше сметка, че Тихият океан край бреговете на Централна и Южна Америка е доста пусто място. Двете точки се носеха почти право на юг.

— Догонваме ги — обади се пилотът. — Сега са само на четиристотин километра пред нас. Ще намаля малко тягата.

Гулик следеше данните от телеметрията. Всичко това му припомняше времето, когато служеше като летец-изпитател и даваше наземни дежурства. Да получаваш същата информация, каквато и онези горе, но да не можеш да предприемеш нищо. Когато скоростта на „Аврора“ падна под 2,5М, офицерът отвори разузнавателния контейнер и задейства нисковисочинната светлочувствителна телевизионна камера (НВСТК). Гулик получи изображението незабавно чрез сателитната връзка. Всъщност НВСТК не беше обикновена телевизионна камера. Тя бе снабдена с мощно усилвателно устройство, което долавяше светлинните лъчи дори и през нощта, предавайки яркост и контраст на изображението, като същевременно можеше да го увеличава до сто пъти. Офицерът от разузнавателната служба ориентира камерата напред, използвайки координатите от сателита, за да локализира точното местонахождение на „фантома“.

— Сто и шестдесет километра — докладва пилотът. — Сто и двадесет.

— Видях го! — извика офицерът.

На малкия телевизионен екран пред Гулик бавно изплува светла точка. Сякаш осъзнала, че я наблюдават, точката изведнъж подскочи надясно и изчезна под океанската повърхност, сред фонтан от водни пръски.

Гулик се облегна на бюрото и затвори уморено очи. Усещаше пулсираща болка в челото.

— „Куб шест“, говори „Аврора“. „Фантомът“ се потопи. Повтарям. „Фантомът“ се потопи. Предавам координатите.

10.

Кубът, Зона 51

Време до излитането — 114 часа

Генерал Гулик си наля чаша кафе и после се настани на председателското място в заседателната зала. Незабелязано за останалите извади няколко таблетки против главоболие от джоба на куртката си и ги глътна с кафето. Докладите вървяха един след друг.

— „Аврора“ се връща обратно — започна майор Куин. — Кацане след двадесет и две минути. Разполагаме с точните координати на мястото, където „фантомът“ е паднал в океана.

Гулик огледа лицата на присъстващите от вътрешния кръг на „Меджик-12“. Всеки от тези хора знаеше точно сферата на своите задължения и веднага след получаване на разпорежданията се заемаше да ги изпълнява.

— Адмирал Кокли, сега „фантомът“ е във вашия район на действие. Искам най-близкият от нашите кораби веднага да се отправи към мястото! Имайте готовност да се спуснете под вода и да извадите това нещо.

— Господин Дейвис, искам да анализирате незабавно цялата информация от „Аврора“ и да ми представите подробен доклад.

— Вече работим върху цифровата информация — отвърна Дейвис. — След приземяването на самолета ще прегледам и записите от телекамерата.

Гулик си припомни още веднъж хода на събитията, опасявайки се да не пропусне нещо важно. Все по-трудно му беше да се съсредоточава.

— Какво става с разбития хеликоптер?

Куин беше готов за отговор, а чрез миниатюрната слушалка, пъхната в ухото, имаше директна връзка с човека, пратен да разследва инцидента.

— Пожарът е потушен. Транспортната група излетя и след петнадесет минути ще бъде на мястото. Хората, които са вече там, почистват района от останките и разполагат постове. Все още никаква реакция от страна на местните жители. Мисля, че ще успеем да се измъкнем незабелязано.

Гулик кимна. Ако вдигнат останките от изгорелия хеликоптер преди изгрев слънце, без да бъдат забелязани, мисията на „Найтскейп“ може да се брои за успешна. Не биваше да забравя и „фантома“, но това бе въпрос, на който се надяваше скоро да намери подходящия отговор.

— А какво стана с оцелелите от катастрофата? Докарахте ли ги вече?

Куин провери в компютъра.

— Пилотът е в болницата в Лас Вегас. Все още е в безсъзнание. Майор Прага е загинал при инцидента. Третият член, капитан Майк Търкот, е бил леко ранен и в момента е тук, сър.

— Доведете го.

Петстотин метра по-високо, превързаният и изтощен Търкот чакаше от половин час да го повикат. Якето му беше разкъсано и обгоряло, а лицето му бе измазано със сажди. Превръзката, която си бе сложил на мястото на катастрофата, бе пропита с кръв, но изглежда кървенето бе спряло. Не смееше да я свали, за да се увери, а и никой не му бе предложил квалифицирана помощ.

Хеликоптерът се спусна съвсем за кратко, колкото да го остави на пистата, преди да продължи с тежко ранения пилот към Лас Вегас, където имаше военна болница. На летището го чакаха двама души от охраната, които го отведоха в хангара.

Една от насрещните врати бе отворена и в пространството зад нея се виждаше голяма летяща чиния. Търкот й хвърли един поглед, колкото да установи, че най-вероятно е подобна на онази, която ги бе придружавала над Небраска. Нищо чудно дори да е същата. Не беше необходимо да си гений, за да събереш две и две и да си дадеш сметка, че обезобразяването на животните, фалшивите следи от приземяване в нивата и тези странни летателни средства, са част от широкомащабна дезинформираща операция. Само едно не разбираше — как се подреждат отделните части от мозайката. Например мисията в Небраска, от която се връщаше, все още изглеждаше напълно лишена от смисъл. Толкова много средства, за да се отвлече вниманието от Зона 51?

Едно обаче беше сигурно. Вече разполагаше с достатъчно сведения, за да потърси Дънкан. Нека някой друг подрежда мозайката. Стига му, че се измъкна невредим. Погледна дясната си ръка. Пръстите му забележимо трепереха. Макар убийството на Прага да не бе първото в кариерата му, все още бе потресен от станалото. Не без усилия успя да върне мислите си към настоящата ситуация. Все още не се е измъкнал. Сигурен бе, че обгореният труп на Прага няма да повдигне излишни въпроси. Знаеше, че другите екипажи ще се върнат от мястото на инцидента малко след изгрев слънце, защото трябваше да почистят района. Веднага щом ги разпитат, ще узнаят за присъствието на двамата цивилни, забелязани от техния хеликоптер. Тогава вече ще се задават въпроси, на които Търкот не би могъл да отговори. Въпроси, които щяха да са като непроходими минни полета за военната му кариера. Но докато разглеждаше извънземния апарат, Търкот си каза, че залозите изглеждат далеч по-големи от обикновена военна пенсия. Не се съмняваше, че разбере ли местното командване за освободените цивилни, реакцията може да е много по-строга от обикновено дисциплинарно наказание. Тези хора играеха твърдо и с убийството на Прага той бе излязъл на тяхното игрално поле. Налагаше се час по-скоро да се измъкне и да остави на Дънкан да прикрива следите.

Вратата на асансьора се отвори и офицерът вътре му махна да влиза. Търкот пристъпи в кабината, вратата се плъзна обратно и сякаш подът под краката му изчезна, докато се носеха надолу. Когато вратата отново се разтвори, той се озова в предния коридор на Куба. Заоглежда се, но офицерът го изтика и му посочи една странична врата. Когато влезе в заседателната зала, светлините й бяха намалени. Имаше няколко души, седнали в затъмнената част, от другата страна на голямата маса. Търкот пристъпи към човека с генералски мундир.

— Сър, капитан Търкот се явява по ваша заповед. — Той забеляза металната табелка върху гърдите на генерала. На нея пишеше „Гулик“.

— Какво стана? — попита отсечено Гулик.

Този глас! Същият, който издаваше нареждания на Прага по радиото — сега Търкот си спомни къде го е чувал преди: комисията, пред която даваха показания след инцидента в Германия. Гласът несъмнено принадлежеше на един от шестимата, които ги разпитваха в онази строго охранявана база край Берлин. Търкот си пое дъх и прочисти мислите си от всичко, освен от историята, която възнамеряваше да разкаже. Всяко нещо с времето си.

Той описа подробно събитията от изминалата нощ, но естествено пропусна откриването на младежа и девойката в камиончето и убийството на Прага. Гулик прояви най-голям интерес към нападението на малката сфера, но Търкот нямаше кой знае какво да добави, още повече, че в този момент вниманието му бе съсредоточено другаде.

Гулик изслуша доклада му, сетне посочи вратата към коридора.

— Свободен сте. Вървете да ви превържат в клиниката.

„Нито думичка благодарност“ — помисли си Търкот, докато напускаше залата. Спомни си, че в Германия Гулик бе оценил най-високо постъпката на Търкот — постъпка, с която едва ли можеше да се гордее. Но очевидно събитията от изминалата нощ не бяха от подобна категория. Вече не се съмняваше, че ако беше убил двамата цивилни и бе представил труповете им като трофеи, щеше да получи най-малко сърдечно потупване по рамото.

Вратата на асансьора се плъзна зад гърба му и той пое към повърхността. Сега вече трябваше да потърси начин да се измъкне.

Генерал Гулик изчака, докато капитанът излезе от залата. Едва тогава се обърна и погледна многозначително майор Куин.

— От този не получихме никаква помощ. Искам всички останали екипажи да бъдат подробно разпитани, веднага след като се върнат от мястото на инцидента. Анализирахте ли информацията от „Аврора“?

— Да, сър. Разполагаме с няколко доста висококачествени снимки на „фантома“.

На екрана изникна малка светеща топка.

— Мащаб? — попита Гулик.

В долния край на екрана светна оразмерителна линия.

— Диаметър един метър и осемнадесет сантиметра, сър — побърза да вметне Куин.

— Система на движение?

— Неизвестна.

— Летателни характеристики?

— Неизвестни.

— Спектрален анализ?

— Съставът на външната обвивка не подлежи на никакви…

— Неизвестен, значи. — Гулик удари с длан таблото, загледан в изображението, сякаш се опитваше да проникне в него. — Какво, по дяволите, знаем за него?

— Ами… — Куин спря и си пое дъх. — Всъщност, сър, и друг път сме го засичали.

— Какво?

В отговор Куин раздели екрана на две, снимката от „Аврора“ се измести наляво, а в дясната част на екрана се появи зърнисто чернобяло изображение на идентичен обект.

— Говори, Куин — изръмжа Гулик. — Не спирай.

— Снимката отдясно е направена… — майорът млъкна развълнувано и се покашля, за да прогони напрежението — на 23 февруари 1945 г. от стрелковата куличка на П-47 „Тъндърболт“, по време на полет над река Рейн в Германия.

Из залата се разнесоха развълнувани коментари.

— „Изтребител фу“ — произнесе Гулик.

— Точно така, сър.

— Какъв е този „изтребител фу“? — попита Кенеди.

Гулик не отговори, замислен върху новото разкритие. Куин метна поглед към монитора и продължи да обяснява на останалите присъстващи, които очевидно не бяха толкова детайлно запознати с авиационната история.

— Обектът отдясно носи названието „изтребител фу“. По време на Втората световна война наши екипажи много кратно са засичали подобни летателни тела. Тъй като първоначално са ги сметнали за японски или германски тайни оръжия, цялата информация за тях е била засекретена. Първите доклади за „изтребители фу“ датират от края на 1944. Описват ги като метални сфери или като топки светлина, с диаметър приблизително около метър. По това време екипажите на нашите самолети вече се състояли от ветерани, хора достатъчно опитни, при това почти винаги въоръжени с фотоапарати и камери, и съобщенията им били вземани на сериозно.

Куин беше в стихията си. Преди да го назначат в Зона 51, той бе работил в проекта „Синя книга“ — секретна изследователска група на ВВС, занимаваща се с докладите за НЛО — извън района на операция на Зоната. От една страна „Синя книга“ се явяваше прикриващо звено на Зона 51, а от друга — разпространяваше дезинформация за всички самостоятелни изследователи. В „Синя книга“ работеха и над „изтребителите фу“, така че повечето летци бяха чували за тях.

— Тези неща се случват твърде често, за да ги държим под похлупак. Доста от съобщенията за „изтребители фу“ още тогава са достигали вестникарските страници, а някои дори са отбелязани в книгите, посветени на НЛО. Това, което успяхме да запазим в тайна обаче, бе, че сме изгубили дванадесет самолета в опит да заловим някое „фу“. Всеки път, когато наш прехващач или бомбардировач е правел опит да се сближи с малкия летателен съд или да открие огън по него, „фу“-тата реагирали по един и същ начин — обръщали се и се врязвали директно в самолета, оставяйки го в безпомощно състояние. Точно както е станало и с „Найтскейп шест“. По тази причина още през войната върховното командване наредило на пилотите да не прибягват до подобни опити. Очевидно това е свършило работа, защото трагичните инциденти били прекратени.

След войната, когато разузнаването се сдобило с всички материали от разработките на японците и немците, било установено, че те също са се срещали с „изтребителите фу“ и опитите да ги свалят завършвали също толкова безуспешно. В действителност, те са смятали, че сферите са наше тайно оръжие. По-специален интерес предизвиква един инцидент, класифициран като категория К. — Куин се по колеба дали не се е увлякъл, но Гулик му даде знак, че може да продължава. — На 6 август 1945, когато „Енола Гей“ е летял за първата си атомна атака над Хирошима, бил придружаван през целия път от три „изтребителя фу“. Почти решили да се откажат от мисията, но наземният командир в базата Тиниан настоял да продължат. Нямало никакви враждебни действия от страна на „фу“-тата и ситуацията се повторила след няколко дена — по време на полета до Нагазаки.

Кенеди се наведе напред.

— Фон Сеект е бил на летището, когато са изпращал „Енола Гей“, нали?

— Точно така, сър. Фон Сеект е присъствал — кимна Куин.

— И все още не знаем нищо за тези изтребители? — попита Гулик.

— Не знаем, сър.

— Руски? — вдигна вежди Кенеди.

Куин се облещи в него.

— Моля, сър?

— Ами ако са били руски? Тези негодници ни изпревариха с техния „Спутник“. Може да са тяхна работа.

— О, не мисля, сър. А и няма никакви данни да са руско производство. Освен това, съобщенията за тях бяха прекратени след свършването на войната. За известно време.

— Докога? — попита Кенеди.

— През 1986 г. разузнавателни спътници засякоха „фантом“ във високите слоеве на атмосферата. Обектът не отговаряше на нито един от познатите самолети.

Куин натисна бутон и на екрана се появи нова снимка. Изглеждаше като безсмислена детска драсканица в зелено. Една зигзагообразна линия пресичаше екрана и няколко пъти се връщаше обратно към първоначалното място.

— Това е маршрутът на „фантома“, засечен през 86-та на височина от хиляда и четиристотин до четиридесет и осем хиляди метра. — Куин натисна друг бутон. — А ето и маршрутът на тазвечершния „фантом“, наложен върху първия. — Двете линии имаха доста общи черти. — Има още нещо, сър.

— И то е?… — попита Гулик.

— Става дума за още една серия необясними явления, веднага след тази. Военноморските сили и Разузнавателното управление към Министерството на отбраната провеждали операция под кодовото название „Аквариус“. Всъщност, те използвали… опитвали се…

— Хайде изплюй камъчето, човече! — ядоса се Гулик.

— Използвали екстрасенси за откриване на подводници.

— О, божичко! — промърмори Гулик. — И после? — добави уморено той.

— Екстрасенсите се справяли сравнително добре. Дори показали приблизително 60% успеваемост по съвпадението на географската ширина и дължина на движещи се под повърхността подводници, макар че ги държали в затворено помещение в Пентагона и им показвали единствено снимки на търсения обект. От време на време обаче се случвало нещо много странно. Някои от екстрасенсите долавяли присъствието на друг обект, който кръжал над подводниците.

— Остави на мен да продължа — прекъсна го Гулик. — Никой не знае какви са били тези летящи обекти. Познах ли?

— Разузнавателните спътници засичали… — Куин натисна поредното копче и на екрана се появи позната картина — зигзагообразна зелена линия.

— И никой ли не е могъл да даде разумно обяснение на случилото се? — попита Гулик.

— Не, сър.

— Искате да кажете, че си имаме работа с истински НЛО, така ли?

— Ами, нещо такова, сър.

— Само това ни липсваше! — избухна генералът. — Това вече минава всякакви граници! — той погледна към Кокли. — Искам да ми извадите това нещо и да ми кажете какво представлява!

Докато останалите се изнизваха през вратата, Кенеди доближи Гулик и приседна до него.

— Дали да не се консултираме с Хемщад в Дълси за тези изтребители? Може да разполагат с информация за тях в Машината.

Гулик го изгледа навъсено.

— Искаш ли теб да пратя при Машината? — попита той.

Кенеди преглътна уплашено.

— Мислех, че можем да му се обадим и да попитаме…

— Ами ако си представим, че Машината е в състояние да контролира…

— Много мислиш — отряза го безкомпромисно Гулик и приключи разговора.

11.

Околностите на Дълси, Ню Мексико

Време до излитането — 113 часа и 30 мин.

Джон Симънс се пробуди в мрака. Поне му се струваше, че е буден. Нито виждаше, нито чуваше нещо. Обхвана го паника, когато направи опит да се раздвижи. Крайниците му не му се подчиняваха. Завладя го ужасното усещане, че продължава да сънува, че не е в състояние да свърже съзнанието с нервната си система, за да предизвика каквото и да било движение. Чувстваше се откъснат от тялото си и от реалността. Като носещ се из пространството разум.

И тогава дойде болката. Без никакво предупреждение изригна право в мозъка му, заемайки целия съзнателен свят. Извираше от всички нервни окончания като милиони иглички, които се стрелкаха нагоре по чувствителната му тъкан. Никога досега не бе преживявал толкова ужасяващо усещане.

Джони изпищя и най-ужасното от всичко бе, че не можа да чуе дори собствения си глас.

12.

Лас Вегас, Невада

Време, до излитането — 112 часа и 30 мин.

Към пет и тридесет сутринта животът в Лас Вегас показваше известни белези на замиране. Неоновите реклами все още грееха и по улиците имаше хора, но повечето бързаха да се приберат след изтощителната нощ край игралните маси. Кели Рейнолдс правеше тъкмо обратното — започваше своя ден след тричасов сън в хотелската стая. Първото, което направи, след като я събуди часовникът, бе да позвъни на Джони с надеждата, че се е прибрал или е променил съобщението.

Тя се загледа с подпухнали очи в червеникавия хоризонт. „Разходка под грохота на самолети“ — помисли си объркано, перифразирайки Наполеон. Беше наела кола от агенцията на летището. Точно сега се нуждаеше обаче от малко чист въздух и спокойствие, за да помисли.

„И тате би постъпил по същия начин. Щеше да се насочи право към най-силното звено“ — повтаряше си тя. На устните й изгря тъжна усмивка. Баща й и неговите безкрайни истории. Най-хубавият период от живота му свършил още преди да навърши двадесет. Какъв ужасен начин да прекараш остатъка от дните си, рече си тя.

Втората световна война. Последната справедлива война. Баща й беше служил в Отдела за стратегически проучвания, както са наричали тогава ЦРУ. Някъде към края на войната го хвърлили с парашут в Италия, където действал сред партизаните. Скитал из планините с банда ренегати, свикнали да убиват фашистите, за да се прехранват и въоръжават от тях. Сетне войната свършила, а той останал в Европа, за да помага при разследването на военнопрестъпниците. Онова, на което станал свидетел през този период, го накарало да преосмисли възгледите си за човечеството.

Накрая се върна към мирния живот, но вече не беше същият. Живееше с бутилката, спомените и кошмарите си. Майка й също не му остана длъжна и побърза да се огради в един собствен свят, затваряйки ума си за всички останали. Сигурно заради това Кели израсна толкова бързо. Понякога се питаше, дали онази история с Нелис щеше да завърши по същия начин, ако тогава баща й беше още жив. Може би щеше да й помогне. Най-малкото щеше да й даде добър съвет, а не да я остави да троши стената с глава. И едва ли би се хванал толкова наивно на въдицата на Прага. Щеше да й каже да се прокрадне внимателно към примамката и да я наблюдава от разстояние.

Това, което й остана в наследство от баща й, бяха разказите му. А тя самата какво ще остави в наследство? Вече е на четиридесет и две, няма деца, нито многообещаваща кариера. Единственото, което я подтикваше да продължава, беше Джони. Без нея сигурно е пропаднал.

Кели спря пред един денонощен магазин и си купи два пакета цигари и запалка.

Зона 51

Търкот си сложи колана, облегна се и притвори очи. Последните два часа бе прекарал в някаква стаичка за обслужващия персонал до самата писта. Призори ги повикаха за полета до Лас Вегас, откъдето самолетът щеше да докара дневната смяна служители. Най-сетне ще може да се измъкне от това място. Първото, което възнамеряваше да направи във Вегас, веднага щом се погрижат в болницата за ръката му, бе да позвъни на Дънкан. Помнеше добре номера и искаше час по-скоро да се отърве от бремето на тази история. Да разкаже всичко и да забрави.

Забеляза, че на борда се качва възрастен човек, придружен от двама младоци, чието поведение и облекло издаваха професията им — телохранители. Макар да бяха единствените пасажери на борда освен Търкот, старецът се настани на отсрещната редица седалки, по-далече от него. Телохранителите, изглежда поуспокоени, че поне за малко няма видими заплахи, седнаха отзад. Стюардът, познат на Търкот от първата им среща на летището, затвори вратата и се прибра в кабината с пилотите.

— Глупаци — изруга тихо старецът на немски, стиснал с костеливата си ръка лакиран черен бастун.

Търкот престана да му обръща внимание, загледан прел прозореца към Планината на конярите. Дори от толкова близо — до склона имаше по-малко от двеста метра — беше почти невъзможно да се забележат следи от грамадния хангар, издълбан във вътрешността й. Търкот се зачуди колко ли е струвал подобен проект. Най-малко няколко милиарда долара. Капка в морето, имайки предвид, че годишният бюджет за поддръжка на дейността на всички тайни правителствени организации надхвърляше петдесет и четири милиарда долара.

— Те всички ще умрат, точно както стана предния път — произнесе старецът на перфектен немски, като поклащаше бавно глава.

Търкот погледна през рамо. Единият от телохранителите беше заспал, а другият беше заровил нос във вестника.

— Кои ще умрат? — попита Търкот също на немски.

Старецът трепна, обърна се и го погледна.

— Вие от хората на Гулик ли сте?

Търкот вдигна ранената си ръка и показа окървавения ръкав.

— Бях.

— А сега кой сте?

В първия момент Търкот си помисли, че не е разбрал правилно, но после осъзна, че смисълът е по-дълбок. Старецът изглежда също бе философски настроен.

— Не зная. Зная обаче, че работата ми тук приключи.

Старецът премина на английски.

— Правилно решение. Мястото е нездравословно. Макар че, имайки предвид какво са замислили, всякаква дистанция може да се окаже нищожна.

— А вие кой сте?

— Вернер фон Сеект. Вие?

— Майк Търкот.

— Работя тук от 1943 г.

— На мен това ми е вторият ден.

Кой знае защо фон Сеект го намери за доста забавно.

— Не ви е трябвало много време, за да надушите опасността — промърмори той. — И вие ли отивате в болницата?

Търкот кимна.

— За какво говорехте одеве? Че всички щели да загинат.

Шумът на двигателите се усили, докато самолетът рулираше по пистата.

— Тези глупаци — фон Сеект махна с ръка към прозореца. — Играят си със сили, които не разбират.

— Летящите чинии ли?

— Да, чиниите. Ние ги наричаме скакалци — рече фон Сеект. — Но има и цял кораб. Не сте ли го виждали — големия?

— Не. Видях само един диск в хангара.

— Корабът е много по-голям. Много. Опитват се да разберат как се лети с него. Мислят си, че ако успеят да включат двигателите, могат да излязат на орбита и сетне да се върнат обратно. Надяват се да сложат край на неуспехите със совалката и да влязат направо в ерата на междупланетните полети, прескачайки нормалния път на развитие. Смятат, че можем да получим звездите ей така, на сребърен поднос, без всичките научни открития, които са ни необходими, за да ги стигнем — фон Сеект въздъхна. — И най-вече, без обществото да е узряло за това.

През последните два дни Търкот бе видял достатъчно, за да приеме думите на стареца за чиста монета.

— Какво толкова лошо има в това да полетят с кораба? Защо смятате, че би могло да е заплаха за планетата?

— Защото и понятие нямаме как точно работи! — тросна се фон Сеект и удари с бастун по пода. — Конструкцията на двигателите ни е ясна колкото китайската граматика. Та те не знаят дори коя от машините вътре е двигателят! А може да има няколко двигателя. Две различни системи за задвижване. Едната за преместване вътре в планетната система или дори в атмосферата, а другата — далеч от гравитационното въздействие на планетите и звездите. Та те са в пълно неведение! Ами ако включат неподходящия двигател? Или пък… я си представете, че двигателите генерират своя малка черна дупка, през която да преминава корабът? Какво толкова — нима е невъзможно? Значи тогава ще създадем черна дупка точно тук — върху земната повърхност. Ами ако улавят гравитационните вълни? А след като ги уловят, не им ли въздействат по някакъв начин? И после какво ще стане? А ако изгубят контрол? Пък и кой казва, че двигателят е в изправност? Грешка на индуктивната логика е да се разсъждава, че след като скакалците функционират нормално, същото е в сила и за кораба. Нищо чудно да е повреден и да се саморазруши, веднага след като го включим.

Фон Сеект се наклони към Търкот и заговори с тих, поверителен глас.

— През 1989 г. работехме над двигателите на скакалците. Демонтирахме един от тях и го поставихме на стенд. Инженерите възнамеряваха да изпитат някои от характеристиките му. И стана едно изпитание! Пуснаха го и той се откачи от стенда! Направо се изтръгна и никой не беше в състояние да го изключи. Проби стената на бункера и погреба живи пет човека. Когато най-сетне спря, беше заровен на двадесет метра дълбочина в скалата. Отне им две седмици, докато изкопаят тунел, за да го извадят. И знаете ли какво? Беше невредим. Нямаше и драскотина по него. И първия път беше така. Но нима някой си взе бележка? Къде ти! В началото ги разбирах. Тогава беше война и крайните средства бяха допустими. Но сега няма война. И цялата тази секретност! Защо? От какво се крием? Генерал Гулик твърди, че обществото нямало да ни разбере и приятелчетата му поднасят услужливо всякакъв род психологически изследвания, за да го подкрепят, но аз не му вярвам. Крият се, защото са се крили вече толкова дълго, че правителството просто не може да признае за лъжите, които е разпространявало през всичките тези години. Крият всичко, защото са научили, че знанието е сила, а скакалците и корабът-майка олицетворяват абсолютната сила.

Самолетът вече набираше скорост по пистата.

— В началото виждах някакъв смисъл в доводите им — продължи фон Сеект. — Но последната година промени всичко.

Нещо от думите на стареца прикова вниманието на Търкот.

— Какво искате да кажете с това „първия път“?

— Истината е, че работя за правителството на Съединените щати от доста време — призна фон Сеект. — Разполагах с определени знания и опит, които им бяха необходими, когато ме наеха… през лятото на 1942 г. Дойдох тук, на Запад. В Лос Аламос, Ню Мексико.

— Бомбата — кимна потресен Търкот.

Фон Сеект се засмя.

— Да. Бомбата. Но през 1943 г. бях преместен в Дълси, Ню Мексико. Там започна истинската работа. В Лос Аламос проверяваха информацията, която ние им давахме. Още тогава всичко тънеше в дълбока секретност. Имаха известен напредък, Ферми беше завършил успешна серия експерименти. Разполагаха с малко суров материал от неговата верижна реакция. А от мен се сдобиха с технологията.

— От вас ли? — вдигна вежди Търкот. Самолетът вече се издигаше. — Но откъде знаехте…

Фон Сеект вдигна бастуна си.

— Друг път ще ви разкажа тази история. Работихме без отдих до края на 1945 г. Мислехме, че всичко ни е ясно, също както смятат те сега за кораба-майка. Разликата беше, че тогава имаше война. Но въпреки това, немалко от нашите се противяха на изпитанието на бомбата. Ала всички, които държаха властта, бяха изморени. После Рузвелт умря. Вицепрезидентът Труман не беше в течение. Едва не заплатиха скъпо заради привързаността си към прекомерното опазване на тайната. Натовариха държавния секретар със задачата да му разкаже за бомбата. На Труман му трябваше малко, за да осъзнае значението на това, което му разкриват. И веднага нареди да се започнат изпитанията. Не знам дали го бяха информирали за всички опасности, също както държат на тъмно и сегашния президент. Тогава все още бяхме склонни на рискове.

Фон Сеект промърмори нещо на немски, което Търкот не схвана, и продължи на английски:

— Президентът изпрати нова представителка в „Меджик“, но и на нея нищо не казаха. Сигурен съм например, че са й спестили информацията за мисиите на „Найтскейп“. Надъхани са, че всичко, което вършат тук, далеч надхвърля способностите на политиците да осъзнаят смисъла и перспективите. Това се отнася и за президента, който тъй или иначе ще си иде след някоя и друга година.

Търкот мълчеше. Отдавна бе решил за себе си, че тази страна се управлява от бюрократи, окопали се здраво на държавните си постове, а не от политиците, сменящи се на всеки четири години. Сега поне знаеше защо Дънкан бе опитала да го внедри в „Найтскейп“.

— Точно в 5.45 сутринта на 16 юли 1945, беше извършен първия опит с атомно оръжие, създадено от човешки ръце. Монтирахме бомбата в стоманена кула в пустинята отвъд авиобазата Аламогордо. Никой не знаеше какво точно ще стане. Имаше някои — а те бяха сред най-добрите мозъци, които човечеството е в състояние да създаде — които вярваха, че това ще е краят на света. Те твърдяха, че бомбата ще предизвика верижна реакция, която ще унищожи планетата. Други бяха сигурни, че няма да се случи нищо. А всъщност си играехме с технология, която още не бяхме открили!

Последното малко обърка Търкот. Винаги бе смятал, че атомната бомба се е появила вследствие на задълбочени изследвания от страна на американските учени. Просто не можеше да схване накъде точно бие фон Сеект.

— Бяхме като деца, които са разглобили часовник, с надеждата да разберат как работи. Ами ако бяхме допуснали дори най-малката грешка? Ако бяхме свързали червената жичка, вместо синята? А и след като всичко беше наред, нима знаехме нещо за границите на нейните възможности? Чували ли сте какво точно си е мислел Опенхаймер в онази сутрин? — Фон Сеект не дочака отговора. — Спомнил си за едно индийско предсказание: „И тогава се превърнах в смъртта, в разрушителя на света“. Така стана и с нас. Всичко вървеше според плана. Сложихме на смъртта юзди — защото тя не разруши света, а ни се подчини.

— Защо ми разказвате всичко това? — попита Търкот.

— Защото си мисля, че никога вече няма да се върнете тук — както ми казахте. И защото умирам. Няма от какво да се боя.

Фон Сеект помълча няколко минути, докато самолетът се издигаше над утринната мараня.

— Защото през целия си живот съм бил страхливец и невежа, но сега вече не ме е страх от нищо. Аз съм един ходещ труп, обречен човек, но всъщност, като погледна назад, разбирам, че съм умрял отдавна. — Той се извърна и впи поглед в лицето на Търкот. — Защото вие сте млад и животът е пред вас. А онези долу си играят на богове и все някой трябва да ги спре. Само след четири дни ще се опитат да включат с пълна мощ двигателите на кораба-майка. Четири дни. Четири дни до Армагедон.

Търкот зададе няколко въпроса, но фон Сеект не отговаряше. Останалата част от полета премина в мълчание.

Летище „Макарън“, Лас Вегас

Кели се настани в терминала, загледана към тънещата в предутринен здрач писта. Над летището се сниши самолет, но беше твърде тъмно, за да види дали има червена лента отдолу. Самолетът се приземи, но не доближи терминала. Продължи около петстотин метра и спря сред няколко зеленикави хангари. Време за представление.

Кели изтича през главния терминал, като заобикаляше сънените туристи, и изхвърча навън. Пъхна се в наетата кола, която бе паркирала отпред, и изхвърли квитанцията с глобата, затисната под чистачката. Сви по сервизния път на летището и подкара покрай телената ограда, но веднага щом зърна вратата, спря. Изключи двигателя и фаровете. Хоризонтът на изток тъкмо порозовяваше.

— А сега какво? — запита се тя. Отвори един от пакетите и запали цигара. Първата глътка дим бе убийствена, като шкурка за разраненото й гърло. Зави й се свят и й се догади. Втората понесе малко по-добре.

— Скъсих си живота с тия проклетии — промърмори тя.

Пред вратата спря автобус и тя мигом се разтвори. Кели спусна прозореца и метна цигарата навън. Точно преди да се затвори вратата, отвътре излетя черен микробус.

— По дяволите — изруга Кели и сграбчи кормилото. Подкара след микробуса, който вече свиваше зад близкия ъгъл. Носеха се право на север, по главния ласвегаски булевард. Минаха покрай „Мираж“, „Двореца на Цезар“ и няколко други прочути казина, стигнаха другия край на града и свърнаха към авиобазата Нелис.

Кели светкавично прецени положението и реши да продължи следенето сред оредяващия сутрешен трафик. Както и очакваше, часовоят на контролния пост я спря, тъй като нямаше залепен на стъклото пропуск, но тя вече беше подготвена.

— Бихте ли ми казали как да стигна при офицера за връзки с обществеността? — попита тя с невинен глас, докато подаваше журналистическата си карта. Все още виждаше далеч напред светлините на микробуса.

Часовоят й даде кратки напътствия, малко притеснен, задето задържаха спрелите отзад коли. Кели подкара право в посоката, накъдето се беше изгубил микробусът.

Остана изненадана, когато го забеляза на паркинга пред болницата. Мина край него, направи обратен завой и спря пред стоматологичната клиника на отсрещната страна.

Страничната врата на микробуса се плъзна и отвътре излязоха двама мъже в черни шлифери, следвани от старец с бастун и четвърти човек с мръсно и скъсано черно яке.

Четиримата изчезнаха през вратата на болницата. Кели се облегна на седалката и прилежно се зае да изпълнява най-трудното упражнение, на което я бе учил баща й — търпеливото чакане.

Вътре ги посрещна делови мъж с бяла престилка.

— Здравейте. Аз съм доктор Круз. Професор Сеект, моля, изчакайте ме във втори кабинет. А вие — той посочи Търкот, — ме последвайте.

Охраната остана в преддверието.

Докторът отведе Търкот в първи кабинет. Круз беше около петдесетгодишен, с посребрени коси и луксозни очила. Изглеждаше във великолепна за възрастта си форма и се държеше хладно, но възпитано.

— Съблечете се до кръста — нареди лекарят.

Търкот си спомни прякора, с който го наричаше Прага — мръвка. Все повече започваше да се чувства като нещо такова. Докато следеше как доктор Круз пълни с упойка спринцовката, идеше му да хване сам иглата и да се зашие. И по-лошо се бе наранявал по време на учения.

— Прегледахте ли пострадалия пилот? — попита Търкот, докато му правеха инжекция.

— Да.

Търкот изчака няколко секунди, но не последва продължение.

— Как е той?

— Фрактура на черепа. Мозъчен кръвоизлив. Имал е късмет, че не са му махнали каската, иначе отдавна да е издъхнал.

„Имаше късмет, че аз бях там“ — поправи го мислено Търкот.

— Дойде ли в съзнание?

— Не. — Круз прибра спринцовката и взе хирургическа игла с конец. Изглеждаше като човек, вглъбен в собствените си мисли.

Търкот отмести поглед, докато докторът зашиваше краищата на раната му и се замисли за положението си. Ако Прага го е подозирал в нещо, не е имал време да сподели с съмненията си, тъй като двамата пазачи се навъртаха само около фон Сеект. А това означаваше, че поне засега пътят към свободата е чист.

— Почакайте тук — нареди докторът, след като приключи с превръзката.

Той отиде в съседния кабинет, но не забеляза, че вратата зад него остана леко открехната. Търкот вдигна глава и откри, че може да наблюдава какво става в другата стая с помощта на стенното огледало. Надвесен над умивалника, Круз си миеше ръцете. Изведнъж спря, подпря се на ръба на мивката и втренчи поглед в огледалото, като си мърмореше нещо.

Всичко това се стори доста необичайно на Търкот. Накрая лекарят бръкна в джоба на престилката си и извади ампула с пластмасово капаче. Загледа се в съдържанието й, сетне въздъхна дълбоко и се насочи към отсрещната врата, със спринцовка в ръка.

Търкот скочи от операционната маса и предпазливо надникна в кабинета на Круз. На бюрото бяха разхвърляни документи. Търкот забеляза, че една от папките е с името на фон Сеект. Приближи се и я отвори.

Най-горният лист беше смъртен акт, подписан с днешна дата в горния десен ъгъл. Причина за смъртта: „дихателна недостатъчност“.

Търкот завъртя дръжката на вратата към втори кабинет. Круз замръзна, вдигнал спринцовката над оголеното рамо на стареца.

— Не мърдай! — нареди Търкот, докато измъкваше деветмилиметровия броунинг от кобура си.

— Ама вие какво си въобразявате? — попита лекарят със зачервено лице.

— Остави веднага спринцовката.

— Ще докладвам за вас на генерал Гулик — оплака се докторът, но все пак положи спринцовката на масичката.

— Какво става? — попита фон Сеект на немски.

— След секунда ще узнаем — успокои го Търкот, без да отклонява пистолета от челото на лекаря. — Какво има вътре? — попита той и посочи спринцовката.

— Ами, лекарството му… — смотолеви Круз.

— Е, значи и на теб няма да навреди, нали? — попита Търкот с усмивка, взе спринцовката и я доближи до шията на доктора.

— Аз… не… но… — Круз замръзна, почувствал опрения в кожата му метален връх.

— Случайно да е нещо, което предизвиква „дихателна недостатъчност“?

— О, не — изхриптя Круз с разширени от ужас очи.

— Тогава няма никакви противопоказания да ти инжектираме лекарството на теб, нали? — заяви Търкот и притисна още по-силно иглата.

Пот изби по челото на доктор Круз. Търкот постави палец върху буталото.

— Няма проблем, нали, докторе?

— Моля ви. Недейте — прошепна лекарят.

Фон Сеект не изглеждаше никак изненадан от развоя на събитията. Тъкмо си обличаше ризата.

— Какво има вътре, докторе? Имайте предвид, че моят ранен приятел е прекарал доста тежка нощ. Не бих го предизвиквал, защото може да стане неконтролируем.

— Това е инсулин.

— И какво смятахте да постигнете с него? — поинтересува се фон Сеект.

— Предозирането му води до сърдечна слабост.

— Смъртният ви акт вече е написан — обърна се Търкот към стареца. — Лежи на бюрото му в съседната стая. Оставил е празно място за часа на смъртта, но датата е днешната.

— Ах, след всичките тези години — въздъхна фон Сеект и поклати глава. — И вие се смятате за лекар. Знаех, че генерал Гулик е зъл човек, но не очаквах чак толкова. Та вие сте се клели да спасявате човешки живот!

— Гулик ли ви нареди? — попита Търкот.

Круз почти беше готов да отрече, но премисли и кимна.

— Да.

Търкот отдръпна спринцовката, но още преди Круз да си е поел дъх, заби лакът в слепоочието му. Докторът се строполи на земята в безсъзнание.

— Благодаря ти, приятелю — рече фон Сеект, докато си намяташе сакото. — А сега?

— А сега да изчезваме оттук. Последвайте ме.

Той отвори вратата и надникна в чакалнята, с готов за стрелба пистолет. Само единият от телохранителите бе отвън, същият, който четеше вестник. Мъжът вдигна глава и застина.

— Ключовете от микробуса — нареди му Търкот. — Подай ги с лявата ръка.

Мъжът извади бавно ключовете от джоба си.

— Остави ги на масата, застани на колене и се обърни към вратата. Вземете ги, професоре — помоли Търкот. — Къде е другият? — попита той телохранителя.

Мъжът не отговори — също както би постъпил на негово място Търкот. Той замахна, стовари дулото на пистолета върху слепоочието му и телохранителят се изтърколи под масата.

— Да вървим. — Търкот, отвори външната врата и се огледа. Прозорците на микробуса бяха тъмни и оттук не можеше да се види дали вторият телохранител е вътре. Търкот пъхна пистолета под ревера си, доближи вратата на микробуса и я дръпна рязко. Вътре нямаше никой.

— Влизайте.

Кели наблюдаваше двамата мъже от другата страна на улицата. По-младият от тях несъмнено държеше пистолет под дрехата си. Тя премести поглед към втория телохранител, който преди няколко минути бе отишъл да пуши отстрани до сградата. Тъкмо се връщаше.

Търкот завъртя ключа, но нищо не се случи. Опита отново.

— По дяволите — изруга той.

Фон Сеект се наведе и посочи едно миниатюрно устройство под волана.

— Електронна защита от кражби — обясни той. — Има малък прекъсвач, с който се изключва. Наскоро започнаха да ги инсталират…

— Добре, добре — прекъсна го Търкот. На ключодържателя нямаше нищо, което да наподобява прекъсвач. Той погледна през задното стъкло към вратата на болницата. В същия миг нечия сянка се плъзна зад микробуса — вторият телохранител се приближаваше от ъгъла на сградата.

Всичко стана почти мигновено. Вратата на болницата се отвори и отвътре се показа, олюлявайки се, първият телохранител. Той размаха пистолет и стреля, примигвайки от стичащата се в очите му кръв.

Търкот изрита вратата.

— След мен! — викна той на фон Сеект, обърна се и стреля три пъти, ниско над главите на двамата противници, принуждавайки ги да залегнат.

— Божичко! — Кели метна цигарата през прозореца и завъртя стартера. Мъжът, който току-що бе стрелял, се извъртя и втренчи очи в нея, после отново се прицели и стреля по двамата с черни шлифери. Или по-скоро над тях, прецени мигновено Кели и това наклони везните за решението й.

Колата излетя напред с пронизително свирене на гуми. Тя изви кормило към микробуса, приближи се до него и викна през прозореца:

— Качвайте се!

Едва отвори вратата на задната седалка и мъжът с пистолета натика стареца, а след това се пъхна до него.

— Давай, давай! — извика й той.

Кели не се нуждаеше от подканване. Подкара на заден през паркинга, а мъжете с черните шлифери се затичаха след тях, като стреляха в движение. Неколцина пациенти пред стоматологичната клиника се разбягаха в безпорядък.

Кели направи рязък обратен завой, без да вдига крак от педала на газта. Главният портал на базата бе само четири преки по-надолу по централната улица. Преследвачите бяха останали на паркинга.

— По-спокойно, когато доближим вратата — предупреди я мъжът с пистолета. — Не бива да привличаме излишно внимание.

— Както кажеш, Шерлок — промърмори Кели.

13.

Лас Вегас, Невада

Време до излитането — 110 часа и 20 мин.

— И така, Майк Търкот и професор Вернер фон Сеект, кои сте вие? Добрите или лошите? — попита Кели. Ръката й трепереше, докато палеше цигара. — Не ви пречи, че пуша, нали?

— Ако бях по-млад и аз щях да си запаля — призна уморено фон Сеект. Седяха в нейната стая в мотела и тъкмо бяха приключили с представянето.

— Защо ни следяхте? — попита Търкот. — Не бяхте случайно на онзи паркинг.

— Нищо няма да ви кажа, докато не ми обясните кои сте вие и защо онези типове стреляха по вас.

Фон Сеект разглеждаше бележката, която бе извадил от сакото си.

— Както вие, американците, обичате да казвате — произнесе той, — ние сме каубоите с бели шапки.

— А онези от авиобазата Нелис са с черни, така ли? — попита Кели. — Кои са те?

— Правителството — каза Търкот. — Или някаква негова служба.

— Да опитаме пак с другия въпрос. Защо стреляха по вас?

Търкот въздъхна и разказа накратко събитията от последните двадесет и четири часа — от Зона 51 до Дяволското гнездо, обратно в Куба, през болницата и опита на доктор Круз да убие фон Сеект.

— О! — възкликна Кели, когато той свърши. — И очаквате да повярвам на всичко това?

— Пет пари не давам дали ще ми повярвате — отвърна Търкот.

— Толкова по въпроса за благодарността. А аз ви спасих живота.

— Само временно, ако всичко, което ви казах, е истина — заяви Търкот и за негова изненада Кели се разсмя.

— Интересно.

— Но това беше моята история. А сега да чуем вашата. Какво търсехте на паркинга?

— Търсех един приятел, изчезнал, докато се е опитвал да проникне в Зона 51, а вие слязохте от самолета, който пристигна от това място. Нямах представа, че ще се забъркам в престрелка. Да сте чували нещо за един репортер на име Джони Симънс? Преди две нощи е направил опит да проникне в Зоната.

— Доста неща се случиха в онази нощ — поклати глава Търкот и погледна въпросително професора.

— Ако е изчезнал, докато се е навъртал край Зона 51 — заговори фон Сеект, — или е мъртъв, или е в базата в Дълси, Ню Мексико.

Търкот си спомни, че Прага също бе споменавал това място.

— Не мисля, че е мъртъв — възрази Кели. — Човекът, който е бил с него — казвал се е Франклин — наистина е загинал онази нощ при катастрофа. Ако искаха да премахнат Джони, щяха да го подхвърлят на същото място. Смятам, че още е жив, а това значи, че се намира в Ню Мексико.

— Почакайте малко… — вдигна ръка Търкот, но фон Сеект го спря.

— Да, трябва да отидем в Ню Мексико. Там има нещо, което ни е нужно. Можете ли да ни откарате там?

— Ами, да. Знам едно местенце по пътя, във Феникс, където можем да преспим — предложи Кели.

Търкот се облегна назад и потърка чело. Имаше страхотно главоболие, което все повече се задълбочаваше. Болеше го и хълбокът, и беше страшно изморен.

— А, не. Никъде няма да вървим — рече той.

— Вие може да останете тук — отвърна Кели. — Аз отивам да търся Джони.

— Не бива да се разделяме — произнесе фон Сеект на немски.

— Защо? — попита Търкот.

— Ей! — извика Кели. — Никакви такива, докато сте с мен.

— Просто казвах на моя млад приятел, че трябва да останем заедно — поясни фон Сеект.

— Не — каза Търкот. — Аз приключих с тая история. Изпълних си дълга, а за останалото нека някой друг се погрижи. — Той вдигна телефона.

— На кого се обаждате?

— Не е ваша работа — тросна се Търкот. Започна да набира номера, който му бе дала Дънкан. На осмата цифра линията неочаквано прекъсна. Когато вдигна очи, откри, че Кели е извадила кабела от розетката.

— Това е моят телефон — усмихна се тя.

— Да не мислите, че си играем на стражари и апаши! — озъби се Търкот и тресна слушалката.

— Зная, че не е само игра — отвърна в същия тон Кели. — Току-що стреляха по мен. Най-добрият ми приятел изчезна безследно. А него… — тя посочи фон Сеект — едва не са го убили. Никой в тази стая не смята, че това е само игра!

— Включете телефона — произнесе бавно Търкот.

— Не.

Търкот понечи да стане, но Кели го спря с ръка.

— Послушайте ме. Преди някой от нас да е направил някоя глупост, нека си изясним отношенията.

— Съгласен — кимна фон Сеект.

— Кой казва, че ще гласуваме? — попита ядосано Търкот, стана и отвори вратата.

„Майната им“ — помисли си той. Залиташе от умора, боляха го раните и точно сега искаше да забрави за Зона 51 и цялата свързана с нея бъркотия. Беше си свършил работата и това едва не му коства живота. Не можеха да искат повече от него.

Слезе на първия етаж, пресече улицата и спря пред близкия телефон. Отново набра номера на Дънкан, но този път използва кредитната си карта. Чу три сигнала, после отсреща някой вдигна, но отговорът не беше този, който очакваше. Глас от запис произнесе с равномерен тон: „Номерът, който сте избрали, е изключен. Моля, проверете номера отново и наберете повторно.“

Търкот избра повторно десетте цифри. Този път беше сигурен, че не е сгрешил, но получи същия отговор.

— Мамка му! — изпсува той и си спечели смразяващ поглед от жената на съседния телефон.

Върна се при асансьора, докато умът му работеше на пълни обороти. Дали номерът не е бил фалшив? Или са го прекъснали, след като всичко е започнало? Какво, по дяволите, ставаше?

Когато отвори вратата на стаята, Кели и фон Сеект разговаряха оживено.

— Но откъде правителството се е сдобило със скакалците? — разпитваше задъхано тя. — Защо ги крият и провеждат всички тези дезинформиращи операции? Каква е била малката сфера, която е свалила хеликоптера на Търкот? И най-вече — защо се опитват да ви премахнат, след като сте един от тях? Един от „Меджик-12“?

— Защото отидоха твърде далеч — обясни фон Сеект. — По-точно, ще отидат твърде далеч. След четири дни ще пресекат границата.

— Каква граница? — попита Кели.

— Добре дошъл обратно, мой млади приятелю — усмихна се фон Сеект. — Да не си решил да останеш при нас?

— Нищо още не съм решил — промърмори мрачно Търкот и се отпусна в един фотьойл до прозореца.

— Това е най-сензационната история за последните петдесет години! — възкликна Кели.

— Но стига да я публикувате и ще подпишете смъртната присъда на вашия приятел — не се сдържа Търкот.

— Не сте много обнадежден от телефонното обаждане — отбеляза Кели.

Търкот не отговори.

— Сами трябва да се оправяме — рече фон Сеект.

— Да се оправяме с какво? — попита Търкот.

Фон Сеект надникна в бележката, която все още държеше и прочете:

— Могъщо, слънце. Забранено. Родно място, колесница, никога отново. Гибел за всички живи същества.

— Какво? — повтори напълно объркан Търкот.

— Моля, ще ми разрешите ли да използвам телефона? — обърна се фон Сеект към Кели.

— Разбира се.

— Защо на него разрешавате? — попита Търкот.

— Той каза „моля“ — отвърна Кели.

— Един момент — Търкот се пресегна и постави ръка на рамото на фон Сеект. — Аз също като нея не знам доста неща. Вярно е, че и тримата сме в една лодка. Видях какво се случи в Небраска. Видях и какво смятаха да направят с вас в болницата. Успях да зърна онези неща в хангара, но понятие нямам за какво ги използват. Преди да се обадите по телефона, не бихте ли ни просветлили какво става.

— На 15-ти този месец ще включат двигателите на кораба-майка. Боя се, че когато това стане, може да последва истинска катастрофа.

— Зная, че… — понечи да заговори Търкот.

— Корабът-майка? — прекъсна го Кели. — Но по какъв начин двигателите му биха могли да предизвикат катастрофа?

— Виж, това не ми е съвсем ясно — призна професорът. — Има обаче един човек, който може и да знае отговора. Затова ми е нужен телефонът. — Той погледна Кели. — Ще ми дадете ли адреса на онова място във Феникс, където ще пренощуваме?

Кели му каза адреса, фон Сеект взе телефона и се премести в спалнята.

Търкот се намръщи, но вече нищо не можеше да направи.

— Е, благодаря, задето ни взехте с колата.

— По-добре късно, отколкото никога — отвърна Кели.

— Моля?

— А, нищо — тя махна с ръка и посочи вратата на спалнята. — Може ли да му се има доверие?

— Знам колкото и вие.

— Страхотно.

Кубът, Зона 51

Генерал Гулик сплете пръсти и огледа масата в заседателната зала. Доктор Круз притискаше торбичка с лед към слепоочието си. Присъстваха и другите членове на вътрешния кръг. Само доктор Дънкан не бе информирана за срещата.

— Да започнем с най-важното — поде Гулик. — Първо: корабът-майка и включването на двигателите. Ферел?

— Подготовката върви според програмата — докладва доктор Ферел. — В момента анализираме получената информация.

— Нещо по въпроса за страничните ефекти, от които се оплака доктор Дънкан?

— Там сме на тъмно. Тя беше единственият пострадал. А също и единствената жена.

— Какво? — погледна го Гулик.

— Може би вълновият ефект въздейства по различен начин при жените.

— Това има ли някакво значение? — попита Гулик.

— Не, сър.

— Други възможни препятствия?

— Не, сър.

Гулик продължи нататък.

— Второ: този „изтребител фу“. Адмирал Кокли?

— Три наши кораба приближават мястото, където обектът се е потопил. Единият е „Гълъб“, специализиран в спасяване на потопени подводници. На борда си пренася малка подводница, която ще се спусне в дълбочина, веднага щом се озове на мястото.

— Време за пристигането в района?

— До шест часа. Изваждането на обекта ще стане в границите на следващите двадесет и четири часа. Ако го открият… — добави Кокли.

— Какво искате да кажете с това „ако го открият“?

— Генерале, става въпрос за съвсем малък обект. Изчезнал е под повърхността на океана и сега никой не може да каже със сигурност къде е.

— Искам да ми го намерите — нареди Гулик.

— Да, сър.

— Сър… — вдигна ръка Куин.

— Какво?

— Ами ако този „изтребител фу“ не се окаже единствен? И съобщенията от Втората световна война често се говори за няколко летящи тела. А „Енола Гей“ са я придружавали цели три.

— И какво, ако не е единственият? — отвърна с въпрос Гулик.

— Ако се съди по поведението му, имам предвид, че се е навъртал в близост до Зона 51, докато го забележат, сетне се е отправил към открития океан…

— Е? — настоя да чуе края Гулик.

— Това би означавало, че наблизо може да се спотайват и други „фу“, които да ни попречат, когато решим да вдигнем кораба-майка за изпитателен полет. Явно по някакъв начин те са свързани с онова, което възнамеряваме да предприемем.

Генерал Гулик обмисли чутото. Беше прекарал немалко време в тревоги покрай предстоящия изпитателен полет. А ето, че се явяваше нова пречка, с която трябваше да се съобразява.

— Имате ли някакви предложения, майоре?

— Мисля, че трябва да проверим дали наблизо не се крие още един „фу“, сър. Предишният се разкри, когато вдигнахме скакалеца. Да вдигнем още един за примамка, но преди това да се подготвим за преследване.

Гулик кимна.

— Е, добре. Не бива да си позволим да стане някой гаф на петнадесети. Разпоредете се за повторна мисия тази нощ. Но да са готови два от скакалците. Единият ще е примамка, а вторият — преследвач и прихващач.

— Разбрано, сър.

— Трето — продължи делово Гулик. Той погледна доктор Круз, сетне генерал Браун, отговарящ за външната охрана. Няколко мускулчета потрепваха на слепоочието му. — Тазсутрешният провал.

— Фон Сеект е изчезнал — заговори Браун. — Държим под наблюдение апартамента му във Вегас, в случай че се появи. Освен това…

— Фон Сеект може да е стар и досаден, но със сигурност, не е глупак — прекъсна го се нетърпящ възражение тон Гулик. — Ако знаех, че ще се провалите в една толкова проста задача, щях да го оставя да си умре от старост и да изтърпя още няколко години дрънканиците му. А ето, че сега ни се изплъзна и кой знае къде и какво ще разкаже.

— Не може да е стигнал далеч — подхвърли генерал Браун.

— Ами тази тъпотия — продължи Гулик, но този път говореше на Круз. — Да напишете смъртния акт преди да свършите работата?

— Сър, аз…

Гулик махна с ръка на доктора да млъкне.

— И кой ще ми обясни що за птица е бил този… — той тракна с пръст по клавиатурата и направи сверка с екрана — капитан Търкот?

— При нас е нов, сър — Браун вече прелистваше досието. — Пристигна малко преди началото на нощната операция на „Найтскейп“. Тази сутрин разпитах и останалите участници в операцията. Изглежда в района са били забелязани цивилни, тъкмо преди появата на скакалеца и „изтребителя фу“. Капитан Търкот е бил в един хеликоптер с майор Прага. Майорът им наредил да се прибират, а той останал да се справи с цивилните.

— Не съм получавал никакъв доклад за цивилни — възрази Гулик. — Лично разпитах Търкот за хода на операцията, но той не каза нищо за това. — Генералът изглеждаше потресен. — Значи Търкот ме е излъгал!

— Не знаем кои са били цивилните. Проверихме в полицията, но там не са получавали никакви съобщения или оплаквания — докладва Браун.

— Естествено — засмя се мрачно генералът. — Този Търкот ги е предупредил да си затварят устата. — Той погледна отново екрана. — Откъде пристига?

— От пехотата, сър. Специалните части. Наехме го от антитерористичния отряд в Берлин.

Гулик хлопна с юмрук по масата.

— Сега вече си спомних! Този тип беше забъркан в един инцидент с ИРА[13] в Дюселдорф. Не сме се срещали очи в очи. Ние бяхме скрити, докато те даваха показания, но сега си спомних името. Той беше там. Защо ни е излъгал? Защо е помогнал на фон Сеект да избяга? Да не би да е внедрен?

— Не зная, сър — завъртя глава генерал Браун.

— Може и да е — обади се Кенеди. Другите присъстващи го погледнаха изненадано.

— Изясни се — нареди Гулик.

— Докато се ровехме из досието на Дънкан, хората ни се натъкнаха на сведения, че подготвяла някого, когото да изпрати да слухти при нас. Националната разузнавателна служба й дала телефон, на който този „някой“ да се обажда при необходимост. Преди четиридесет минути някой е звънял по телефона. Нашите хора са го прекъснали.

— Не можете ли да узнаете кой се е обаждал?

— Не и без да привлечем вниманието на онези от НРС. Но който и да е звънял, а аз си мисля, че това е бил тъкмо Търкот, не е стигнал до там, докъдето е искал.

— Защо не съм бил информиран за всичко това? — попита ядосано Гулик.

— Смятах, че мога и сам да се погрижа — отвърна Кенеди. — Все пак предупредих майор Прага да бъде нащрек с новоназначените.

— Няма що, голяма работа сте свършили! — кресна Гулик и метна папката върху масата. — Има ли някой тук, който възнамерява да ме държи в течение на нещата, преди да ги е оплескал до крайна степен?

Членовете на „Меджик-12“ размениха уплашени погледи, но никой не знаеше как точно да отговори. Гулик се успокои със същата бързина, с която бе избухнал.

— Искам да ми предадете всичко, което знаете за Търкот. — Той погледна монитора. — И коя е тая жена с наетата кола?

— Проверихме номерата на колата. Името й е Кели Рейнолдс. Журналист на свободна практика.

— Чудесно! — вдигна ръце Гулик. — Само това ни липсваше!

— Очаквам всеки миг да получа снимката й и подробно досие.

— Пуснете съобщение чрез вашите канали до полицията да я търсят. Никой обаче да не прави опит да ги спре. Искам да са само наши. Действайте!

— Получихме и доклад от Джарвис — продължи Кенеди. — Кели Рейнолдс го е интервюирала вчера вечерта. Джарвис й изпял любимата си песен, но тя била добре подготвена и го хванала натясно. Интересувала се най-вече от репортера, който спипахме преди две нощи на Бялата планина.

— Питам се защо е помагала на фон Сеект и Търкот? — промърмори Куин.

Гулик се надигна.

— Намерете я. Тогава ще разберем. Открийте също Търкот и фон Сеект и ги очистете. Това ще сложи край на въпросите.

14.

Лас Вегас, Невада

Време до излитането — 109 часа и 20 мин.

— На кого се обаждахте? — попита Търкот, докато си сушеше косата с кърпа.

Беше се изкъпал, а междувременно Кели изтича до магазинчето на ъгъла и му купи панталони и риза, с които да смени скъсания комбинезон и окървавеното яке. Едва сега се почувства малко по-добре. Конците, с които Круз бе зашил раната, все още държаха.

— Оставих съобщение на професор Нейбингър — обясни фон Сеект и вдигна смачканата хартийка в ръката си. — Струва ми се, че у него е ключът към разгадаване на тайната на кораба-майка.

— Кой е Нейбингър? — попита Кели.

— Археолог от Бруклинския музей.

— Още една неизвестна величина — въздъхна Търкот.

— Когато откриха кораба-майка — зае се да обяснява фон Сеект, — намериха на същото място и плочици със знаци, които наричаме стари руни. Така и не успяхме да разчетем надписите, но изглежда този Нейбингър накрая се е справил. Единственият проблем е, че трябва да се доберем до плочиците и да ги покажем на професора.

— Не желая да се връщам в Зона 51 — заяви Търкот. — Гулик няма да ни прости, паднем ли му веднъж в ръчичките. Едва ли още дълго ще им се изплъзваме.

— Плочиците не са там — обясни фон Сеект. — Държат ги в Дълси, Ню Мексико. Затова настоявах да тръгнем за Дълси.

Търкот се отпусна във фотьойла и притисна с пръсти слепоочията си.

— Значи и вие като Кели сте на мнение, че трябва да тръгнем за Дълси. Предполагам, че базата, или каквото е там, също е дълбоко законспирирана. И какво предлагате — влизаме просто ей така, спасяваме репортера Джони Симънс, отмъкваме плочките и дим да ни няма?

— Ще използваме силата на вестниците — произнесе фон Сеект. — Това е ваша работа — добави той към Кели.

— О, значи вече съм наета?

— По-скоро сте доброволка като мен — засмя се Търкот. — Майка ви никога ли не ви е предупреждавала да не качвате непознати на стоп?

— Никой от нас тримата няма избор — заяви мрачно фон Сеект. — Или ще разкажем на обществото какво смятат да извършат след четири дни в Зоната, или всички ще умрем.

— Не съм сигурен, че вярвам в опасността от този кораб-майка — подхвърли Търкот.

Фон Сеект размаха под носа му смачканата бележка.

— Това потвърждава моите подозрения!

Търкот погледна Кели и в отговор тя ококори очи. Дали старецът не беше изкуфял? Единственото, което противоречеше на това, бе опитът на Круз да го премахне. Последното означаваше, че някой сериозно се бои от знанията му. Разбира се, може би смятаха да го убият, тъкмо защото е изкуфял, но Търкот реши да запази това предположение за себе си. Не се чувстваше на твърда земя, номерът, който му бяха дали, не отговаряше и изглежда бе изоставен на произвола на съдбата също както и другите двама в стаята.

Фон Сеект му бе разказал за посещението на Дънкан в Куба. Не знаеше как да го оценява. Опитът му подсказваше, че не бива да взема прибързани решения, щом не разполага с достатъчно информация — нещо, с което можеше да се сдобие в Дълси.

— Е, добре — склони той. — Събирайте багажа и да потегляме.

Бимини, Бахамските острови

Време до излитането — 108 часа и 50 мин.

На по-малко от двеста километра от източния бряг на Маями островите, които образуват архипелага Бимини, са разпръснати из океана като малки зелени точки. Именно сред разпенените вълни край тези острови бяха открити масивни каменни блокове, подхранващи предположенията, че някога тук се е намирал изчезналият континент Атлантида.

Питър Нейбингър не разполагаше с време, за да се гмурка и да разглежда споменатите блокове. Освен това вече ги бе виждал на снимки. Идваше, за да се срещне с жената, направила тези снимки и останала тук, за да посвети живота си на изследването на каменните блокове.

Докато вървеше по прашното шосе от летището към къщата, където живееше Слейтър, Нейбингър си припомни предишния и единствен път когато се бе срещал с нея. Беше на археологическата конференция в Чарлстън, Южна Каролина. Слейтър бе излязла с доклад за скритите в плитките води на залива край нейния остров каменни грамади. Докладът не беше посрещнат добре. Не заради някакви сериозни научни пропуски, а заради заключенията, които си бе позволила да направи, в разрез с модерните тенденции и с общоприетите схващания в археологията.

Това, което тогава прикова вниманието на Нейбингър, бяха диапозитивите със старорунически надписи, открити върху някои от блоковете. Веднага поиска копия от диапозитивите и впоследствие надписите наистина му помогнаха в разшифроването на този забравен език. Ала именно хладният прием на нейния доклад го бе убедил да не излага откритията си пред научната общественост.

Нейбингър отри потта от челото си и нагласи изместената раница. На конференцията Слейтър не изглеждаше особено обезпокоена от атаките на колегите си. Посрещна ги с усмивка, събра си багажа и се върна на своя остров, за да продължи изследванията. Беше им казала, каквото искаше да каже, а останалото си беше тяхна работа. Щеше ди се придържа към теорията си, докато някой не създаде по-добра. Нейбингър остана впечатлен от самоувереното й поведение. Но, разбира се, тя нямаше борд на директорите или цял куп началници, които да й надничат през рамото и да я държат отговорна, ако надхвърли бюджета. Затова можеше да си позволи да бъде свободна.

Той погледна визитката, която тя му бе дала на конференцията — имаше фотокопие на миниатюрна карта и стрелка, сочеща месторазположението на къщата й. Остави му картичката заедно с копията от диапозитивите. „Улиците на острова нямат имена — обясни му тогава. — Ако не знаете къде отивате, никога няма да стигнете целта. Но не се безпокойте, разстоянието от летището или от пристанището до нас е кратко.“

Нейбингър забеляза кичур бели коси над зелената ограда, заобикаляща невисока дървена къща. Жената зад оградата се извърна и той разпозна в нея Слейтър. Тя засенчи очите си с ръка и го проследи с поглед, докато я приближаваше. Слейтър беше към шестдесетгодишна, изглежда археологията бе късната любов на живота й. Беше се пенсионирала след сравнително успешна кариера на юрисконсулт към компания за минерални проучвания — очевидно това й даваше възможност да се отдаде на научни изследвания.

— Добър ден, млади човече — посрещна го тя, когато пое по алеята към нейната къща.

— Госпожо Слейтър, аз съм…

— Питър Нейбингър от Бруклинския музей — довърши тя. — Може да остарявам и някои от зъбите ми вече да се клатят, но все още не съм почнала да забравям. Да не сте сбъркали пътя за Нил? Доколкото си спомням, това беше районът на вашите научни изследвания.

— Пристигам направо от Кайро, със самолета през Маями — обясни Нейбингър.

— Чай с лед? — предложи Слейтър и го покани с ръка да влязат в къщата.

— Благодаря.

Вътре беше прохладно, макар и оскъдна, мебелировката беше елегантна и навсякъде бяха разхвърляни книги и списания. Слейтър вдигна куп пресни издания от фотьойла.

— Заповядайте.

Нейбингър се настани и прие с благодарност чашата, която му поднесе. Слейтър седна на пода и се облегна на облепената с най-различни снимки дървена стена.

— Е, какво ви води насам, господин Египет? Да не ви трябват още снимки на нашите забележителности?

— Мислех си за доклада, който представихте миналата година в Чарлстън — поде Нейбингър, без да знае откъде да започне.

— По-точно — преди единадесет месеца и шест дни — поправи го тя. — Надявам се умът ви да действа по-чевръсто, инак ще прекараме целия ден в приказки. Господин Нейбингър, зная, че не сте пристигнали тук, за да ми изразите възхищението си. А и аз не съм вашият професор от университета. Можете да задавате всякакви въпроси, дори такива, които ви се струват глупави. Самата аз неведнъж през дългия си живот съм задавала тъпи въпроси и ще ви призная, че не съжалявам за нито един от тях. Затова пък ме е яд за всеки път, когато съм си държала устата затворена.

Нейбингър кимна.

— Познат ли ви е нацисткият култ към Туле?

Слейтър си сложи бавно очилата.

— Да. — Тя се замисли. — Знаете ли, че преди около десетина години сред медицинската общност избухна страхотен спор дали да се използва определена историческа информация за изследването на хипотермията? — Тя не изчака отговора. — Информация, прилежно събрана и документирана от нацистките лекари, които потапяли затворници във вани и после ги замразявали бавно, като следели стриктно за промените в телесните функции до момента на смъртта. Освен това изваждали някои от „опитните зайчета“ малко преди да издъхнат и пробвали различни средства за съживяване — повечето от които безуспешни. Ценна информация, ще се съгласите с мен, ако пренебрегнем начина, по който е била събирана. Но решението на Американската медицинска общност беше, че информация, придобита по такъв брутален, нечовешки начин, не може да бъде използвана, дори и да повлияе в положителна насока на съвременните разработки, и в края на краищата да помогне за спасяването на човешки живот. Не зная какво мислите по този въпрос, но аз самата съм доста объркана. — Тя млъкна, пое си дъх и се усмихна. — Ето, че и аз подкарах отдалече. Но сигурно ще ме разберете. Та на въпроса ви — чела съм повечето публикации и материали, посветени на култа към Туле и нацистките възгледи за ролята на Атлантида. Но има и такива учени, които се съпротивляват яростно на употребата на информация от подобен характер, така че колкото и интересни да ми се струваха тези теории, бях принудена да ги заобикалям отдалеч в собствените си изказвания и публикации.

Нейбингър се изправи развълнуван.

— Но какво всъщност открихте?

— А вие защо искате да знаете?

Нейбингър отвори раницата и извади отвътре бележника си. Отвори го на страницата с прерисуваните надписи и й го подаде, като посочи с пръст приблизителния превод.

— Това е от една стена в долната галерия на Голямата пирамида. — Той погледна часовника си. След час и половина излиташе самолетът за Маями. Въздъхна и се зае да преразказва историята на Каджи за проникването на германците в още неоткритата галерия през 1942 г. и накрая дори й показа камата на фон Сеект. След това описа затрудненията около разшифроването на старите руни и посланието, което бе прочел от стената на галерията.

Слейтър го изслуша, без да го прекъсва.

— Как мислите, това „родно място“ дали не е самата Атлантида?

— Да. Затова дойдох тук. Ако през 1942 г. в пирамидата наистина са проникнали германци, те трябва да са почерпили отнякъде информацията за скритата галерия. Най-вероятно те също са успели да разчетат старите руни, ако следвате хода на разсъжденията ми.

— Следвам го — кимна Слейтър и му върна бележника. — В самото начало на Втората световна война немски подводници нерядко са се навъртали край източното крайбрежие на Съединените щати и тези острови. Преследвали са конвоите, но са имали и други, по-малко известни задачи. Разговаряла съм с някои местни рибари, които познават добре историята на този район. Та те твърдят, че през 1941 г. край островите често се мяркали подводници. Изглежда обаче търсели нещо друго, защото маршрутите на конвоите минавали доста по̀ на север.

Слейтър се обърна и се разрови из купищата фотографии.

— Мисля, че са открили това.

Тя извади няколко снимки и му ги подаде. Приличаха на онези, които бе показала на конференцията. Грамадни каменни блокове, наредени един върху друг, на около петнадесет метра под водата.

— Според мен са части от външна градска стена или кей — обясняваше тя. — Трудно е да се определи точно, тъй като по-голямата част е скрита под дебел слой корали, а дъното се спуска стръмно надолу и слиза на голяма дълбочина. Този каменен строеж вероятно е част от по-голям комплекс, построен преди няколко хиляди години, когато земната повърхност се е намирала над океана. Можем само да гадаем кой го е построил и с каква цел. Блоковете са издялани под формата на издължени подкови, някои от тях тежат приблизително петнадесет тона и по никакъв начин не са могли да попаднат тук или да се подредят случайно. За целта несъмнено е била необходима доста напреднала в инженерно отношение строителна техника. Нагласени са един в друг с такава точност, че е почти невъзможно да пъхнеш дори острие на нож в цепнатините.

Тя се изправи и се надвеси над рамото на Нейбингър.

— Ето тук. И тук също.

Нейбингър присви очи. Виждаха се драскотини по края на масивна, напукана вдлъбнатина — следи от някогашни надписи. Много приличаха на тези в бележника му, но бяха твърде разрушени от продължителния престой под водата. Или от нещо друго?

— Какво е станало с този камък? — попита Нейбингър.

— Доколкото можах да определя — пряко попадение от торпедо. — Тя докосна снимката и прокара пръст по руническите знаци. — Виждала съм и други като тези. Древни писмени послания, разрушени от напълно съвременни оръжия.

Нейбингър кимна.

— Приличат на руните, които открих в долната галерия на пирамидата. Това не са египетски йероглифи, а друга, по-стара руническа писменост.

Слейтър стана и отиде при бюрото, затрупано с купища папки и книги. Разбута ги настрани, докато намери това, което търсеше.

— Ето — тя му подаде една прашна папка. — Май вие сте единственият, който се интересува сериозно от старите руни.

Папката беше пълна със снимки на уголемени писмени знаци. Надписи на стени, върху глинени плочици, издълбани в скалите — почти всички възможни начини, които са използвали древните култури, за да описват делата си.

— Откъде имате тези снимки? — попита Нейбингър с разтуптяно сърце. Само някои от надписите му бяха познати — тези от Централна Америка, с чиято помощ бе разшифровал руническия език.

— На края на папката има индекс, посочващ къде е правена всяка снимка. Повечето са от няколко различни места. Ето тази, под вълните — Мексико, близо до Веракрус. Перу, Тукуме. Великденските острови. На някои от Полинезийските острови. Има и от гористите райони на Близкия изток — Египет и Месопотамия.

— Едни и същи знаци? — попита Нейбингър, докато прелистваше страниците. Мярнаха му се и други познати надписи.

— С някои дребни различия. Всъщност, с доста дребни различия. Но да, мисля, че коренът им е общ и че са свързани. Тази писменост несъмнено е далеч по-древна от всички останали, познати на съвременната история.

Нейбингър затвори папката.

— Изучавам руническата писменост от много години. Виждал съм част от надписите, които имате тук, ще ви разкрия дори, че успях да разчета отделни фрази от една стена в долната галерия на Голямата пирамида с помощта на символи от южноамерикански източник. Но въпросът, който не ми дава покой — и поради който досега не съм правил изследванията си публично достояние — е как надписи на един и същ древен език са достигнали до толкова отдалечени места?

Слейтър се настани обратно на пода.

— Сигурно сте чували за така наречената теория за първоначалното преселение?

— Да, естествено — кимна Нейбингър.

Знаеше добре за какво говори Слейтър, макар модерните ветрове в археологията да духаха в посока към изолационистичната теория. Изолационистите вярваха, че всички древни цивилизации са се развивали независимо една от друга. Месопотамия, долината на Инд, Китай, Египет — всички те са прекрачили прага на цивилизацията почти по едно и също време — около четвъртото или третото хилядолетие преди Христа. В подкрепа на твърденията си и за да обяснят това доста любопитно съвпадение, изолационистите използваха общоприетата теория за естествената еволюция. Също с приликите в човешкия генотип обясняваха и различни странни археологични находки. Излизаше, че построяването на пирамиди в Перу, Египет, Индокитай и Северна Америка — едни от камък, други от пръст и глина, но забележително сходни, независимо от отдалечеността на тези места — се дължеше единствено на стремежа на човешкото общество да следва общи пътища на развитие.

За Нейбингър това обяснение винаги бе изглеждало малко наивно. Нима по същата логика племена от различни краища на света трябваше да създадат почти идентична писменост, а после да я забравят — доста преди да се появят йероглифите?

Защитниците на теорията за преселението се придържаха към обратния възглед и Нейбингър бе по-склонен да се присъедини към тях. Те смятаха, че приликите в развитието на изброените древни цивилизации — включително обичаи, писменост, строителство, се дължат на един-единствен простичък факт — всички те са били заченати от една и съща по-ранна цивилизация.

Ала теорията за преселението имаше сериозни проблеми и това бе една от причините Нейбингър да пази симпатиите си в тайна. Най-силният аргумент срещу нея бе, че не е имало начин народностите от различните континенти да общуват помежду си или да поддържат каквито и да било социални, или културни взаимоотношения. Освен това някои от тях е трябвало да пресекат Атлантическия и Тихия океан, за да се заселят на новите места, а при равнището на техните познания за мореплаването дори Средиземно море е било почти непреодолима преграда.

Слейтър отново се засмя и лицето й се покри с бръчки.

— Сигурно знаете кой е сред най-активните защитници на теорията за преселението? Лейф Йоргенсон, човекът, който пресече Атлантика на викингски дракар, за да докаже, че европейците са достигнали Северна Америка далеч преди Христофор Колумб. Същият, който тръгна от Индонезия и достигна Хавайските острови с дървен сал в подкрепа на твърденията си, че островите са били колонизирани от запад. Ала Лейф не спря дотук. През последните години се зарови сред наскоро открити руини в Централна Америка, обикаля из пирамидите и изучава задълбочено календара на маите. И знаете ли какво? Там се натъкна на неоткрити досега старорунически надписи. В Мексико, близо до Джамилтепек, където на площ от седемстотин акра и на не повече от четири километра от тихоокеанското крайбрежие, се издигат над двадесет пирамиди от камък и пръст. Скрити в джунглата и недостъпни откъм сушата. Именно там Йоргенсон открил нови доказателства за връзки и културен обмен между различни цивилизации в епохи толкова отдалечени във времето, че сегашните историци не допускат, че това е било възможно. Огърлица от скъпоценни камъни, добивани най-малко на четири хиляди километра от Мексико — в мините на Южна Америка. Стенописи и каменни скулптури, поразително наподобяващи подобни находки от другата страна на Тихия океан. През целия си живот Лейф Йоргенсон е събирал доказателства в подкрепа на теорията за връзките и взаимоотношенията между отдалечени групи народности в продължение на много векове, но въпреки това научната общественост отказва да признае изследванията му за достоверни.

Нейбингър познаваше работата на Йоргенсон, но тактично премълча. В края на краищата, той бе гостът тук.

— И къде, според него, е зародишът на цивилизацията?

— Той смята, че всичко е започнало с един-единствен белокож, дългоух, строящ пирамиди, използващ руническа писменост и културно процъфтяващ народ, населявал място, което нарича „начална точка“. И че тази цивилизация се е разселила по света в период, определен от него като „начален период“ — сиреч точно преди възникването на множество подобни цивилизации на различни места, които сега изучаваме. Цивилизации, наследници на този народ.

— И къде се намира тази „начална точка“? — попита Нейбингър, макар да знаеше добре отговора.

— В едно място, наричано Атлантида.

— Ето защо сте следили отблизо работата на Йоргенсон — поклати глава Нейбингър.

— Точно така. Защото съществуват прилики, които никой не си е направил труда да обясни. — Тя си пое дъх. — Нека го кажа по друг начин. Повечето учени отхвърлят теорията на Йоргенсон за „началната точка“ по чисто технически причини. Те смятат, че няма никакъв начин големи групи от хора в периода приблизително четири хиляди години преди новата ера да поемат от „началната точка“ и да се разпръснат навсякъде по земната повърхност. Включително и пресичайки океани. Йоргенсон възразява, че макар да не съществуват научни доказателства в подкрепа на неговата теория, липсват и такива, които да я отричат. Но ако приемем, че е имало някакъв способ за пресичане на океанската шир, тогава останалите части от мозайката се нареждат. Затова са били нужни всички тези рисковани морски пътешествия, предприети от Йоргенсон. — Тя посочи с пръст бележника на Нейбингър. — Трябва да призная, млади човече, че работата ви по превеждането на надписите е забележителна и несъмнено ще нанесе сериозен удар на изолационистите и тяхната теория. Няма съмнение, успехът ви се дължи на факта, че от самото начало сте подлагали на съмнение общоприетите теории и това ви е помогнало да видите проблема в друга светлина. Самата аз неведнъж съм опитвала да разчета надписи на стари руни, но не ми е било по силите.

— Нека се върнем на мита за Атлантида — помоли Нейбингър и отново си погледна часовника.

— Йоргенсон вярва — и, както знаете, вече разполага с научни доказателства за възгледите си — че някъде около 3400 г. преди Христа Атлантическият океан е бил епицентър на гигантски геологичен катаклизъм. Почти всички народи от това време говорят в един глас за потоп. Дори в „Тибетската книга на мъртвите“ се разказва за голям къс земна маса, който потънал в океана, а Тибет както знаем е на другия край на света. От този период датират и цял куп сходни легенди: голяма цивилизация, унищожена от огъня и водната стихия насред океана. Маите са наричали Атлантида Му. Северноевропейците — Туле. Среща се и названието Лемурия — което използва и мадам Блаватска в своята теория за Туле — и по такъв начин се връщаме на въпроса, с който вие започнахте нашия разговор. Според учените от деветнадесети век, доказателство за съществуването на страната Лемурия е един определен вид маймуна, лемур, който освен в Мадагаскар се среща и в Индия. Това ги карало да мислят, че Лемурия се е намирала в Индийския океан. Последователите на Блаватска пък преместили Лемурия с едно драсване на писалката в Тихия океан, свързвайки легендата със статуите на Великденските острови, което ни връща обратно при теорията на Йоргенсон за онази „начална раса“ с големи уши. Както сигурно знаете, човешките глави на Великденските острови също имат доста големи уши. — Тя се засмя. — Нямате представа още колко митове и легенди мога да ви разкажа, от хубави по-хубави. През 1922 г. в Германия била публикувана книга за Атлантида, в която се говорело, че митичната страна е била заселена от генетично чисти хора. Чистотата на расата им обаче била сериозно застрашена, когато отнякъде пристигнала чужденка и ги научила как да получават алкохол. Толкова по въпроса за идеалното общество. Като възмездие задето изгубили генетичната си непорочност, жителите на тази страна били покосени с огън от опашката на комета. Континентът изгорял и потънал, и само шепа нещастници се спасили с бягство.

— И откъде черпят идеите си всички тези хора? — попита Нейбингър.

— Ах, вечно съмняващият се учен. Искате да ви издам източниците? — Тя отскочи до бюрото и не след дълго се върна с книга с проядени от молците корици. — Това е първоизточникът на мита за Атлантида — „Тимей“, съчинение на Платон върху питагорейската философия. Имам го в оригинал на старогръцки. Ще ме извините за не съвсем точния превод, но не съм кой знае какъв специалист по този език.

Тя прелисти няколко страници и плъзна пръст надолу.

— Съвсем типично за гърците, ръкописът представлява диалог между няколко различни участници, един от които е Сократ. В този абзац Солон разказва историята на някои от древногръцките легенди — например за спасяването на Девкалион и Пира[14]. Прекъсва го един възрастен жрец:

„О, Солоне, вие гърците сте вечно деца. Много пъти и по различен начин е имало и ще има унищожавания на хора, най-големи чрез огън и вода и по хиляди други начини.“[15]

Тя прелисти страницата.

„Предмет на възхищение са много и велики дела на вашия град, но от всички особено едно се отличава по величие и доблест. В нашите хроники се говори каква голяма сила е унищожил някога вашият град, отправила се едновременно срещу цяла Европа и Азия, тръгвайки от Атлантическото море. Тогава това море е било проходимо, понеже пред устието му, което вие наричате Хераклови (Херкулесови) стълбове, имало остров. Този остров бил по-голям от Либия и Азия, взети заедно, и от него пътуващите могли да минат на другите острови, а от островите — на целия континент на отвъдния бряг на това море.“[16]

Слейтър вдигна очи от книгата.

— Мнозина вярват, че в случая Платон говори за Северна и Южна Америка, но тези хора се изправят пред същия проблем, който в началото е възпирал и Йоргенсон. Равнището на мореплавателната техника в онези времена изключва възможността за прекосяване на Атлантика, тъй че островът, за който споменава Платон, трябва да е някъде по-близо до Европа. Разбира се, Платон твърди още нещо, което е в разрез с нашите представи за древните времена — че океанът отвъд Херкулесовите стълбове, както гърците са наричали Гибралтарския проток — е бил достъпен за хората от тази тайнствена страна.

Тя продължи да чете:

„Именно на този остров Атлантида царе установили голяма и чудна сила, която владеела целия остров, много други острови и части от Континента, а освен това владеели отсам и Либия до Египет и Европа до Етрурия. Тази именно сила събрала военната си мощ в едно и предприела с един напор да зароби вашата страна, нашата и цялата й територия отсам протока.

Тогава, Солоне, силата на вашия град блеснала пред всички със своята доблест и енергия…

По-късно в резултат на необикновени земетръси и наводнения в продължение на един ден и една нощ на ужаси цялата ви войска била погълната от земята, а Атлантида също така потънала в морето и изчезнала.“[17]

— И сега един особено интересен момент — допълни Слейтър.

„Затова и сега тамошното море е непроходимо поради многото тиня до плитчините, която островът оставил при потъването си.“[18]

Слейтър се усмихна загадъчно.

— Знаете, разбира се, че на изток оттук се простира Саргасово[19] море. На много места около островите дъното е съвсем плитко. Ако беше още малко по-плитко, океанът щеше да е непроходим за големите кораби.

— Значи смятате, че Атлантида се е намирала тук?

— Не зная — сви рамене Слейтър. Тя му подаде една книга от лавицата. — Вземете това с вас. Вътре има още много легенди за Атлантида. Надявам се, че съм ви дала информацията, която търсехте.

— Дори повече — увери я Нейбингър, макар малко от онова, което му каза, да не му беше известно. Имаше достатъчно време да хване самолета за Маями и да продължи пътуването си. Надяваше се фон Сеект да знае повече.

— Още едно нещо — спря го Слейтър, докато крачеха към вратата. — Какво според вас е имало в черното сандъче, което са изнесли от пирамидата?

— Нямам представа.

Слейтър кимна.

— Точно затова одеве ви разказах за информацията от концентрационните лагери. Не беше случайно. Човекът, когото търсите, фон Сеект, е немец. Ако той е свързан с нещо, с което подозирам, че е свързан, тогава може да се забъркате в история с доста неприятни последици.

— Като например?

— Попитайте него, когато се срещнете. Ако вземе много да увърта, накарайте го да ви разкаже за операция „Кламер“.

— Това пък какво е?

— Нещо, за което чух да се шепне на ухо, докато работех във Вашингтон. — Слейтър го потупа по рамото и тръгна назад към къщата.

— Има ли още нещо, което трябва да зная?

— Ама че ме разсмивате — спря се Слейтър. — Известно ви беше всичко, което ви разказах, и въпреки това бихте път чак дотук. Защо?

— Ами… беше ми на път — отвърна искрено Нейбингър. — Освен това се надявах, че може би разполагате с прясна информация, след като работите по същата тема. Например това, което ми казахте за фон Сеект, може да ми бъде от полза.

Слейтър стоеше под сянката на надвисналата дървена стряха.

— Натъкнали са се на нещо доста странно преди осем месеца в Джамилтепек — произнесе тя.

Ето ти новина!

— Какво е открил Йоргенсон? — подскочи Нейбингър.

— Йоргенсон няма нищо общо с това. Става въпрос за слухове. Бил е другаде, да чете лекции. Хората му са разкопавали една от най-ниско разположените галерии в главната пирамида, когато открили проход надолу. Готвели се да го отворят, но им наредили да преустановят работа. Пристигнали мексикански войници и заявили, че нямат право да разкопават исторически паметници, но според мен всеки с малко по-тлъст портфейл може да ги е изпратил.

— Но откъде са разбрали?

— Ако може да се вярва на слуховете, в групата на Йоргенсон е имало шпионин. Някои смятат, че е човек на мексиканското правителство, но според други е от ЦРУ. Говори се, че сега там работели американци. Йоргенсон се върнал и вдигнал голям шум, но веднъж отнемат ли ти разрешителното за археологически разкопки, нищо не можеш да направиш.

— И все пак кой може да работи сега в пирамидата?

— И представа си нямам, синко. Нищо чудно този ваш фон Сеект да знае отговора.

15.

Околностите на Кингман, Аризона

Време до излитането — 117 часа и 15 мин.

Търкот шофираше, Кели показваше пътя, а фон Сеект седеше отзад и рееше поглед през прозореца. Пътуваха с колата, която Кели бе наела във Вегас — първо към Феникс, а сетне към Дълси, Ню Мексико.

Благодарение на това, че в тази посока водеше само един път — шосе 93 от Лас Вегас до Кингман — умът на Кели не беше кой знае колко зает с картата. До Кингман оставаха сто и шестдесет километра, без никакви отбивки.

— Каза, че са открили кораба-майка в един хангар — говореше тя през рамо на фон Сеект. — Не разбрах само и скакалците ли са били там?

— О, не всички. Американците първо открили кораба и два от тях. В същия хангар.

— А останалите? — попита Кели.

— Пристигнали са от други места.

— Откъде например? — не се предаваше Кели.

— От другаде… — произнесе замислено фон Сеект, без да откъсва поглед от пустинята.

Кели и Търкот се спогледаха многозначително. Тя отново се обърна назад.

— Но кои са тези други места? Къде са? Щом съм наета да върша работа, искам да ми се плаща — с информация.

Фон Сеект най-сетне насочи вниманието си към това, което ставаше в колата.

— Аз пък си мислех, че искаш да откриеш приятелчето си.

— Е, надявам се да го намеря жив и здрав в Дълси и да го измъкнем оттам. Мисля си обаче, че колкото повече знаем всички ние, толкова по-лесно ще постигнем целта си.

— Скакалците са в Зона 51 — възрази фон Сеект. — Какво общо имат те с Дълси?

— Ами нали каза, че в Дълси били плочиците, с чиято помощ ги намерили?

Тя подскочи от изненада, когато Търкот удари с пестник волана.

— Слушай, Вернер, не зная какво правя тук. От самото начало не ми харесваше проклетото назначение. Но все пак търпя и си затварям устата, за да ви помогна. Само че и от теб се иска да ни помагаш. Ясно ли ти е?

— Назначението ти? — намеси се Кели, чийто репортерски инстинкти все още не бяха задрямали. Двамата мъже не обърнаха внимание на въпроса й.

— Заклел съм се да пазя тайна — рече фон Сеект на Търкот. — Бих нарушил клетвата си, само ако съществува непосредствена опасност.

— Късничко е да се сещаш за тези неща — подсмихна се Търкот. — Освен това, сега ние сме на твоя страна. Аз също съм се клел, но наруших клетвата, като ти помогнах — на теб и онези хора в Небраска. Прекрачиш ли веднъж линията, няма връщане назад. И тримата сме затънали до уши. Време е да го разберем. Независимо дали ни харесва, или не.

Фон Сеект помисли няколко минути.

— Зная, че съм пресякъл линията — каза той накрая. — Предполагам, че в мен говори навикът. Цял живот съм бил принуждаван да внимавам какво казвам. От 42-ра, когато ме взеха на работа, не съм разговарял с външен човек по въпросите, които ме вълнуват. Тъй че сега се чувствам доста странно… Има общо девет скакалци за полети в пределите на земната атмосфера. Знаем, че са свързани с кораба-майка заради общото в конструкцията им и понеже два от тях открихме във вътрешността му — „Скакалец едно и две“, както сега ги наричат. Освен това, за да открием другите седем използвахме детектори, специално настроени да реагират на материала, от който е направен корабът-майка. Както ви казах, когато открили кораба през 1942 г., в хангара имало и плочици. Не могли да разчетат надписите върху тях, но имало карти и чертежи, по които се ориентирали.

— Чакай малко — прекъсна го Кели. — Искаш да кажеш, че най-добрите учени на планетата не са били в състояние да разшифроват тези надписи? Ами нали имаме компютри, способни да декодират послания за секунди?

— Първо — рече фон Сеект, — трябва да знаеш, че е ужасно трудно да се разгадае писменост, за която нямаме никакви сведения. Това изключва използването на компютри — разполагаме с твърде малко информация. Второ, не винаги сме работили с „най-добрите умове на планетата“, а по-скоро с тези, на които правителството е сметнало, че може да се довери. На практика това изключва „най-добрите“. Именно заради дълбоката засекретеност на този проект нито един от най-добрите специалисти по темата никога не е имал достъп до пълната информация. Трето, тези, които работеха върху дешифрирането, бяха дълбоко уверени, че старите руни нямат нищо общо с другите рунически надписи и с йероглифите, а това според мен беше грешка. Четвърто, от съображения за сигурност информацията, която им се предоставяше, имаше откъслечен характер. Нито един от тях не получи възможност да види картината като цяло.

— Откривали ли са и на други места старорунически надписи? — попита Търкот.

— Друг път ще си поговорим за това. Например утре, когато се срещнем с професор Нейбингър.

Търкот стисна кормилото с такава сила, че кокалчетата на юмруците му побеляха. Кели забеляза гнева му и побърза да смени темата.

— Но макар и да не са успели да разчетат плочиците, те са им помогнали да открият останалите скакалци?

— Да — кимна фон Сеект. — Както одеве споменах, имало е карти и чертежи. Не съм в течение на подробностите, но специалистите бързо се ориентираха, че става въпрос за Антарктида. Накрая сведоха вероятността до един участък с повърхност шестнадесет квадратни километра. За съжаление, първите няколко експедиции по време на войната не бяха добре екипирани — тогава вниманието все още бе насочено другаде — към Германия и Япония. През 1946 г., веднага след края на войната, правителството на Съединените щати даде ход на секретна операция, наречена „Далечен скок“. Експедицията, която я осъществяваше, имаше привидна цел за пред обществеността, ала за щастие никой не прояви интерес какво толкова интересно намират Щатите в Антарктида едва година след приключване на войната. И защо е трябвало в експедицията да се включват толкова много бойни кораби и самолети. Трябва да призная, че операцията беше доста мащабна. Направени бяха толкова много снимки на Антарктида, че сигурно и до ден днешен не всички са прегледани от специалистите! Експедицията картографира подробно близо шестдесет процента от бреговата линия и три милиона квадратни километра повърхност, на която досега не беше стъпвал човешки крак. Но истинският успех на „Далечен скок“ всъщност беше засичането на огромна метална маса, заровена под леда, именно в района, на който се обръщаше внимание в плочиците. — Фон Сеект се наклони напред. — Имате ли представа колко е дебел ледът в Антарктида? На някои места дълбочината му достига шест хиляди метра! В наше време голяма част от континента се намира под морското равнище, но това е само защото тежестта на ледената покривка го е притиснала. Ако ледът изчезне по една или друга причина, земята отдолу ще се издигне с няколко километра! Представяте ли си, че дори след всички експедиции — включително и „Далечен скок“ — едва десет процента от повърхността на материка е била прекосена от хората. Антарктида съдържа деветдесет процента от световните запаси от лед и сняг и е изключително опасен противник, както скоро установиха хората от експедицията. На мястото, където детекторите бяха засекли наличието на метални обекти, се приземи малък, снабден с плъзгачи самолет. Но времето на Антарктида е непредсказуемо и сурово. Започнала буря, самолетът бил разрушен, а екипажът измръзнал до смърт, преди да пристигне спасителната група. Изпратиха втора експедиция. Вече знаеха, че сигналът идва от дълбочина около три километра. Тогава все още не разполагахме с технология, за да достигнем подобна дълбочина. Трудно ни беше дори да оцелеем в толкова враждебна среда. Цели девет години се готвехме за следващата експедиция. Междувременно работехме тук, върху двата скакалеца. Не знаехме какво точно ще открием под ледовете на Антарктида, но ако можеше да се вярва на схемите, щяха да са още скакалци. Освен това вече разполагахме със сведения и за други интересни места.

— Където е имало още надписи, така ли? — попита Кели.

— Е, да не изпадаме в подробности, млада госпожице. През 1955 г. Военноморските сили, под ръководството на адмирал Бърд, тогавашният експерт по Антарктида, започнаха операция „Дълбоко замразяване“. В хода й бяха изградени пет поста по крайбрежието на Ледения континент и три във вътрешността. Така поне бе съобщено на пресата. Но в действителност бе построена още една, девета, дълбоко засекретена станция, която така и не се появи на нито една карта. През 56-та аз също отлетях за Антарктида, за да видя на място какво става. Станция „Скорпион“, както я бяха нарекли, се намираше на хиляда и шестстотин километра от брега, в средата на платото… — фон Сеект спря за миг, сетне продължи — в средата на нищото, ако трябва да бъда искрен. На хиляди километри наоколо само лед и сняг! Показаха ми мястото на картата, но какво от това? Не можех да се ориентирам. Отне им цялото лято на 55-та, за да превозят екипировката, която им беше нужна. Започнаха да копаят през 1956. За четири месеца достигнаха дълбочина от три километра, на каквато се намираше обектът. Най-сетне пробиха отвор към грамадна ледена кухина и това откритие ужасно ни зарадва. Бояхме се, че скакалците могат да бъдат повредени или смазани от огромната тежест на леденото покритие. Първо, разбира се, в кухината бяха спуснати телевизионни камери и хората на повърхността потвърдиха подозренията ни — вътре наистина имаше още дискове. Наложи се да се разшири отворът достатъчно, за да се спуснем при тях. Нямате представа каква красота! Грамадна галерия под ледовете. Почти колкото Втори хангар. Там, вътре, бяха останалите седем скакалци. Подредени в редица. Великолепно запазени — всичко се съхранява чудесно в ледовете на Антарктида. Знаете ли, че са намирали храна от първите експедиции и тя е ставала за ядене?

— Затова ли са ги оставили там? — попита Кели. — За да бъдат запазени?

— Не вярвам — отвърна фон Сеект. — Тези от Невада също функционираха нормално. Вярно, че пустинният климат също предпазва от силите на корозията.

— Но тогава защо Антарктида? — попита тя.

— Иска ми се да зная отговора.

— Някакво предположение? — вметна Търкот. — Все нещо ти е идвало на ум.

— Мисля, че са ги оставили там, защото това е най-недостъпното място на Земята.

— Тоест, който и да ги е оставил, не е искал да бъдат намерени?

— Може би. Така излиза. Или пък са очаквали, че когато ги открием, ще разполагаме с достатъчно развита техника, за да преодолеем бариерата на ледената покривка.

— Но корабът-майка и другите два скакалеца са били оставени в Невада — отбеляза Кели. — Което не е чак толкова недостъпно, колкото Антарктида.

— Вярно, теренът и климатът в Невада не са тъй сурови към човека — съгласи се фон Сеект. — Но аз мисля, че сме се натъкнали на пещерата случайно. Освен това дори тя изискваше солидни инженерни познания, за да бъда отворена. Не, склонен съм да мисля, че корабите са били оставени с намерението, че няма да бъдат открити.

— Защо седем в Антарктида и два в Невада? — поклати учудено глава Кели.

— Не зная — отвърна фон Сеект. — Ще трябва да попитаме тези, които са ги оставили.

— И какво стана после в Антарктида? — попита Търкот.

— Изгубихме три години, докато извадим скакалците. Първо, инженерите трябваше да разширят отвора до дванадесет метра — при това можеха да работят само шест месеца в годината. След това се наложи да се построят шест междинни платформи по пътя, за да се извършва пренасянето на етапи. Накрая, трябваше да се реши не по-леката задача дисковете да бъдат изтеглени до брега, където вече ги очакваха корабите на флотата, за да ги транспортират до Щатите. Цяла поредица от непредсказуеми инженерни предизвикателства. И едва след това започна истинската изследователска работа в Зона 51, където се опитвахме да разберем как летят, а сетне и да полетим на тях. Сега вече можехме да разглобим няколко от скакалците. Каква е равносметката след всичките тези години? Знаем как да летим с тях, но и досега нямаме ни най-малка представа за принципите, които използват при движението си. Което означава, че все още не сме наясно с пълния обем на техните възможности. Да не говорим за това, че на борда им има предостатъчно уреди, чиито функции и предназначение са ни напълно неизвестни.

— Какво друго имаше на плочиците? — попита Търкот.

— Схеми на различни места. Символи, които не можехме да разчетем. Не зная, не работех върху това. Както ви казах, всеки от нас познаваше само част от цялостната картина. А и плочиците се намираха в Дълси, нямах никакъв пряк достъп до тях, нито до резултатите от работата на другите. За последен път съм посещавал това място през 1946 г. Не го помня много добре, но съм сигурен, че ако са имали някакъв успех в разчитането на надписите, щяха да ни съобщят и на нас, в Зоната.

Кели все още не можеше да потисне журналистическата си тръпка. Всичко бе толкова вълнуващо. Измъчваха я съмнения. Дали фон Сеект не криеше нещо от тях? Или отдавна го бяха изключили от вътрешния кръг на посветените?

— Затова трябва да се срещнем с Нейбингър — продължи фон Сеект. — Ако той е разгадал тайната на старите руни, ще разберем не само как работят двигателите, но кой и защо ги е оставил на Земята.

Кели се овладя, преди думите да са излетели от устата й. В стаята на хотела фон Сеект бе говорил съвсем други неща. Само преди няколко часа той твърдеше, че най-важното е да бъде спрян полетът на кораба-майка. Проклет да е Джони. Той я забърка в тая история и сега тя пътуваше към неизвестността в компанията на двама непознати. Сви се на седалката и втренчи безизразен поглед в осевата линия.

16.

Маями, Флорида

Време до излитането — 107 часа и 15 мин.

До излитането оставаха само петнадесет минути, но Питър Нейбингър не издържа на изкушението да провери има ли оставени съобщения на телефонния секретар. Набра международния код, после своя телефонен номер. Два продължителни сигнала и секретарят се включи. След като изслуша записа, той произнесе паролата и кода за възпроизвеждане на записаните съобщения.

„Професор Нейбингър, обажда се Вернер фон Сеект. Посланието ви много ме заинтригува. Бих искал да ми разкажете повече за откритието си. Освен това отивам на едно място, където има още стари руни. Защо не дойдете и вие? Феникс 2765, 24 улица, апартамент Б-12. Бъдете там на дванадесети сутринта.“

С това съобщението приключи. Нейбингър стоеше неподвижно, загледан в слушалката, после се сепна и забърза към терминала на летището.

Лас Вегас, Невада

Лиза Дънкан беше в стаята си в хотела. Не й позволиха да остане в Зона 51, защото — както й обясни Гулик — там нямало подходящи условия. Не му повярва. Държаха я настрани, не я допускаха до тайните на „Меджик-12“.

Разполагаше с подробна документация за дейността на „Меджик-12“ и папката не беше никак тънка. Групата бе създадена през 1942 г., когато президентът Рузвелт подписва основаването на проекта. Малко след това англичаните прехвърлили на разположение на проекта неизвестен немски физик на име Вернер фон Сеект и някакъв странен предмет, затворен в черно метално сандъче.

Всъщност англичаните не знаели какво има в сандъчето, защото не могли да го отворят. Известно им било само, че е радиоактивно. И тъй като в онези дни Манхатънският проект и всичко свързано с разработването на атомното оръжие било приоритет на американците, фон Сеект и сандъчето били пратени през океана.

В началото всички мислели, че кутията е дело на нацистките учени. Но фон Сеект очевидно не бил запознат със съдържанието й, а и веднага щом я отворили, възникнали купища нови въпроси. Ако е дело на германците, тогава какво би ги спряло да спечелят войната? Освен това от вътрешната страна имало схеми и писмени знаци, които, оказало се, са стари руни. Още един необясним факт за тогавашните членове на „Меджик-12“. Едно обаче не будело съмнение — една от схемите показвала част от крайбрежието на Северна Америка и върху нея имало знак, приблизително в южния край на Невада.

Изпратили експедиция, оборудвана с металотърсачи, и след няколко месеца открили пещерата с кораба-майка. Хората от „Меджик-12“ веднага установили, че металът, от който е направено сандъчето, съвпада с този на външната обшивка на кораба. Сега вече разполагали с повече информация, но не и с каквито и да било данни за това кой е оставил кораба, защо той се намира в Невада, след като сандъчето било открито в Голямата пирамида в Гизе. Останалите скакалци били намерени в Антарктида с помощта на карта, която открили в пещерата в Невада. Станало ясно също така, че германците са се добрали до сандъчето в пирамидата по карта, намерена на съвсем друго място.

През следващите петдесет и четири години „Меджик-12“ останал най-дълбоко засекретеният проект на правителството на Съединените щати. В началото заради информацията за атомната бомба. После, когато руснаците разкрили, че притежават атомно оръжие — създадено благодарение на планове, откраднати от Щатите — съществуването на кораба-майка и скакалците останало в тайна по ред други причини.

Дънкан прелисти страницата и плъзна поглед по доклада с изброените по-нататък причини. Една от тях бе невъзможността да се оцени обществената реакция на подобно съобщение — тема, която й предстоеше да обсъди и с доктор Слейдън.

Като друга причина се изтъкваше фактът, че когато в средата на петдесетте най-сетне овладели полетите със скакалците, те били взети на тайно въоръжение от Стратегическото командване на ВВС. Всички скакалци били оборудвани с външни бомбохранилища за ядрено оръжие, които да бъдат използвани в случай на заплаха от световен военен конфликт. Разчитали на тях заради скоростта, маневреността, невъзможността да бъдат засечени от радари и им възлагали функцията да нанесат последен удар дълбоко в сърцето на противника, ако нещата тръгнат на зле.

Още една причина била всеобщата мания на тема секретност, която все повече се задълбочавала с развихрянето на студената война. Ами ако руснаците, които вече доказали, че са в състояние да създадат собствена атомна бомба с помощта на откраднатите от американските учени планове, съумеят да разгадаят тайната на двигателите на кораба-майка и да построят подобни? Тези опасения естествено се засилили, след като съветските учени първи изстреляли изкуствен спътник на Земята, с което нанесли сериозен удар върху самочувствието на американците.

Нещо, което не се споменаваше в доклада, но бе известно на Дънкан, беше съществуването на операция „Кламер“ и връзката й с „Меджик-12“. Макар да се смяташе, че официалното начало на операция „Кламер“ е в самия край на войната, Дънкан имаше подозрението, че това всъщност е станало няколко години по-рано — когато фон Сеект е бил прехвърлен от Англия в Щатите.

Кламер — доста странно название за секретна операция. Войната в Европа била към своя край, а правителството на Съединените щати вече гледало напред. Истинска съкровищница от скъпоценни мозъци очаквала сред пепелищата от Третия райх някой да пожъне плодовете на многогодишния им труд. Това, че по-голямата част от тях били нацисти, нямало никакво значение за хората от операция „Кламер“.

Когато Дънкан за първи път се запозна с материалите по този случай, тя остана потресена от досадните противоречия на ситуацията. „Целта оправдава средствата“ е бил девизът на тези, които бяха издирили учените и ги бяха прехвърлили нелегално в Щатите, докато в същото време техни колеги били изправяни пред съда и осъждани, именно защото са се подчинявали на подобен девиз. В немалко случаи агентите на разузнаването буквално отвличали нацистките учени от затворите, за да не попаднат в трибуналите за военнопрестъпници. И всичко това — в името на националната сигурност и въпреки изричната заповед на президента Труман, забраняваща прехвърляне на нацисти на територията на Щатите.

Така освен фон Сеект, скоро хората от операция „Кламер“ открили още неколцина нацисти и ги докарали да работят върху скакалците и кораба-майка. В Америка скоро пристигнали и други германски учени, които били взети на работа в НАСА. Но докато техните имена не останали задълго скрити от обществеността, имената на фон Сеект и колегите му били забулени в тайна. Когато най-сетне журналистите надушили за операция „Кламер“, правителството заявило, че проектът е закрит през 1947 г.

Едно от нещата, които я безпокояха най-много, съвсем не бяха разработките, свързани с кораба-майка и останалите летящи дискове. Не й даваше мира мисълта за онова, което генерал Гулик криеше от нея. Беше убедена, че не й казват цялата истина и че това, което засега й спестяват, е свързано с конкретни аспекти на програмата „Меджик-12“, които не са й известни.

Сенаторът, който я снабди с информацията за операция „Кламер“, беше притиснат от няколко могъщи еврейски организации, настояващи данните да бъдат публикувани и виновните — изправени пред съда. Дънкан се безпокоеше за миналото, но повече се опасяваше за бъдещето.

Докато германските физици бяха прибрани от „Меджик-12“, а ракетните специалисти — от НАСА, следите на най-голямата група, издирена и прехвърлена в Щатите по линия на операция „Кламер“ — тази на биолозите, химиците и медиците — все още оставаха скрити. Всички знаеха за такива германски постижения от края на войната като ракетите Фау-2 и първите реактивни самолети, но дори малкото, което бе известно за биологическите и химическите оръжия на нацистите, всяваше ужас.

Разполагайки с неограничен човешки материал за експериментиране, нацистките учени бяха стигнали далеч отвъд най-страшните опасения на съюзниците. По време на войната американците произвеждаха и складираха иприт като основно средство за химическа война, ала нацистите разполагаха с три далеч по-смъртоносно поразяващи агенти — табун, зоман и зарин. Последният бе приет на въоръжение в американската армия веднага след края на войната.

Къде бяха отишли всички химици, медици и биолози, спасени от ръцете на правосъдието, благодарение на операция „Кламер“, питаше се Дънкан. Върху какво бяха работили през всичките тези години?

Тя затвори папката и въздъхна. Твърде много въпроси, а събитията се развиваха прекалено бързо. Но проблемите не свършваха с операция „Кламер“. Нищо не се знаеше и за предстоящото изпитание на кораба-майка. Защо Гулик толкова настояваше за бързото приключване на тези изпитания? Дали наистина това не представляваше сериозен риск? Тя си спомни за пристъпа на гадене по време на предварителния тест в хангара.

Изпратиха я тук като представител на президентската канцелария с цел да проучи всички потенциални проблеми, които биха възникнали след евентуално публично огласяване съществуването на „Меджик-12“. В края на краищата президентът беше на власт от три години и вината щеше да падне изцяло върху него и администрацията му.

Тя вдигна капака на лаптопа и се върна към доклада, върху който работеше от известно време.

КЛАСИФИКАЦИЯ: СТРОГО СЕКРЕТНО, КАТЕГОРИЯ К

РАЗРЕШЕНИЕ ЗА ПОЛЗВАНЕ: шеф на канцелария, Белия дом

ДОКЛАД ОТ: д-р Дънкан, Лиза, наблюдател на президента, „Меджик-12“

ОТНОСНО: разследване, Зона 51

Срещнах се с членовете на групата, направих обиколка на съоръженията в Зона 51 и присъствах на поредното официално заседание. Въз основа на наблюденията ми стигнах до следните изводи:

1. Представените образци на чуждоземна технология в Зона 51 — и по-специално корабът-майка — далеч надхвърлят онова, което човек си представя, след като се запознае със снимковия и филмовия материал.

2. Мерките за сигурност в Зоната са прекалено засилени от гледна точка на съвременната политическа атмосфера.

3. Опасенията на президента относно психологическите и социалните последици при евентуалното информиране на обществеността за съществуването на проекта трябва да бъдат обсъдени със специалистите от „Меджик-12“ на следващата среща утре сутринта.

4. Що се отнася до предстоящото изпитание на кораба-майка, смятам, че президентът трябва да го отложи, докато се изяснят всички „за“ и „против“.

5. Както се предполагаше, генерал Гулик и останалите членове на управителния комитет избягваха да дават каквито и да било сведения за началния период на програмата и особено за връзките й с операция „Кламер“. Единственият, който вероятно е запознат с този въпрос от първа ръка, е Вернер фон Сеект, но до момента нямах възможност да разговарям с него лично. Тъй като не отговаря на телефонните обаждания, ще се опитам да поговоря с него утре след сутрешното заседание.

6. Досега не съм получавала никакви сведения от капитан Търкот. Предполагам, че не се е натъкнал на нищо, което да заслужава да бъде докладвано.

КРАЙ

КЛАСИФИКАЦИЯ: СТРОГО СЕКРЕТНО, КАТЕГОРИЯ К

РАЗРЕШЕНИЕ ЗА ПОЛЗВАНЕ: САМО ОТ ГОРЕУКАЗАНИЯ АДРЕСАТ

Тя включи лаптопа към малката метална кутия, която й бе дал човекът от специалните служби, докато я подготвяха за мисията. Всичко, което знаеше, бе, че в тази кутия докладът й ще бъде закодиран, така че да може да бъде разчетен само от адресата. От другата страна на кутията се включваше мобилният телефон, а когато не след дълго светна зелената лампичка, това означаваше, че програмата в кутията сама набира нужния номер.

Дънкан изчака лампичката да угасне, сетне разкачи апаратите. Стана, приближи се до прозореца на хотелската стая и се загледа в минувачите по улицата. Интересно, как ли ще реагират, когато узнаят какво е скрито недалеч оттук, в пустинята? Когато се уверят, веднъж и завинаги, че човечеството не е само във вселената? Когато научат, че докато техните предци са се криели в пещерите и са дялкали кокалени остриета за стрели, извънземните са посещавали земята с летателни средства, чиито принципи на движение и днес не сме в състояние да разберем?

Това бяха въпроси, които щяха да се решават от други. Сега от нея се искаше да се придържа към инструкциите, които й бяха дали в Белия дом. Строго секретни групи от типа на „Меджик-12“ изпращаха доклади за дейността си до президентството не по-често от два пъти в годината. Ала изглежда именно крайно недостатъчната информация в тези доклади бе накарала президента да я прехвърли тук, със специална задача. Подобни организации разполагаха със сигурни хора в различни етажи на властта и очевидно институциите, чрез които можеше да се провери информацията, не можеха да бъдат окачествени като напълно заслужаващи внимание. За всеки случай прикрепиха към нея и Търкот — споменаха, че се проявил като герой в някаква опасна мисия отвъд океана. Срещна се лично с него, за да го инструктира, но досега капитанът не бе потърсил връзка с нея.

Дънкан потърка уморено слепоочията си, върна се при леглото и се изтегна отгоре. Все се надяваше, че утре сутринта хората от Зона 51 ще отговорят на всички тревожещи я въпроси далеч по-искрено, отколкото досега.

Кубът, Зона 51

Майор Куин забеляза сигнала за тревога, премигващ равномерно в горния десен ъгъл на компютърния екран. Приключи набързо заповедта, която пишеше, изпрати я и побърза да провери сигнала.

След като Кубът имаше достъп до всички върхови постижения на техниката, с които разполагаха правителствените организации, включително кодиращите и декодиращите устройства — дешифрирането на съобщението, което Дънкан бе изпратила до шефа на канцеларията в Белия дом, бе отнело само шест секунди. Куин плъзна поглед по текста. Той свърза мигновено името „Търкот“ с човека, който бе ранен при последната мисия на „Найтскейп“ в Небраска. Още едно усложнение, което не можеше да си обясни. Но това е в юрисдикцията на Гулик.

Той направи разпечатка и забърза към кабинета на генерала. Никой не отговори на почукването му, а на малкия монитор до дръжката бе оставено съобщението „Не ме безпокойте“. Той постоя още малко в нерешителност, сетне се върна в канцеларията и пъхна листа в папката с материали, предназначени за генерал Гулик.

17.

Феникс, Аризона

Време до излитането — 101 часа

— Казах ви моите причини да бъда тук и да ви помагам. Сега мога ли да чуя вашите? — попита Кели.

Бяха намерили убежище в апартамента на Джони Симънс. Търкот не беше никак доволен от идеята, особено като се имаше предвид, че тъкмо хората на Гулик бяха прибрали Симънс. Но Кели възрази, че никой не знае за връзката й с Джони и следователно нямаше никаква причина да ги потърсят тук, във Феникс. Освен това трябваше да преспят някъде, а в мотел лесно можеха да ги открият. Апартаментът беше на втория етаж на модерен блок в комплекс от жилищни сгради и изглеждаше сякаш никой не е влизал тук поне от няколко дни.

Според Търкот не биваше въобще да спират. Той настояваше да продължат към Дълси и да направят опит да проникнат още тази вечер. Но фон Сеект му напомни за уговорената среща с Нейбингър сутринта, а и Кели го подкрепи. Накрая, макар и неохотно, Търкот склони.

Капитанът постепенно се примиряваше с идеята, че тримата се нуждаят един от друг: фон Сеект притежаваше знанията, необходими да се ориентират в обстановката, Кели беше гласът към обществото, осигуряващ им безопасността, щом веднъж се доберат до търсената информация, а той бе човекът с нужния опит да се сдобие с нея.

— Предлагам ви да изчакате до сутринта — отклони ги фон Сеект, когато отново настояха да им разкаже своята история. — Нейбингър ще зададе същите въпроси, а нямам желание да разказвам историята на моя живот два пъти.

Тогава Кели насочи вниманието си към Търкот.

— Ами ти?

— Вече ти казах какво се случи. Пристигнах малко преди началото на операцията на „Найтскейп“.

— Да де, ама не си изникнал от някоя дупка в земята. Как се забърка в тази история? В колата спомена нещо за някакво назначение.

— Бях в армията, но внезапно ме прехвърлиха тук — отвърна уклончиво Търкот. — Ще взема да отскоча до магазина. Някой да иска нещо?

Без да чака отговор, той излезе и се отправи към стълбите. Кели го следваше на крачка отзад.

— Няма да се измъкнеш толкова лесно. Усещам, че нещо премълчаваш. Защо се зае да помагаш на фон Сеект? Бил си един от лошите. Кое те накара да преминеш на другата страна?

Търкот забърза надолу по стълбите, но Кели не изоставаше.

— Вече ти казах. Командирът искаше да задържим някакви цивилни от Небраска. Това хич не ми хареса. Освен това, се опитаха да премахнат фон Сеект. Не одобрявам нито отвличанията, нито убийствата, дори и зад тях да стои нашето правителство.

— Да бе, повярвах ти — ухили се Кели. — Не на мен тия…

Търкот спря и й прегради пътя. Стана толкова бързо, че тя отстъпи стреснато назад.

— Не ме интересува на какво вярваш, госпожичке — процеди той през зъби. — Задаваш прекалено много въпроси. Вече позволи на фон Сеект да си живее с тайните. Защо не позволиш и на мен?

— Фон Сеект ще ни разкаже всичко, когато пристигне Нейбингър — контрира Кели. — Какво се опъваш? Не си решил току-така да тръгнеш против заповедите на началниците си и да си зарежеш кариерата. Трябва да имаш някакви причини. Аз също имам причини да питам. Веднъж вече съм била изигравана от правителството и не смятам да приемам всичко, което ми казваш, за истина чиста монета. Разполагаме само с твоите твърдения за случилото се в Небраска. Ако питаш мен, картинката може да е съвсем различна.

Търкот погледна през рамото й към хоризонта на запад, където слънцето се канеше да се скрие.

— Е, добре. Искаш да узнаеш всичко за мен? И без това нямам какво да губя, а ако се измъкнем живи от тази бъркотия, хубаво ще е да напишеш тази история. Нека кората знаят истината… Забърках се в един инцидент по време на последната мисия, преди да се върна в Щатите. Други го нарекоха така: инцидент. Но всъщност, там загинаха невинни хора. — Той сведе поглед към лицето й и в очите му се прокрадна хладна враждебност. — Ти си журналистка. Ще ти хареса. Историята си я бива. Бях назначен в един антитерористичен отряд в Берлин. Всички си мислят, че сега животът там е като песен, само защото стената вече я няма, но не е така, особено що се отнася до терористите. Същите са, каквито бяха през седемдесетте и осемдесетте. В известен смисъл дори по-лоши, защото разполагат с повече и по-мощни оръжия, трупани през всичките тези години в складовете на Варшавския договор — а отвъд завесата има много хора, готови да продадат и майките си, за да докопат някой и друг долар. За нас единствената разлика с осемдесетте е, че сега разполагаме с някои горчиви уроци, от които да се учим, и така успяваме да сме един ход пред лошите. Само това ни държи. А наивниците смятат, че проблемът е решен.

— Един ход пред лошите?

— Да — засмя се мрачно Търкот. — След като се нагледахме на драматични сцени, при които смахнати терористи отвличат невинни граждани и заплашват да взривят всичко наоколо, ако не бъдат изпълнени желанията им, на някакъв умник в НАТО му хрумна гениалната идея да издирваме терористите и да нанасяме така наречения изпреварващ удар. Единственият проблем беше, че това не е съвсем законно. — Той се огледа и спря погледа си на кафенето надолу по улицата. — Ела, ще те черпя.

Влязоха вътре и се настаниха в ъгловото сепаре. Търкот седна с гръб към стената, за да следи улицата отвън. След като поръчаха, той продължи да разказва с приглушен глас.

— Казано по друг начин, надвивахме огъня с огън. За да спрем закононарушителите, нарушавахме закона. Присъединих се към една смесена американско-германска група. Елитни бойци от специалните части и от немския отряд ГСК-9 за борба с тероризма. — Търкот изсипа пакетчето със захар в кафето и го разбърка. — Имахме дори девиз: „Убиваме за мир!“ Ей с това всъщност се занимавахме… Нямах скрупули относно работата си. Премахвахме налудничави типове, готвещи се да поставят бомби във влакове, без да ги е грижа кой ще пострада при взрива. За шест месеца почти се справихме с основните сили на прочутата терористична организация „Баадер-Майнхоф“. Аз участвах в шест операции. Убих четирима… — той надигни чашата. Ръката му не трепваше. — Някъде по това време дойде съобщение, че в Берлин са пристигнали момчета от ИРА и се опитват да закупят голямо количество източногерманско оръжие, останало от времето на студената война. Говореше се, че проявявали особен интерес към преносимите ракетни противовъздушни установки САМ-7. Нямахме представа за какво може да са им притрябвали, освен за да се настанят някъде край летище Хийтроу и да гърмят по всеки „Конкорд“, който се вдигне във въздуха. Това със сигурност щеше да влезе в новините, което е и лелеяната мечта на негодници от този род. Знаехме, че са подписали споразумение за прекратяване на огъня и прочее подобни глупости, но хора като тях не се спираха пред разни хартийки. Винаги бяха готови да прекрачат отвъд нормите. Мнозина от тях го правят, само защото им харесва. Имат нужда от повече адреналин. Пет пари не дават за някаква си там идея или кауза. За тях това са само високопарни извинения.

Той млъкна, защото сервитьорката бе дошла за поръчка. Кели поиска коняк, Търкот — портокалов сок.

— Този път обаче бяхме позакъснели. Когато получихме съобщението, хората от ИРА вече товареха ракетите и се готвеха да ги изнесат през Франция. Вдигнаха ни с хеликоптери, за да ги изпреварим. Терористите се придвижваха по заобиколни пътища — като избягваха аутобана — за да не привличат излишно внимание. — Гневната нотка в гласа на Търкот започна да се усилва. — Трябваше само да ги спрем и да ги задържим. Въпросът бе, че не можехме да го направим просто така. Щеше да повдигне твърде много въпроси — кои сме, какви сме. Пък и да усложни проблема — отидат ли в затвора, приятелите им току-виж взели заложници с искането да бъдат освободени. Така колелото щеше да се завърти в обратна посока. Ето защо ни бе наредено да ги очистим. Да разиграем сценката така, сякаш ние сме били терористите. После… — Търкот въздъхна, усетил как гласът му потрепера. — Причакахме ги до едно малко градче в централната част на Германия. Но проклетите ирландци решили да се отбият в местната бирария да похапнат наденички, обилно полети с бира, преди да продължат за срещата на пристанището. Аз бях в една група с командира на отряда — немец. Бяхме се разположили в северния край на града, откъдето се очакваше да влязат. Точно на първия завой. Чакахме около час, но никой не се показа и командирът взе да губи търпение, знаехме със сигурност, че са в града, но той се изплаши да не са тръгнали по друг път. Ролф — така се казваше — ме попита какво да правим. Казах му, че не знам. Двамата с него влязохме в града и видяхме колата им пред бирарията. Бяха ни казали, че са трима на брой. И тогава Ролф ми вика: „Слушай, майната му, дай да им видим сметката още сега.“ Сигурно се страхуваше да не надушат, че ги следим и да духнат по тайни пътища. А пък аз, лудата глава, му отвръщам: „Защо пък не?“ Носехме безшумни автомати МП-5 под дългите си шлифери, имахме и пистолети. Ролф нареди на ония от „проследяване“ да затворят кръга около бирарията, та никой да не се измъкне, и да ни приберат, когато всичко свърши. Влизаме значи вътре… — Търкот си пое дъх. — През входната врата. Мястото е претъпкано с посетители, които вечерят и пият. Двадесет, двадесет и пет човека. Веднага ги зърнахме и знаеш ли какво? Бяха само двама, седяха в едно сепаре и пиеха бира. Ролф ми хвърли въпросителен поглед, сиреч къде е третият? А аз отново клатя глава — откъде да знам? Може да е отишъл да пикае. Тръгнах към бара, да си поръчам бира и все се озъртах, а Ролф спря нерешително. Не мога да го виня. Нали разбираш? Наистина бяхме въоръжени до зъби, но противно на онова, което пише в шарените книжки, ние не сме хладнокръвни убийци. Знаем си работата, но понякога и ние изпитваме страх. Като всички други. Ако не си такъв, значи си побъркан — в частите се срещат и от този чешит. Та значи, един от ирландците съгледа Ролф, пъхнал ръка под шлифера, и веднага разбрах, че знае какви сме. Ролф съвсем не беше най-добрият актьор на света, а и аз не съм създаден за сцената. Оня посегна да извади оръжието и тогава двамата с Ролф ги покосихме като трева. Изстреляхме най-малко по петнадесет куршума и когато приключихме, в сепарето имаше само окървавена пихтия. Най-чудното беше, че още след първия изстрел в помещението не се чуваше никакъв друг звук, освен тропота на гилзи по пода. Всички посетители се бяха смразили, сякаш се питаха кой ще е следващата жертва. Изведнъж някой започна да крещи и всичко отиде по дяволите. — Търкот гледаше с невиждащи очи през прозореца. — По-умните направо се проснаха на пода. Това им викахме на немски да сторят и ние двамата с Ролф. Но около половината се завтекоха към вратата и в този миг забелязахме третия ирландец. Намираше се в средата на групичка от четирима, които бързаха навън. Сигурно беше ходил да пикае. Или е бил зад ъгъла. Не зная със сигурност. Само дето сега беше там. — Търкот поклати глава. — Изведнъж Ролф — проклетият идиот — просто вдигна автомата и взе да стреля. Сигурно нещо беше дало на късо в главата му. Глупаво, защото третият и без това нямаше къде да иде. Нашите момчета чакаха отвън и щяха да го приберат веднага, щом си покаже муцуната. Но Ролф си изпусна нервите. — Гласът на Търкот забележимо потрепери. — Добре, че в пълнителя му бяха останали петнадесет патрона. Повали го, но удари и неколцина от останалите. Тогава не знаех точно колко. Имаше цяла купчина от тела, сред които и нашият човек, и още ранени из помещението. Ролф дори се опита да смени пълнителя с нов, когато дотичах и му избих оръжието. — Търкот протегна ръка и показа белега върху дланта си. — Цевта на автомата му беше толкова нагорещена, че ме изгори. Но в онзи миг не почувствах нищо, толкова бях шашардисан. Обезоръжих го, сграбчих го за ръката и го задърпах към изхода. Хората се отдръпваха ужасени от пътя ни. Подкреплението вече ни чакаше, натиках Ролф в колата и изфирясахме. — Търкот изгълта кафето. — По-късно узнах, че в онази нощ Ролф е застрелял четирима цивилни, между които едно бременно осемнадесетгодишно момиче, и е ранил други трима. В новините представиха случая като вътрешна разправа между членове на ИРА и обществото надигна глас за възмездие над убийците. Но как да заловят убийците, когато тъкмо хората, отговорни за безопасността на обществото, ги бяха изпратили? В началото си мислех, че могат да ни предадат на съд като жертвени агнета, но здравият разум ми подсказваше, че това е невъзможно. Та нали ако ни тикнат в ръцете на полицията, всичко ще излезе наяве, а началството точно от това се боеше най-много. Да не изгубят някой и друг глас на следващите избори. И знаеш ли какво направиха? — Търкот се наклони и впери поглед в зачервените очи на Кели. Тя бавно поклати глава. — Организираха вътрешно разследване. Така се постъпва в армията. Човекът, който ръководеше разследването, беше генерал Гулик. Срещнах го в Куба. От съображение за сигурност не ни позволиха да виждаме хората, които ни разпитваха, нито знаехме имената им. Поговориха с нас, обсъдиха случилото помежду си и какво мислиш решиха? Да ни връчат медали! Ами да. На Ролф и на мен. Не е ли страхотно? Медал, задето си убил бременна жена.

— Ти не си я убил.

— Има ли значение? И аз участвах. Можех да кажа на Ролф да почака. Можех да направя цял куп неща.

— Той ти е бил командир. Отговорността е негова.

— Да бе. Сигурно. А аз само изпълнявах заповеди, нали?

Кели нямаше какво да отвърне.

— Ето как приключи кариерата ми в специалните части. Отидох при шефа от американска страна и го посъветвах да си пъхне медала на едно място. Още със следващия самолет ме изстреляха за Щатите. Наредиха ми пътем да се отбия във Вашингтон. Там трябвало да се срещна с някого — той й разказа за срещата с доктор Дънкан, за заповедите, които бе получил от нея, и за телефонния номер, който не отговаряше.

— Защо са избрали тъкмо теб?

— Подходящият човек на подходящото място — сви рамене Търкот. — Не са много такива като мен, със специална подготовка и с разрешение за участие в секретни операции.

Кели поклати глава.

— Избрали са те заради върнатия медал. Някъде някой е забелязал, че си човек с достойнство. А това се среща още по-рядко, отколкото специалната подготовка и разрешението за участие в секретни операции. — Кели се пресегна и го стисна за ръката, усещайки твърдите мазолести пръсти. — Но сега вече си го загазил яката, Търкот.

— Ами, не — възрази той. — Загазих го още в мига, когато реших да се правя на божество с автомат. Мислех, че ще държа нещата под контрол, ала се оказах само пешка в игра, която никак не ми беше по вкуса. Сега вече знаеш защо отказах да изпълня заповедта на моя пряк командир онази нощ в Небраска, защо спасих фон Сеект и защо не давам пукната пара дали ми вярваш. Това е война между мен и онези нафукани задници с примките, които само знаят как да бесят хора. Не, майната му, права си… яката съм го загазил.

18.

Кубът, Зона 51

Време до излитането — 98 часа

— Докладвайте за положението — нареди Гулик.

— „Скакалец три“ е готов за полет — каза Куин. — Също и „Скакалец осем“. Екипажът на „Аврора“ чака заповеди. Имаме пряка и сигурна връзка с планите[20] Чейене. Мръдне ли нещо, ще го засечем веднага.

— Генерал Браун? — попита Гулик.

Заместник-началник щаба на ВВС се намръщи. Току-що бе приключил един особено неприятен разговор с по-висшето началство във Вашингтон.

— Говорих с началник щаба и той доста неохотно склони да дадем сигнал за обща готовност.

— Не ме интересува какво мислят ония горе — ядоса се Гулик. — Искам да знам, че пред мисията има зелена светлина.

Браун погледна към своя монитор.

— Всички авиобази и патрулиращи самолети са в пълна готовност за преследване.

— Адмирал Кокли?

— Самолетоносачът „Ейбрахъм Линкълн“ доближава мястото, където „фу“ изчезна в океана. Самолетите на борда му са готови за излитане.

— Е, щом всичко е наред — въздъхна Гулик, — да скочим в неизвестното.

Вратите на хангара се плъзнаха встрани. Във вътрешността на „Скакалец три“ майор Пол Терънт проверяваше командното табло — смесица от оригиналните принадлежности и добавени от човека уреди, включително сателитна връзка с генерал Гулик в Куба.

— Всичко е наред — обяви той.

— Не ми харесва да съм в ролята на примамка — оплака се вторият пилот, капитан Кевин Шулър. И двамата лежаха във вдлъбнатините в пода на диска. Кабината беше овална, с диаметър три и половина метра. Можеха да наблюдават всичко, което става наоколо, през вътрешните стени се виждаше всичко, сякаш не съществуваха — още едно чудо на извънземната техника, което използваха, без да разбират.

Крайният ефект обаче, макар и практичен, беше невероятно дезориентиращ и може би втората по степен пречка, която всеки от пилотите на скакалците трябваше да преодолее. Особено потискащо бе да гледаш право надолу при полет на голяма височина — сякаш се рееш из въздуха — нещо, с което човешкият мозък, поне отначало, отказваше да се примири. За предстоящата нощна операция и двамата пилоти носеха инфрачервени очила, закрепени върху шлемовете, и вътрешността на хангара изглеждаше обагрена в червеникаво сияние.

Всъщност първата и най-важна пречка за полетите със скакалците си оставаха ограничените физически способности на хората. Летящите дискове можеха да изпълняват маневри с натоварвания, които нито един организъм не бе в състояние да издържи. През първите дни на изпитателните полети чести явления бяха сериозни наранявания, счупени кости и загуба на съзнание, включително и смъртоносни катастрофи, след които дисковете неизменно оставаха непокътнати, докато пилотите се превръщаха в кървава, безжизнена маса. Почистваха скакалците, погребваха загиналите с военни почести и медали и всичко продължаваше по старому.

Вдлъбнатините бяха заобиколени с различни устройства, чието предназначение учените все още не бяха в състояние да определят. Някои смятаха, че съществуват вградени системи за намаляване въздействието от прекомерното гравитационно претоварване, но все още не можеха да ги открият. Бяха като деца, които, тъкмо научили се да управляват своите колела, получаваха възможност да опитат с автомобил.

Засега компенсираха незнанието с продължителни и упорити тренировки на пилотите, докато опознаят добре поне границите на собствените си възможности и се научат да не ги прекрачват.

— Не виждам кой би могъл да ни стигне — подхвърли майор Терънт.

— Не кой, а какво — поправи го Шулър. — Ако изтребителите „фу“ са дело на същите онези, които са построили скакалците, тогава…

— Тогава нищо — прекъсна го Терънт. — Този кораб е поне на десет хиляди години. Онези умници го казаха. Който и да го е оставил, си е заминал отдавна. Ако въобще е бил човек.

— Тогава защо трябва да летим? Какъв смисъл да ловим тези „фу“? Тях кой ги е построил? — настояваше Шулър.

— Защото така нареди генерал Гулик — отвърна Терънт. Той погледна към колегата си. — Ако имаш още въпроси, защо не му ги зададеш лично?

Шулър поклати глава.

— Не, благодаря.

Терънт натисна едно малко червено копче върху конзолата пред него и задейства сателитната връзка.

— „Куб шест“, говори „Скакалец три“. Всички системи в готовност. Приемам.

Разнесе се басовият глас на Гулик.

— Тук „Куб шест“. Потегляйте.

Отвън летището тънеше в мрак. Терънт изтегли една ръчка откъм неговата страна и дискът се отлепи от земята. Системата за управление бе самата простота. Изтегляш ръчката нагоре и дискът се издига. Пускаш я, тя се връща в средно положение и той задържа височината. Натискаш надолу и той се снижава.

Терънт премести конзолата напред и дискът мигновено увеличи скоростта. Конзолата работеше по същия начин, по който и ръчката за набиране на височина. Постоянното притискане осигуряваше и равномерна смяна на посоката.

Шулър следеше навигационното табло — допълнително монтирано, в постоянна връзка със сателитната позиционна система. На компютърния монитор те бяха изобразени като малка червена точка сред пресечени зелени линии. Това беше най-лесният начин да се ориентират пилотите за местоположението си.

— Скачаме — произнесе Терънт, натисна конзолата напред и дискът излетя от хангара.

Зад тях, все още в хангара, „Скакалец осем“ се издигна над площадката и увисна, изчаквайки разрешение за полет. „Аврора“ вече бе излязла на пистата и стоеше неподвижно, с включени двигатели, готова за излитане. На още много летища на територията на Съединените щати и Панама, както и на „Ейбрахъм Линкълн“, порещ вълните на океана, други пилоти седяха в кабините и чакаха — без да знаят какво точно. Каквото и да е — нямаше да е само учение. Под крилата им бяха прикачени истински бойни ракети, а многостволните оръдия бяха заредени с боеприпаси.

— Всичко върви по плана — произнесе Куин, но забележката беше излишна, тъй като присъстващите сами можеха да следят полета на скакалеца върху големия екран. — Контакт! — добави неочаквано той. Една малка зелена точка бе цъфнала на монитора, доста далеч зад „Скакалец три“. — Същите характеристики като предишния!

— „Трети“, тук е „Шести“ — заговори Гулик в микрофона. — Насочете се към Ориентир Алфа. Край.

На борда на „Скакалец три“ майор Терънт внимателно измести конзолата надясно и дискът навлезе с широк завой над южната част на Айдахо, в посока към Голямото Солено езеро. За разлика от завоя с обикновен самолет, при диска липсваше виража. Корпусът му просто смени посоката, оставайки на същата плоскост. Телата на двамата мъже вътре се притиснаха в коланите, после отново се върнаха към първоначалното положение.

— Дай ми показанията — нареди Терънт.

— „Фантом“, на около шестстотин километра зад нас — отвърна капитан Шулър. Получаваше същите данни, каквито и хората от Куба.

— Завива ли след нас?

— Засега не.

— „Аврора“ да излита — произнесе Гулик. — Вдигнете и изтребителите от отряда за прехващане. Засякохте ли координатите на „фантома“?

— Да, сър — отвърна чевръсто майор Куин.

В авиобаза Хил, недалеч от Солт Лейк сити, два изтребителя Ф-16 набраха скорост по пистата и се издигнаха с рев в нощното небе. Веднага след като стигнаха нужната височина, те обърнаха на запад, над плоската повърхност на езерото, отвъд която започваше пустинята.

— Ето го езерото — обяви Терънт. Той завъртя още малко конзолата.

— Видях го — кимна Шулър, докато сверяваше координатите.

— „Фантомът“ смени ли посоката?

— Да. Мисля, че захапа примамката. Пусна се по дирите ни и сега е само на триста километра отзад.

Терънт включи микрофона.

— „Шести“, тук „Трети“, След една минута и четиридесет и седем секунди навлизаме в Зона Алфа. Край.

— Прието — изръмжа Гулик.

На екрана сега имаше още няколко точки. Червената показваше „Скакалец три“, който летеше право към малкия оранжев триъгълник — Зона Алфа, района над самия център на авиобазата Хил. Там долу вече чакаха в пълна готовност хеликоптери и спасителен отряд от „Найтскейп“. Зелената точка беше „фантомът“, следващ „Скакалец три“. Двата мигащи червени силуета съответстваха на изтребителите Ф-16, движещи се на пресечен курс. Червеното триъгълниче обозначаваше „Аврора“, приближаваща се откъм Зона 51.

— Прехващане след 45 секунди — докладва Куин.

„Скакалец три“ навлезе в оранжевия триъгълник.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита пилотът на водещия Ф-16, когато „Скакалец три“ профуча край тях.

— „Хрътка едно“, тук е „Шести“. Останете на позиция! Не изпускайте целта! — мощният глас на генерал Гулик прозвуча като плесница в шлемофона на пилота. — Целта прехваната ли е?

Пилотът провери приборите си.

— Целта прехваната, „Шести“.

— Заредете ракетите.

Пилотът подаде сигнал за зареждане на ракетите „въздух-въздух“. Все още стреснат от срещата със „Скакалец три“, той зареди и 20-милиметровото многостволно оръдие.

— Този копелдак летеше като светкавица — промърмори водачът на двойката по закритата връзка между двата самолета.

— Но и това не е достатъчно — отбеляза другият пилот.

В куба генерал Гулик бе разтревожен от същата мисъл.

— Каква е скоростта на „фантома“?

— Двадесет и четири хиляди километра в час, по изчисления на компютъра — отвърна Куин. — В момента застига „Скакалец три“.

Всъщност дискът нарочно бе забавил скорост, опитвайки се да привлече „фантома“ в зоната за прехващане и същевременно да го принуди да се забави дотолкова, че да може да бъде атакуван от изтребителите. Гулик, който познаваше отлично възможностите на двата Ф-16, прецени, че вече могат да се справят.

— „Шести“, тук „Хрътка едно“. Целта навлиза в обсега ни след десет секунди. Очаквам разрешение за атака. Край.

— Говори „Шести“. Разрешавам огън по целта в обсег. Край.

Пилотът въздъхна.

— Това наистина ли съществува? — попита той.

— Сега не е време за въпроси — отвърна командирът на двойката. Мерникът на шлема му показваше, че целта е навлязла в обсега на ракетите. — Огън! — извика той.

Две ракети „Сайдуиндър“ се отделиха от подкрилните носачи на самолетите.

Макар да имаха добра теоретична представа за възможностите на скакалците — и следователно можеха да предполагат какви са те при „фу изтребителя“ — всички останаха като гръмнати, след като „фантомът“ неочаквано напусна очертанията на светещия триъгълник и се озова на разстояние от стотина километра, докато ракетите пресекат четирите километра, които деляха първоначално самолетите от тяхната цел.

— Какво стана, дявол да го вземе? — изруга пилотът за втори път през последните две минути.

Върху мерника на шлема не се виждаше никаква цел. „Сайдуиндърите“, изстреляни от двата самолета, бяха прелетели ниско над планинската верига и бяха паднали след свършване на горивото. От жертвата нямаше и следа.

Гулик реагира пръв.

— Пуснете „Аврора“ след него. Изстреляйте „Скакалец осем“. — Той включи радиото. — „Скакалец три“, говори „Шести“. Насочете се към Зона Браво. Край.

— Тук „Трети“. Разбрано.

Гулик смени честотата.

— „Хрътка едно“, говори „Шести“. Прибирайте се в базата за разбор.

— Май ни чака дълга нощ — промърмори пилотът на водещия Ф-16 по вътрешната връзка.

Майор Терънт насочи „Скакалец три“ по такъв курс, че да се озоват точно над пресечната точка на четири щата — Колорадо, Юта, Аризона и Ню Мексико. Единственото място в Съединените щати, където се допираха четири щатски граници.

Зона Браво се намираше на неколкостотин километра в тази посока. Там бе и ракетният полигон Бели пясъци.

— Къде е „фантомът“? — попита Терънт.

— Поддържа дистанция от сто километра зад нас.

— Да се надяваме, че втория път ще са по-добре подготвени — въздъхна Терънт.

За да се увери в последното, генерал Гулик бе поел лично ръководството на цялата операция. Нареди на „Аврора“ и „Скакалец осем“ да се насочат право към зоната за прехващане. Щяха да изпреварят „Трети“ с четири минути.

Четирите Ф-15 от Тактическата изтребителна ескадрила на базата Холоман вече бяха във въздуха. Не разчиташе, че ще могат да се похвалят с по-голям успех отколкото двата Ф-16 — само че сега беше скрил в ръкава си и джокера „Скакалец осем“. Гулик разчиташе с помощта на двата скакалеца да притисне „фантома“ така, че той да се озове в позиция, удобна за стрелба от изтребителите. „Аврора“ оставаше в резерв, за да продължи преследването, в случай че „фантомът“ се измъкне отново и направи опит да напусне въздушното пространство на Съединените щати. Това беше правило, което дори самият Гулик не можеше да наруши — на дисковете бе абсолютно забранено да пресичат границите на Щатите или да летят над океана, поради опасността при падане да се озоват във вражески ръце.

Сега вече стенният екран кипеше от активност. „Скакалец три“ се носеше по правата от Солт Лейк сити към Бели пясъци, а „фантомът“ го следваше неотстъпно. „Скакалец осем“ и „Аврора“ се приближаваха откъм Невада. А над Зона Браво вече кръжаха четири малки силуети.

— Разполагаме със сателитно изображение на „фантома“ — обяви Куин. — Току-що го получихме.

Гулик не беше нито впечатлен, нито заинтригуван. Вече имаха достатъчно фотографии на „фу“ изтребителите. Трябваше му реалният обект. Той включи сателитната връзка и се свърза с командира на ескадрилата.

— „Орел Водач“, тук „Куб шест“. Целта в обсег след пет минути и двадесет секунди. Възможност най-много за един изстрел. Внимавайте да не пропуснете. Край.

— Говори „Орел Водач“. Прието. Край. — Командирът на ескадрилата надникна през прозореца, за да провери позицията на другите три самолета. — Готови за атака — нареди той. — Следете първия обект, веднага щом се приближи. Той ще спре в далечния край на Зона Браво. Втори обект, подобен на първия, се движи по същия маршрут и ще заобиколи западната граница на зоната. Стрелба по „фантома“, веднага щом пресече рубеж щастливец. Край.

Четирите самолета се подредиха под формата на детелинов лист, с носове, обърнати към опразнената зона за прехващане, която сега се пресичаше единствено от невидимите лъчи на радарите.

На тактическия монитор на „Скакалец три“ капитан Шулър виждаше съвсем ясно дебнещите в засада Ф-15.

— Тридесет секунди до навлизане зоната — обяви той.

— Забавяме скоростта — майор Терънт отпусна лекичко конзолата.

— Това е първият — обади се „Орел Водач“, докато „Скакалец три“ прелиташе край тях. Хората му притежаваха великолепна дисциплина. Никой не попита какво вижда. Щяха да го обсъдят по-късно, по време на разбора на мисията. Но сигурно вече се досещаха, че няма да им позволят да говорят открито за събитията от тази вечер.

— Целта е прехваната — потвърди „Орел Водач“.

— Прехваната — повтори като ехо „Орел две“, както и останалите пилоти.

— Огън!

На големия екран в Куба „фу“-то сякаш внезапно замръзна в пресечната точка на няколко тънички червени линии, които се проточваха от носовете на изтребителите.

— Исусе Христе! — възкликна „Орел Водач“. „Фантомът“ беше изчезнал — направо се беше изпарил! После реалността се стовари върху съзнанието му. — Избягващи маневри! — извика той, осъзнал, че ракетите на отсрещния Ф-15 са насочени към неговия самолет.

В продължение на четири секунди в небето цареше пълен хаос, докато пилотите и техните самолети се мятаха, за да избегнат огъня на своите.

Генерал Гулик дори не си направи труда да проследи изхода от мелето.

— „Скакалец три“, действай! Директен ъгъл за прехващане. „Осми“, извий на изток и му пресечи пътя, ако се опита да избяга „Аврора“, набери височина! Движение, хора, движение! Край.

— Двадесет и три хиляди метра и продължава да се издига — докладва Куин.

— Боже, опази — прошепна „Орел Водач“, докато излизаше от стръмното пикиране. „Сайдуиндерът“ профуча съвсем близо вляво от машината му. С въздишка на облекчение той включи радиовръзката.

— Говори „Орел Водач“. Докладвайте. Край.

— „Първи“ на линия. Край.

— „Втори“ на линия. Край.

— „Трети“ на линия. Одраска ме, но все още куцукам. Край.

„Орел Водач“ погледна нагоре, където сред облаците беше изчезнал „фантомът“. Но не търсеше него с очи.

— Благодаря ти, Господи — промълви той.

— Деветдесет и седем хиляди и продължава да се издига — съобщи Шулър на майор Терънт. Пръстите му играеха по клавиатурата, а ръцете му неволно се напрягаха, за да преодолеят нарастващата сила на земното притегляне.

— Тридесет и три хиляди и продължава нагоре — рече майор Куин. — Всички изтребители са невредими и сега се прибират в базата. — Тридесет и шест хиляди метра. Над тридесет километра височина и продължава да държи вертикален полет!

— Тридесет и седем хиляди — произнесе задъхано Шулър.

Майор Терънт разтърси глава. Виждаше екрана леко размазано. Рекордът за височинен полет със скакалец беше четиридесет и девет хиляди метра, достигнат при един самоубийствен опит преди четири години. По някакви необясними причини, вероятно залегнали в основата на магнитната система за движение, над тридесет и три хиляди метра дискът започваше да губи мощност. Спомни си, че екипажът на онзи скакалец бе изгубил контрол, когато машината започнала да пада.

— Посока? — попита Терънт, съсредоточен върху пулта за управление.

— Югоизток — отвърна Шулър. — Курс два-един-нула градуса.

— Какво става? — попита Гулик.

— „Фантомът“ пое курс два-един-нула градуса — докладва Куин. — Снижава се постепенно, току-що слезе под тридесет и три хиляди метра. „Трети“ го следва на къса дистанция. „Осми“ е… — Куин се ококори. — „Фантомът“ завива!

— О-хо — завъртя глава капитан Шулър, когато сцената на монитора започна бързо да се променя.

— Какво? — майор Терънт усещаше, че започва да губи връзка с машината. Намираха се малко над тридесет хиляди метра.

Шулър едва не подскочи на мястото си.

— Опасност от сблъсък!

— Дай ми посока! — викна Терънт. — Завой надясно!

На големия екран червената и зелената точка извиха една към друга и се сляха. Гулик се надигна, стиснал със зъби забравената пура.

Шулър видя, че „фантомът“ изниква на около три метра директно над тях и се спуска рязко надолу. Заслепяващ лъч светлина бликна от долния му край и прониза прозрачните стени на диска.

— Двигателите изключиха. Изгубих контрол — докладва Терънт. Двамата почувстваха, че телата им олекват и после дискът премина в стремително пикиране.

Шулър погледна към екрана.

— Височина двадесет и седем хиляди. Падаме право надолу.

Ръчката и конзолата не оказваха никакво съпротивление в ръцете на Терънт.

— Управлението не работи. — Той погледна към Шулър. Двамата все още запазваха самообладание, но в гласовете им се прокрадваше страхът.

— Двадесет и шест хиляди метра — рече Шулър.

— „Скакалец три“ е изгубил контрол и пада — извика Куин. — „Осми“ и „Аврора“ продължават преследването.

Зелената точка, обозначаваща „фантома“, продължаваше да се мести бързо на югозапад.

— Осемнадесет хиляди.

Терънт пусна безполезната ръчка.

— Седемнадесет хиляди.

— След две минути „фантомът“ пресича мексиканската граница — докладва Куин.

— „Скакалец осем“, говори „Куб шест“ — произнесе генерал Гулик в микрофона, — Хванете този кучи син!

Лишен от собствена мощност, „Скакалец три“ бе станал играчка в невидимата мрежа на земното притегляне. Летяха право надолу със скорост, далеч по-голяма от тази, с която се бяха издигали. Докато следеше безпомощно монитора, Шулър си спомни за ранните години на подготовка, когато все още не се бе научил до овладява страха. Добре, че поне не се премятаха.

Той завъртя глава и хвърли въпросителен поглед на Терънт.

— Четиринадесет хиляди метра.

Терънт отново опипа приборите за управление.

— Нищо — въздъхна той.

— Тридесет секунди до границата — обяви Куин, с което само потвърди лошите новини, изписани на екрана. Дистанцията между „фантома“ и скакалеца се увеличаваше, вместо да намалява, макар екипажът да правеше всичко, което бе в пределите на човешките възможности.

Гулик смачка димящите останки на полузагасналата пура.

— „Скакалец осем“, говори „Куб шест“. Прекратете преследването. Повтарям, прекратете преследването и се връщайте в базата. „Аврора“, вие продължавате. Край.

— Говори „Скакалец осем“. Разбрах. Край.

— Тук „Аврора“. Прието.

На екрана „Скакалец осем“ намали рязко скоростта и изви обратно, оставайки във въздушното пространство на Съединените щати. „Аврора“ продължи да се носи зад „фантома“.

— Предупредете „Ейбрахъм Линкълн“ да вдигне прехващачи — нареди Гулик на адмирал Кокли. Генералът премести поглед към горната част на екрана. Червената точка — „Скакалец три“ — оставаше неподвижна.

— Височина? — попита той.

Куин вече знаеше за кого става въпрос.

— Девет хиляди метра. Все още без контрол. Продължава да пада.

— Спасителният отряд?

— Вече лети към предполагаемото място на падането.

— На шест хиляди метра включвам аварийната система — обяви Терънт. Дясната му ръка вече лежеше върху червената ръчка. — Готови.

Шулър избута настрани клавиатурата и монитора.

— Готови — обяви той.

— Дръпни въжето — нареди Терънт.

Шулър натисна едно копче отстрани на седалката. Прикаченото за тавана и скобата между двете седалки въже се изпъна.

— Закачи се — каза Терънт.

Шулър бръкна в джоба на летателния костюм, извади метална карабина и я наниза на стоманеното въже, точно над мястото, където Терънт пъхна своята. След това провери дали найлоновото въженце, с което се изтегля парашутът под него, не се е оплело.

— Закачен — потвърди той и погледна монитора. — Седем хиляди и петстотин.

Терънт посегна за последен път към приборите за управление. Движеха се напълно свободно, без никаква реакция от страна на диска. Той погледна към Шулър.

— Готов ли си, Кевин?

— Готов съм, братче.

— Взривявам люка на три. Едно. Две, Три. — Терънт стовари длан върху червената ръчка и миниатюрните заряди на люка в другия край на металното въже избухнаха. Люкът изхвърча навън, а през отвора нахлу студен нощен въздух.

— Давай! — изкрещя Терънт.

Капитан Шулър откачи коланите, тласна се с крака нагоре по въжето и удари с гръб тавана на диска. Изгуби няколко секунди, докато се ориентира и погледна надолу, към Терънт, който все още седеше в креслото. После се шмугна през отвора на люка, опипа парашута, върху който бе седял допреди малко и изтегли стартовото въженце. Докато парашутът се разтвори, дискът бе изчезнал в мрака под краката му.

Шулър продължи да напряга очи в тъмнината, но така и не забеляза да се белее куполът на втори парашут.

Майор Терънт вече се готвеше да откопчее коланите, когато пилотският му инстинкт взе връх за последен път. Той посегна към приборите и сграбчи ръчката. Сякаш долови нещо — съвсем леко съпротивление. Погледът му се върна към монитора.

— Четири хиляди метра — рече сподавено Куин. Той втренчи поглед в данните на екрана и натисна бързо няколко копчета. — Има леко забавяне в падането на „Скакалец три“.

— Нали каза, че люкът е взривен и екипажът е изоставил диска? — попита Гулик.

— Да, сър, люкът го няма, но… — той провери още веднъж данните от сателита и размаха ръце — той забавя скорост, сър!

Гулик кимна, но не откъсна поглед от зелената точка далеч на запад, край бреговете на Панама.

Лишен от помощта на Шулър, Терънт нямаше никаква представа на каква височина се намира. На всичкото отгоре бе прекъснал кабела на собствения си дисплей, монтиран в шлема, и сега нямаше връзка с монитора.

Макар и бавно, усещаше, че възвръща контрола си върху диска.

— Хиляда и петстотин метра, продължава да забавя — докладваше периодично Куин.

— Защо не виждам от „Ейбрахъм Линкълн“ да са вдигнали Ф-14? — попита генерал Гулик.

— Ах… да — пръстите на Куин пробягнаха по клавиатурата и на екрана се появиха силуетите на няколко самолета. Летяха към оранжевия триъгълник, обозначаващ мястото, където предишният „фу“ бе потънал в океана. „Фантомът“ и „Аврора“ също се носеха право натам.

— Усещам го вече! — извика Терънт, най-вече на себе си. Беше изтеглил докрай ръчката за промяна на височината и съпротивлението в нея нарастваше прогресивно. — Още малко, приятелче, още съвсем мъничко…

— Падна — рече притихнало Куин. — „Скакалец три“ падна. Телеметричните данни са прекъснати.

— Проверете дали „Найтскейп“ има информация за мястото на катастрофата — нареди Гулик. — След колко време изтребителите ще прехванат „фантома“?

Не без усилие Куин откъсна поглед от лицето на генерала и погледна към контролния монитор.

— След шест минути.

— Не виждам какво ще постигнат с това прехващане — възрази адмирал Кокли. — Опитахме вече на два пъти. Но сега обектът е над океана. Дори и да го свалим…

— Аз решавам тук — прекъсна го гневно генерал Гулик. — Никога вече…

— „Фантомът“ изчезна, сър — обади се плахо Куин. — Скри се във водата.

19.

Информацията беше пределно сложна и значителна част от нея нямаше исторически еквивалент. То преброи най-малко шест различни типа летящи тела, само два от които му бяха познати. А и действията им не бяха от вида, който го беше пробуждал на два пъти досега. Независимо от това, тези нови събития представляваха заплаха, защото съвпадаха с местоположението на кораба-майка.

Отклонена бе ценна енергия и главният процесор достигна четиридесет процента от своята мощност, за да анализира новопостъпилите данни за периода от последното завъртане на планетата около нейната звезда. Макар и реална, заплахата едва ли беше от значение, когато залогът беше далеч по-голям.

20.

Околностите на Дълси, Ню Мексико

Време до излитането — 93 часа и 30 мин.

В свивките на ръцете му и от вътрешната страна на бедрата бяха включени системи. Джони Симънс чувстваше и допира на пластмасови тръбички между краката си — два катетъра, един отпред, втори отзад. Освен това имаше и някакъв мек прибор, закрепен за десния ъгъл на устата му, който разпръскваше влага в устната кухина. В левия ъгъл пък минаваше тръбата, през която дишаше. Лицето му беше покрито с невидима, мека материя, която притискаше очите и обхващаше плътно ноздрите му. И това беше почти всичко, което знаеше за състоянието си. Малкото, което бе научил за кратките моменти между периодите на всепроникваща болка.

Предполагаше, че поне една от системите служи за въвеждане на хранителен разтвор. Нямаше представа колко време е минало, но му се струваше, че цяла вечност е тук.

Ако не бяха иглите и катетрите, сигурно щеше да си помисли, че е мъртъв и душата му се е озовала в ада. Но това беше истински, осезаем ад.

Той почувства метален вкус. Вече знаеше какво ще последва — поредният пристъп на болка. Устата му се разчекна почти рефлекторно в ням, беззвучен писък.

21.

Ракетен полигон Бели пясъци, Ню Мексико

Време до излитането — 93 часа и 30 мин.

Първото, което направи полковник Дикерсън, когато хеликоптерът му засече опознавателния маяк на „Скакалец три“, бе да накара своя помощник, капитан Траверс, да свали сребърните орли от якичката му и да ги замени с две големи звезди. Последните бяха предназначени за потенциалната среща с тукашен военен персонал. Като хора дисциплинирани, военните бяха привикнали да гледат на генералите като на богове, а тъкмо това бе начинът, по който Дикерсън искаше тази нощ да бъдат изпълнявани заповедите му.

— Две минути до източника на сигнала — докладва пилотът по интеркома.

Дикерсън надникна през прозореца. В нощното небе зад тях се мяркаха очертанията на другите три хеликоптера, които ги придружаваха. Той включи радиовръзката.

— „Ролер“, говори „Хоук“. Да чуя добрите новини. Край.

— Тук „Ролер“ — обади се заместникът му от главната база в Бели пясъци. — Събудил съм всички наоколо. Накарах дежурния офицер да ни осигури наземен транспорт. Разполагат с два трактора и един кран, за да измъкнем машината. Приемам.

— След колко време можеш да ги докараш на мястото?

— Най-много до час и половина.

— Разбрано. Край.

Пилотът се обади по интеркома, веднага след като приключи разговорът.

— Ето го, сър.

Дикерсън се наклони напред и присви очи.

— Вдигнете го — нареди той.

Хеликоптерът се снижи плавно и кацна. Мъжът долу седеше върху парашута си, за да му попречи да се издуе от възходящото течение на перките. Двама души скочиха от задния люк на хеликоптера, изтичаха при капитан Шулър и му помогнаха да събере парашута, след което всички се прибраха.

Шулър си сложи слушалките, веднага щом се озова на борда.

— Засякохте ли сигнала на майор Терънт? — попита той.

Дикерсън даде знак на пилота да излита.

— Не. Насочваме се право към диска.

— Може би екипировката му е пострадала, докато се е измъквал от кабината.

Дикерсън мълчеше. Сметна, че сега не е най-подходящият момент да разказва на Шулър за лекото забавяне в падането на „Скакалец три“, преди сблъсъка.

— Колко остава до мястото?

— Тридесет секунди… — отвърна пилотът. — Ето, там е. Дявол да го вземе! Лайнарска история!

Последното като че ли беше най-точният коментар за текущото състояние на „Скакалец три“. Дикерсън включи отново радиовръзката.

— „Ролер“, ще ни трябва булдозер, а може би и багер.

— Разбрано — чу се откъм главната база.

Хеликоптерът увисна над мястото на катастрофата и от долния му край бликна ослепителният лъч на прожектора. Дискът се бе врязал в земята под остър ъгъл. Виждаше се само кърмовата част, която стърчеше сред купчините пръст на издълбания кратер. Познавайки размерите, Дикерсън пресметна, че тялото се е закопало най-малко на шест метра в почвата.

— А маякът на люка? — сети се капитан Траверс.

— „Найтскейп две“ е засякъл сигнала му и приближава към мястото. На около осем километра югозападно оттук — отвърна пилотът.

Ще трябва да заличат всички следи, но нямаше начин да се избегнат слуховете, особено след пристигането на работниците. Липсваха ли доказателства, нещата все още можеха да се държат под контрол.

— Да видим как е долу — подхвърли Дикерсън.

Кубът, Зона 51

Генерал Гулик плъзна поглед по измъчените лица на присъстващите. Две от местата край масата бяха празни. Доктор Дънкан не беше сред информираните, а фон Сеект все още беше в неизвестност. Майор Куин бе седнал пред един пулт встрани от масата, за да протоколира заседанието.

— Господа — започна Гулик, — имаме проблем, който възникна в най-критичния момент. „Скакалец три“ падна в околностите на Бели пясъци и един член на екипажа е загинал. Освен това шестима души от пилотния състав бяха сериозно инструктирани да пазят в тайна всичко, което са видели през тази нощ. Излишно е да ви говоря за потенциалните рискове от изтичане на свръхсекретна информация. Като плюсове мога да отбележа заснемането на изтребителя „фу“ и факта, че разполагаме със съвършено точните координати на мястото в Тихия океан, където той се е потопил.

Гулик направи пауза и се облегна в креслото, сплитайки пръсти.

— Този обект, този летателен апарат, изпревари и най-бързите средства, с които разполагаме, включително и образците на извънземна технология от нашата база. — Той погледна към доктор Ъндърхил. — Някаква идея какво може да е причинил на „Скакалец три“?

Представителят на Лабораторията по реактивна техника държеше в ръцете си руло с телеметрични показатели.

— Не и докато не прегледам данните от записа на полета в черната кутия и не поговоря с оцелелия член на екипажа. Всичко, което мога да кажа със сигурност, след като прегледах това — той размаха рулото, — е, че „Скакалец три“ внезапно е изгубил мощност и това е станало малко преди сблъсъка с нашественика. Загубата на мощност е продължила една минута и четиридесет и шест секунди, после тя бавно е започнала да се възвръща, но твърде късно, за да съумее пилотът да забави скоростта на падане.

Доктор Ферел се покашля многозначително.

— Едва ли бихме могли да установим със сигурност какво е станало между „фу“-то и „Скакалец три“, след като не познаваме принципите на движение на нашия апарат.

— Да чуем тогава мнението ви за нещо, което може би вече познаваме? — отвърна мрачно Гулик. — Какво ще кажете за падането на хеликоптера?

Ъндърхил кимна.

— Посетих лично мястото на катастрофата с нашия АХ-6 в Небраска и единственото, което установих без никакво съмнение, е, че двигателите внезапно са преустановили работа. Не е имало никакви проблеми с трансмисията или хидравликата, или с каквото и да било друго — доколкото можеше да се съди по останките от хеликоптера. Пилотът все още е в кома, тъй че не можах да разговарям с него. Имам някои теории, но бих ги запазил за по-късен етап, когато съберем повече информация за това по какъв начин „фу“-то повлиява върху работата на двигателите.

— А някой от присъстващите — произнесе натъртено Гулик — има ли каквато и да било представа, що за явление са тези „фу“ или кой стои зад тях?

В заседателната зала се възцари продължително мълчание.

— Извънземни?

Десет глави се завъртяха и погледнаха към единствения присъстващ, на когото не беше отредено кожено кресло. Майор Куин сякаш се опитваше да потъне в седалката зад преносимия компютър.

— Я повтори? — рече Гулик със заплашителен, басов глас.

— Може би са извънземни, сър.

— Да не искате да кажете, че тези „изтребители фу“ са НЛО? — подсмихна се генерал Браун.

— Разбира се, че са НЛО — отряза го Гулик и гласът му отекна в залата. — Ние не знаем кои са шибаните копелета, нали? Това ги прави неидентифицирани. Освен това летят, така ли е? И са реални обекти, прав ли съм? — Той стовари юмрук върху масата. — Господа, години наред се стараем да внушим по възможно най-дискретен начин на обществото, че тук, в нашата база, всяка седмица летим с НЛО. Въпросът, на който бих искал да чуя отговор, е кой лети с НЛО-тата, на които не летим ние? — Той завъртя очи към Куин. — Значи ти смяташ, че са извънземни, така ли?

— Сър, не разполагаме с информация, че който и да било друг на Земята притежава технология за построяването на подобни летателни апарати — рече Куин.

— Така е, майоре, но същото мислят и руснаците за нас. И са прави. Това, което питам, е дали някой друг не се е добрал до технология, подобна на нашата?

Кенеди от ЦРУ реши, че е време да вземе думата.

— Доколкото си спомням, на плочиците са били посочени и други места, които все още не сме успели да посетим.

— Повечето от тези места са древни развалини — намеси се припряно Куин. — Което не изключва възможността там да е имало неразчетени надписи. Все още срещаме затруднения в разчитането на древната писменост от плочиците. Знаем със сигурност, че германците са успели да разшифроват някои от старите руни, но данните за това са били изгубени през войната.

— Изгубени за нас — поправи го Гулик. — А и не е съвсем сигурно, че са успели да ги разчетат. Възможно е да са се ориентирали по карта, също както и ние, когато открихме заровените под ледовете на Антарктида дискове. А и не забравяйте — добави той — какво открихме съвсем наскоро в Джамилтепек.

Последното изявление прикова вниманието на майор Куин. Не беше чувал нищо за никакво откритие в Джамилтепек, а името не му беше познато. Сега обаче не беше най-удобният момент да попълва празнотите в познанията си.

Кенеди се размърда неспокойно.

— Всички знаем, че в края на Втората световна война руснаците също бяха тръгнали на лов за информация. Пък и те първи са имали възможност да прегледат онова, което се е запазило в архивите на Берлин. Голяма част от научния потенциал на Германия е бил прехвърлен в Сибир. Да знаеха хората как сме се надпреварвали за мозъците на Третия райх.

Последният коментар предизвика навъсен поглед от страна на генерал Гулик и Кенеди побърза да премине нататък.

— Искам да кажа, че може би руснаците са вложили познанията си от новата технология в строежа на тези „изтребители фу“. В края на краищата, не разполагаме с каквито и да било сведения от тяхна страна за срещи с непознати летящи обекти по време на Втората световна война. Кой например е придружавал „Енола Гей“ при полета й до Хирошима? Известно е, че Труман е информирал Сталин за бомбардировката. Може би руснаците са искали да проследят всичко отблизо и същевременно да научат колкото се може повече за бомбата.

— Ами да… спомнете си и за изстрелването на „Спутник“ през 1957 г. — намеси се въодушевено генерал Браун. — Докато сме се ровичкали из нашите дискове, пропускайки възможността да създадем своя собствена космическа програма, нищо чудно те да са усъвършенствали тези „фу“ до степен да се похвалят с невероятен за времето си успех. Дявол да го вземе, онзи „Спутник“ дори малко ми прилича на снимките на „фу“-тата!

— Разполагате ли с информация, която да потвърждава подобна възможност? — попита го Гулик.

Кенеди се почеса по брадичката.

— Имаме някои неща, които може да са от значение. Знаем например, че са провеждали опити със секретни летателни апарати в тяхната база в Тюратам. Това е в Югоизточен Сибир. Всички изпитания са нощни и това затруднява значително възможностите на нашите шпионски спътници да предоставят точни изображения. С ръка на сърцето — досега не сме успели да установим със сигурност какво държат там. Нищо чудно да са тези ваши „изтребители фу“.

— Но обектът, който преследвахме, потъна в Тихия океан — отбеляза генерал Браун.

— Може да ги изстрелват и прибират на борда на подводница — намеси се адмирал Кокли. — Известно ли ви е, че техните подводници от клас „делта“ са най-големите в света? Нищо чудно да са преустроили някоя от тях за подобни цели.

— Някакви признаци за наличие на руски подводници от хората ви в района? — попита генерал Гулик.

— Нищо досега. Според последния доклад корабът ни е на точното място и се готви да спусне малка подводница.

Майор Куин трябваше да стисне ръба на масичката, за да се увери, че не сънува. Не можеше да повярва, че хора с подобна власт биха могли да обсъждат толкова сложен проблем по такъв начин. Сякаш за миг бяха изгубили половината от интелектуалните си способности и в добавка бяха получили значителна доза параноя.

Междувременно Гулик махна с ръка на Кенеди да продължава.

— Може да няма връзка с конкретната ситуация, но това е последното, до което се добрахме — заговори отново Кенеди. — Знаем със сигурност, че руснаците разработват идеята за директна връзка между човешки мозък и компютър. Нямаме представа откъде са се сдобили с подобна технология. Нито един западен научен център не може да се похвали с такъв проект дори в стадий на теоретична разработка. От друга страна тези „изтребители фу“ са твърде малки, за да носят на борда си човек. Руснаците може да са монтирали на борда биокомпютър и същевременно да използват магнитни двигатели като тези, които имаме в скакалците. Или просто да ги контролират дистанционно.

— Досега не сме засичали каквито и да било насочени излъчвания към „изтребителите фу“ — намеси се майор Куин, опитвайки се да върне дискусията в лоното на здравия разум. — Освен ако не е бил много тесен лъч, като например лазерен сигнал, идващ от сателит — последният несъмнено много трудно може да бъде открит. Но далеч по-трудно ще му бъде да остане концентриран върху „фу изтребителя“, като се има предвид скоростта и маневреността му.

— Възможно ли е фон Сеект да е работил за другата страна? — попита изведнъж Гулик. — Зная, че е тук от самото начало, но не бива да забравяме и откъде идва. Не е изключено руснаците да са се добрали до него и да са го вербували преди нас.

Кенеди се намръщи.

— Съмнявам се. Всички в „Меджик-12“ са под постоянно и много стриктно наблюдение.

— А какво ще кажете за Търкот и журналистката? Може ли някой от тях да души за руснаците?

Куин замръзна, припомнил си писмото на Дънкан до Белия дом, което бяха прехванали. Гулик все още не го беше прочел. Реши обаче да премълчи, за да не го сдъвчат отново.

— Моите хора работят върху тази възможност — заяви Кенеди. — Засега обаче не са открили нищо.

— Да видим какво ще ни извади адмирал Кокли от дъното на океана — смени насоката на разговора Гулик. — Може би там се крие отговорът на всички въпроси. Засега непосредствена задача си остава щателно заличаване на следите от мястото на катастрофата в Бели пясъци и подготовка за полет с кораба-майка.

— Сър, имаме новини за фон Сеект — намеси се майор Куин, загледан в трепкащия екран на монитора.

Гулик му даде знак да продължи.

— Отделът за наблюдение във Феникс е засякъл фон Сеект, Търкот и Рейнолдс — журналистката.

— Във Феникс? — попита Гулик.

— Да, сър. Наредих им да следят апартамента на човека, който направи опит да проникне на територията на зоната преди две денонощия, веднага щом научих, че Рейнолдс е разпитвала за него. Още с пристигането си там нашите хора са забелязали три подозрителни лица в апартамента и бързо установили, че са тъкмо търсените от нас.

— Наредете им да заловят и тримата и да ги откарат в Дълси — заповяда Гулик.

Куин се поколеба, преди да изпрати заповедта.

— Сър, има още нещо. Групата, която пратихме да претърси апартамента на фон Сеект, се е натъкнала на странно съобщение в телефонния му секретар. Мисля, че е важно да го чуем. Съобщението е от професор Нейбингър.

— Какво е това съобщение?

Куин зачете от екрана.

— „Професор фон Сеект, казвам се Питър Нейбингър. Работя в отдела по египтология към Бруклинския музей. Бих искал да разговарям с вас за Голямата пирамида, тъй като според мен имаме общ интерес по въпроса. Току-що разчетох някои от надписите в долната зала, която вероятно и вие сте посещавали преди много години. Ето текста: «Могъщо, слънце. Забранено. Родно място, колесница, никога отново. Гибел за всички живи същества». Дали не бихте могли да хвърлите малко светлина върху смисъла на това послание? Моля, оставете съобщение за възможна среща на моя телефонен секретар. Номерът ми е 212-555-174.“

— Ако този Нейбингър знае за фон Сеект и за пирамидата — заговори Кенеди, но Гулик му махна с ръка да млъкне.

— Съгласен съм, че това е опасно — произнесе с пресипнал глас Гулик, — но далеч по-важно е, че Нейбингър може да разчита старите руни. Ако това е вярно, в такъв случай бихме могли… — Гулик преглътна. — Нашите хора проверили ли са дали фон Сеект се е свързал с Нейбингър?

Куин кимна.

— Да, сър. Фон Сеект е позвънил на телефона на Нейбингър в 8:26 и го е поканил чрез телефонния секретар на среща сутринта — по-точно тази сутрин — добави той, след като погледна цифровия часовник на стената.

— Място на срещата?

— Споменатият вече апартамент във Феникс.

Гулик се усмихна за първи път през последните двадесет и четири часа.

— Значи до няколко часа всички птички ще се съберат в едно гнезденце. Свържете ме незабавно с командира на „Найтскейп“ във Феникс.

Ракетен полигон Бели пясъци, Ню Мексико

Сякаш протестирайки срещу неистовото усилие, крановият мотор рязко смени тона си, но земята поддаде преди стоманения кабел и сантиметър по сантиметър „Скакалец три“ започна да се измъква от кратера. Веднага щом металният корпус увисна във въздуха, кранистът извъртя стрелата надясно и го спусна върху платформата. Под ярките светлини на набързо монтираните прожектори полковник Дикерсън виждаше ясно, че обшивката изглежда невредима.

Той изтича при платформата, изкатери се по стълбичката и задраска нагоре по заобления корпус. Капитан Шулър го следваше по петите. След като се подхлъзна няколко пъти, Дикерсън стигна отвора на люка, през кой то Шулър се бе хвърлил на близо четири километра височина над земята.

Вътре цареше мрак. Дикерсън измъкна халогенното фенерче от колана си и го насочи надолу. Макар да бе воювал в две войни, където неведнъж беше ставал свидетел на какви ли не ужасяващи картини, той неволно се отдръпна назад при вида на това, което ги очакваше вътре. Шулър застана до него.

— О, Боже мили! — изстена той.

Стените бяха опръскани с потъмняла кръв и късчета от майор Терънт. Дикерсън седна на ръба на люка и си наложи да диша дълбоко, докато зад гърба му Шулър повръщаше. По време на войната в залива Дикерсън бе станал свидетел на кървавото меле, останало след бомбардировка на отстъпващи вражески войници, близо до границата с Кувейт. Но онова беше война и труповете бяха на врагове. Проклетникът Гулик! — помисли си той, хвана се за ръба на люка и се спусна вътре.

— Идвай! — подхвърли той на Шулър, който го последва неохотно. — Я провери дали още работи — нареди Дикерсън.

Каквото и да е, предпочиташе да лети с диска обратно до Невада, вместо да го прекарва по странични пътища, нощем, под покривало, с риска да станат обект на нежелано внимание.

Шулър не можеше да откъсне поглед от вдлъбнатината, където доскоро бе лежал неговият другар.

— По-късно ще можеш да се изкъпеш — заговори му с престорено безгрижие Дикерсън. — Сега обаче искам да ми кажеш дали има мощност.

— Сър, аз…

— Действай! — кресна му Дикерсън.

— Има — доложи Шулър веднага щом се настани в креслото си с измъчена гримаса. Ръцете му вече се плъзгаха с привични движения по контролния пулт. За съвсем малко светнаха вътрешните светлини, сетне стените станаха прозрачни и кабината се озари от прожекторите. Шулър погледна към ръчката за промяна на височината и лицето му се вцепени. Ръката на Терънт все още стискаше дръжката й, завършвайки някъде под лакътя с щръкнала, окървавена кост. Той извика уплашено и извърна лице.

Полковник Дикерсън коленичи до вдлъбнатината и внимателно отдели мъртвата ръка от ръчката. „Проклетникът Гулик, кучият му син“ — повтаряше си той като заклинаше.

— Я виж сега дали ще можем да летим — нареди с по-омекнал глас.

Шулър сграбчи дръжката. Под краката им изникна пусто място.

— Имаме контрол — произнесе той с дрезгав глас.

— Това добре. Сега, ще летите двамата с капитан Траверс обратно към Езерото на конярите. Ясно ли е, капитане?

Не последва отговор.

— Попитах, ясно ли е?

— Да, сър — произнесе отпаднало Шулър.

Дикерсън скочи обратно на земята и даде необходимите разпореждания. Едва когато приключи, се скри зад близката купчина пръст, приклекна и повърна.

Кубът, Зона 51

Светлините в заседателна зала бяха приглушени и лицето на Гулик бе скрито в сенки. Останалите членове на „Меджик-12“ си бяха тръгнали, опитвайки се да наваксат недостига на сън, причинен от миналите и предстоящите събития. Само Кенеди от ЦРУ бе останал.

— Все едно, че седим върху буре с барут — промърмори недоволно той.

— Зная — отсече Гулик. Държеше пред себе си бележника с разшифрованото съобщение на Дънкан. Вътре се потвърждаваше подозрението, че Търкот е бил внедрен агент, но далеч по-страшна бе заплахата президентът да спре изпитателния полет на кораба-майка.

Последното не биваше да позволяват при никакви обстоятелства.

— Никой освен мен, теб и фон Сеект не знае истината за историята на този проект — произнесе Кенеди.

— Но и другите са затънали до гуша. Дори и да се досещат, вече е твърде късно да се дърпат назад. Досегашното им участие в „Меджик-12“ е достатъчно да споделят нашата нерадостна участ.

— Виж, ако научат за „Кламер“… — заговори Кенеди.

— Ние само го наследихме — прекъсна го Гулик. — Също както и „Меджик“. Хората вече знаят за „Кламер“. Отдавна не е никаква тайна.

— Да де, ама си мислеха, че му е сложен край. Кой ще им каже, че са виждали само върха на айсберга?

— Фон Сеект не знаеше, че „Кламер“ продължава да съществува, а и той е бил в периферията на събитията, когато всичко е започвало.

— Той знае за Дълси — контрира Кенеди.

— Знае, че Дълси съществува и че по някакъв начин е свързан с нас. Но никога не е имал достъп до разработките. И понятие няма какво точно става там. — Гулик протегна ръка и взе да сгъва пръсти, изброявайки предстоящите задачи. — Утре или по-точно днес ще се погрижим за фон Сеект и останалите във Феникс. Това ще затвори първата и най-голяма пробойна… Призори ще приключим с почистването на кашата в Бели пясъци, ще съберем екипажите и участниците и ще им проведем инструктаж… В осем часа ще разговарям със Слейдън и ще го пратя да хвърли малко прах в очите на Дънкан. Това ще ни отърве поне за известно време от нея… Адмирал Кокли да си размърда задника и най-сетне да се появи с нещо полезно по въпроса за „фу“-тата… И последно по ред, но не и по важност — остават деветдесет и три часа до полета на кораба-майка. Всъщност, това е най-важното от всичко. — Генерал Гулик завъртя стола и застана с гръб към Кенеди. Изчака го да си тръгне и едва тогава извади от джоба на мундира си две от специалните таблетки, които му бе дал доктор Круз. Имаше нужда от поне временно облекчение за пулсиращата болка в мозъка.

Въздушното пространство над югоизточната част на Съединените щати

След като прегледа внимателно снимките, които не бе виждал досега, професор Нейбингър обогати речника си с още няколко руни, чието значение не му бе известно. Седалките от двете му страни останаха незаети и той бе разхвърлял по тях фотографии и документи. Отпи от чашката кафе, която му донесе услужливата стюардеса и се засмя доволно. Ала усмивката му изчезна веднага щом се върна към проблема, върху който си блъскаше главата от известно време.

По какъв начин се бяха разпространили старите руни из целия свят в един толкова ранен период от човешката история, когато дори плаването през Средиземно море се е смятало за неоправдан авантюризъм? Нейбингър не знаеше отговора, но се надяваше да го открие някъде из тези снимки. Всъщност, проблемите бяха два. Първият, че голяма част от снимките показваха обекти, които по един или друг начин са били разрушени. Често характерът на това разрушение изглеждаше преднамерен, както бе в случая с каменните блокове близо до Бимини. Вторият и по-сериозен проблем бе, че много от фотографиите изобразяваха надписи на стари руни, които вероятно бяха на „диалект“. Това бе най-точният израз, поради липса на друг. Последният проблем измъчваше Нейбингър от години.

Съществуваха множество дребни — и не чак толкова дребни — различия в изрисуването на едни и същи знаци, които говореха, че този език също бе следвал своя собствена еволюция в различните региони на планетата. Последното беше съвсем естествено за широко разпространените езици и донякъде потвърждаваше теорията за първоначалното преселение на човечеството.

Ала най-непреодолимата пречка можеше да възникне след дешифрирането на съобщението, което бе възможно просто да се окаже напълно неразбираемо. Повечето от думите и изразите, които превеждаше, имаха конкретна връзка с факти от религията и митологията, с божества, злодейства и катастрофални бедствия. Конкретната информация бе твърде оскъдна. Сякаш създателите на надписите се бяха старали да изразят предимно почитта си пред боговете, вместо да изпратят послания към потомците.

Не срещна никаква информация за пирамидите или за съществуването на Атлантида. На няколко места се споменаваше колосално природно бедствие, вероятно няколко века преди Христа, но това не беше нищо ново. Голямо значение се отдаваше на небесните тела, ала звездите, слънцето и луната винаги са били в центъра на човешките вярвания. Хората предпочитаха да гледат нагоре, когато се обръщаха в мислите си към Бога.

Тогава къде е връзката? По какъв начин са се разпространили старите руни? Какво е открил фон Сеект в долната галерия на Голямата пирамида? Нейбингър събра снимките и ги прибра в раницата. Твърде много парчета, които не пасваха едно с друго. Твърде много защо. И твърде малко защото.

Нямаше да се откаже, докато не открие отговорите.

22.

Феникс, Аризона

Време до излитането — 87 часа и 15 мин.

— Ти ли даде на Нейбингър този адрес? — попита за трети път Търкот.

— Да — отвърна фон Сеект, излегнат на кушетката. Всекидневната тънеше в сумрак.

— Продиктува го на телефонния му секретар?

— Аха.

— А той пък остави съобщение на твоя?

— Ами да.

— За Бога — промърмори свадливо Кели, отказала се да заспи. — Приличаш ми на адвокат по време на кръстосан разпит. Мисля, че вече обсъдихме този въпрос в колата. Има ли някакъв проблем?

Търкот надзърна през тесния процеп между пердето и рамката на прозореца. Стоеше на пост вече близо час, съвършено неподвижен, само очите му святкаха в мрака.

Събуди ги преди няколко минути. Навън все още беше нощ и улицата бе озарена от неонови светлини.

— Да, май имаме проблем.

Кели отметна завивките и посегна да запали нощната лампа.

— Не го прави — гласът на Търкот накара ръката й да замръзне над копчето.

— Защо?

Търкот огледа стаята.

— Ако трябва да обяснявам всичко, което казвам, ще изгубим ужасно много време в празни приказки. Предпочитам да правиш каквото ти се нареди.

— Да не би да става нещо, което си пропуснал да ни кажеш?

— Не точно в този момент. Просто искам да ви подготвя за мига, когато ще стане. Съвсем скоро — още тази сутрин. — Той посочи с пръст към прозореца.

— Кой е там? — попита фон Сеект.

— Преди по-малко от половин час един черен пикап премина по улицата, обърна в долния край и спря до тротоара. В продължение на петнадесет минути никой не се показа отвътре. После един мъж слезе от пикапа, доближи нашата кола, клекна зад десния стоп и постави нещо отдолу. Върна се в пикапа и оттогава никакво движение. Предполагам, че държат под наблюдение и другата страна на сградата.

— Какво всъщност чакат? — попита Кели, докато се обличаше.

— Ако са засекли съобщението върху телефонния секретар на фон Сеект — тогава вероятно същото, което и ние. Чакат да се покаже Нейбингър.

Кели спря и се втренчи в неясната фигура на Търкот.

— А може би следят апартамента на Джони от мига в който са го прибрали?

— И това е възможно. Но когато пристигнахме снощи, пикапът го нямаше, пък и докато се разхождахме двамата с теб, не забелязах някой да ни следи. Мисля, че се появиха на сцената едва тази сутрин. От там ми хрумна и идеята, че са узнали адреса от телефонния секретар на професора.

Фон Сеект кимна одобрително.

— Така е. Грешката е моя, признавам.

— Затова следващия път, когато ще правите нещо, първо ме попитайте — произнесе ядосано Търкот и бръкна под ревера на якето си. Извади пистолета, провери пълнителя и зареди един куршум в цевта.

— Какъв е планът? — попита Кели.

— Чела ли си книгата „Ангели убийци“?

— Не беше ли за битката при Гетисбърг?[21]

Търкот не откъсваше поглед от цепнатината.

— Много добре. Помниш ли какво направи Чембърлейн от 20-ти Мейнски, когато попадна в края на левия фланг на юнионистите, с привършващи муниции, изложен на постоянни атаки от страна на Конфедерацията?

— Даде сигнал за настъпление — рече пресипнало Кели.

— Правилно.

— Значи ние ще атакуваме?

Търкот се засмя.

— Точно в момента, когато и те започнат. Ще бъдат самоуверени и ще смятат, че инициативата е у тях. Много е важно да се уцели моментът.

— Уф, наду ми главата — промърмори майорът на човека, седнал до него в пикапа. Той протегна ръка и включи отново предавателя. — Разбрано, сър. Нещо друго?

— Внимавайте да не прецакате работата — проехтя гласът на генерал Гулик, който не можеше да бъде сбъркан с друг, дори след като машината бе закодирала и сетне разкодирала сигнала. — Край на разговора.

Майорът сгъна микрофона и го закачи на покрива, после огледа останалите мъже в купето.

— Ще чакаме, докато дойде и последната цел. Сетне влизаме в апартамента. Трябват ни живи — всичките.

— Но това ще е чак утре през деня — възрази някой отзад.

— Зная — рече майорът с тон, който сочеше, че този въпрос не подлежи на обсъждане. — Трябва да предупредим местните да не ни се пречкат. И помнете — никакви убити. Пистолетите да със на зашеметяващ заряд.

— Ами Търкот? Той е опасен.

— Търкот ще е първият, след като влезем в стаята. Останалите са лесна плячка.

Въпреки изнурителната нощ в самолета и после на летището в Далас, професор Нейбингър се чувстваше странно бодър и възбуден, когато таксито зави по улицата, на която трябваше да е адресът. Небето на изток тъкмо бе порозовяло.

Нейбингър изчака да му подадат багажа, плати, пъхна под мишница кожената папка със снимките и се огледа, търсейки номера на апартамента. Той почука на вратата и зачака.

Вратата се открехна, но никой не се показа.

— Ей? — викна тихичко Нейбингър.

— Влизайте — чу се женски глас от тъмната стая.

Нейбингър едва пристъпи прага и нечия здрава ръка го сграбчи за яката и го издърпа безцеремонно вътре. Вратата се затръшна зад гърба му.

— Какво става…

— Тихо — прошепна Търкот. — След секунди ще ни нападнат. Върви с нея. — Той държеше в ръката си една от заслепяващите гранати, която бе взел преди мисията на „Найтскейп“. Изтегли предпазителя, притисна се до вратата и се ослуша.

Кели хвана Нейбингър за ръката и го отведе в далечния край на стаята, където се беше свил фон Сеект. Пъхна му парче тъмен плат, което бе откъснала от пердето.

— Дръжте го пред очите си.

— За какво?

— Не питайте сега!

Вратата експлодира под удара на късия метален таран и вътре нахлуха няколко тъмни фигури, които се озъртаха. Посрещна ги приглушен взрив и ярко блесване, което почти мигновено ги заслепи.

Търкот изпусна парчето плат, с което закриваше очите си, пристъпи между четиримата нападатели и ръцете му заработиха, нанасяйки точни, отсечени удари. Само след секунда двама от тях вече бяха проснати в безсъзнание на пода. Той изтръгна пистолета от ръцете на един от падналите и довърши без усилие останалите, докато те все още се мъчеха да преодолеят заслепяването.

— Да изчезваме! — викна Търкот.

Кели сграбчи Нейбингър и всички се втурнаха към вратата.

— Излизат! — викна наблюдателят от предната седалка, докато майорът си сваляше слушалките, оглушен от трясъка на гранатата в апартамента отсреща.

Двамата изскочиха от пикапа, вдигнали пред себе си оръжията.

Търкот замръзна, а другите трима се скупчиха зад него. Онези отсреща държаха цевите насочени право в гърдите му, сякаш не забелязваха останалите.

— Да не си мръднал! — извика единият от тях.

— И какво ще направите? Ще ме застреляте? Едва ли — наредено ви е да ни заловите живи. — Той пристъпи напред и скри пистолета зад себе си. — Какъв смисъл да ни убивате?

— Стой, където си. — Мъжът опря приклада на автомата в рамото си.

— Генерал Гулик направо ще побеснее, ако пристъпите заповедите му.

— Може и да побеснее, но ти ще си мъртъв. Проклет да съм, ако не…

Търкот вдигна светкавично пистолета и стреля право в лицето на майора. В същия миг другият също се строполи. Търкот погледна през рамо. Кели тъкмо сваляше втория зашеметяващ пистолет, който бе вдигнала пътем.

— Можеше да не чакаш толкова — рече укоризнено той.

— Разговорът ви ми се стори интересен. Като наперени герои в екшън… — Тя се обърна и помогна на фон Сеект да се качи отзад в пикапа.

— Ти ще караш — нареди й Търкот. — Искам да се позанимая с играчките в каросерията.

— Следваща спирка Дълси — обяви Кели, включи на скорост и подкара, гумите пронизително изскърцаха.

Кубът

— Сър, командирът на групата от Аризона докладва, че са изгубили целите. — Куин внимаваше да не откъсва поглед от екрана.

Три часа сън изглежда бяха напълно достатъчни на генерала да си възвърне предишната жизненост. Беше облякъл току-що изгладена униформа и колосаната яка на ризата се впи в шията му, когато извъртя рязко глава.

— Изгубили са ги?

— Професор Нейбингър се появил пред апартамента и групата от „Найтскейп“ излязла от прикритие, за да ги залови всичките. Изглежда обаче Търкот го е очаквал. Използвал е заслепяваща граната, за да дезориентира щурмовата група. След това взел един от пистолетите със зашеметяващ заряд и обезвредил останалите членове. Избягали са с пикапа на групата.

— Значи са взели пикапа? Не можем ли да го проследим?

— Не, сър — отвърна Куин, като проклинаше лошия си късмет. Денят започваше зле.

— Искаш да кажеш, че не разполагаме с проследяващи устройства на нашите машини?

— Да, сър.

— И защо? — Гулик вдигна ръка. — Остави. Ще се занимаем с това по-късно. Прати съобщение на полицията да ни информират, ако го засекат някъде. Но да не предприемат нищо повече. Дай им описанието на пикапа и пътниците.

Той премести поглед към големия стенен екран. В момента се виждаше картата на САЩ.

— Искам да знам накъде са тръгнали. Трябва да им попречим да се свържат с пресата. Предупреди и господина от ЦРУ. Надушат ли, че фон Сеект се е показал някъде, да пращат там незабавно хората от „Найтскейп“. Онези от Феникс да не мърдат. Вдигни под тревога Тъксън и Аризона. Едва ли ще смеят да се навъртат край летищата. Колкото по-дълго ги няма, толкова по-голям трябва да е кръгът на издирване.

— Има още нещо, сър — скочи с главата напред Куин.

— Да чуя.

— От „Ейбрахъм Линкълн“ съобщиха, че засега няма и следа от диска. Претърсили са океанското дъно в радиус от двадесет километра около мястото, където изчезна първият неидентифициран обект. Спуснали са и миниподводница, която…

— Да стоят там и да тършуват — нареди Гулик.

— Разбрано, сър. — Куин хлопна капака на лаптопа, сетне го отвори, въздъхна и добави. — А-а, сър…

— Какво?

— Сър, мой дълг е да… — Куин сплете отчаяно пръсти, усещайки, че дланите му са плувнали в пот. Отдавна искаше да попита нещо. Той въздъхна и продължи с малко по-твърд глас. — Сър, тази мисия пое в посока, която не разбирам. Работата ни беше да разработваме машините на извънземните. Не виждам какво общо имат тук „Найтскейп“ и…

Генерал Гулик стовари юмрук върху лаптопа.

— Майор Куин!

— Да, сър?

Гулик се изправи.

— Отивам да закуся и после ще присъствам на заседанието. Искам да предадете съобщение на всички, които работят за нас. — Той се надвеси над Куин и продължи, като изговаряше бавно думите. — Остават само три проклети дни, преди да вдигнем кораба-майка. Уморих се да ми съобщават за провали, грешки и прецаквания. Искам отговори и резултати. Посветих целия си живот и кариерата си на този проект. Няма да позволя да бъде унищожен заради нечия некомпетентност. Не желая да ми се задават въпроси. Никой няма право да ми задава въпроси. Ясно ли е?

— Да, сър.

23.

Индиански резерват Форт Апачи, Аризона

Време до излитането — 87 часа и 15 мин.

— Ще остана тук — заяви Нейбингър. Бяха спрели на една отбивка на шосе 60 върху Натанското плато. От северозапад полъхваше свеж ветрец и нахлуваше през широката странична врата, която бяха оставили отворена. Търкот правеше кафе на микровълновата печка в пикапа.

— Не можем да ти позволим — рече Търкот.

— Това е свободна страна! — възропта Нейбингър. — Мога да правя каквото си искам. Нямам никакво намерение да се сражавам с когото и да било.

— Ние също — отвърна Кели. — Но никой не ни пита. Пък и никой от нас не знае цялата истина.

— Интересуваха ме само някои отговори — оплакваше се на глас Нейбингър.

— Ще ги получиш — присмя се Кели. — Само че ще трябва да останеш с нас. — Нейбингър също като нея бе движен от любопитство и затова досега не бе изразявал недоволство заради отвличането. За хора от този тип научният интерес винаги стоеше над личната безопасност.

— Всичко това е направо невероятно — мърмореше Нейбингър. Той погледна към фон Сеект. — Значи вие смятате, че съобщението се отнася за кораба-майка?

Фон Сеект кимна.

— Мисля, че е предупреждение и означава, че не бива да летим с кораба. Под „колесница“ вероятно подразбират тъкмо него, а изразите „никога отново“ и „гибел за всички живи същества“ ме навеждат на много сериозни опасения.

— Ако е истина, това би означавало, че нашите далечни предци са познавали пришълците, оставили тези странни летателни съдове. Което може да обясни откъде произхождат общите черти между различните митологии и археологичните находки.

— Я спрете за малко — намеси се Кели. — Ако надписите в Голямата пирамида се отнасят за кораба-майка, значи някога — в онези древни времена — той е летял над Земята.

— Разбира се, че някога е летял — каза фон Сеект. — Въпросът е: „Защо са го спрели да лети?“ В какво се крие заплахата?

— Точно в момента имам по-добър въпрос — Търкот се изправи и подаде чаша с кафе на фон Сеект. — Докато летяхме със самолета от Зоната, ти ми каза, че си бил нает от правителството на САЩ през Втората световна война. Професор Нейбингър от своя страна спомена, че си бил в групата на нацистите, проникнала в пирамидата. Бих искал да чуя някакво обяснение. И то веднага.

— Подкрепям — кимна Кели.

— Не мисля, че… — фон Сеект млъкна, когато Нейбингър бръкна в раницата си и извади отвътре потъмняла кама.

— Получих го от египтянина, който ни придружаваше във вътрешността на пирамидата — обясни Нейбингър.

Фон Сеект взе камата, огледа я навъсено и я остави на масичката. Сетне обгърна с жилестите си пръсти димящата чашка, вдигна поглед към безлюдните простори на резервата и заговори с равен глас:

— Родил съм се във Фрайбург, през 1918 г. Това е едно градче в Югозападна Германия, недалеч от границата с Франция. Израснах в тежки за моята страна години. През двадесетте всички бяха бедни и недоволни заради поражението, което претърпяхме във войната. Известно ли ви е, че в края на Първата световна война нито един чужд войник не бе стъпвал на наша територия? В деня, когато подписвахме капитулацията, все още държахме част от Франция.

— Спести ни уроците по история — обади се Търкот, докато разглеждаше дръжката на камата. — Минавали сме ги в училище.

— Сами си го изпросихте… Та както казах, през двадесетте всички в Германия бяха бедни и недоволни. А през тридесетте хората вече пощуряваха от беднотия и недоволство. Следвах физика в университета в Мюнхен, когато падна Чехословакия. Тогава бях млад и притежавах егоистичния, късоглед възглед за живота, тъй характерен за хората от тази възраст. Смятах, че е по-важно да си взема изпитите и да получа научна степен, отколкото онова, което ставаше в света около мен. Докато учех в университета, нямах представа, че съм под наблюдение. Но в СС имаше и такъв отдел, който да се занимава с научния потенциал на страната. Командирът на отдела докладваше направо на Химлер. Бяха съставили списък от учени и инженери, които могат да бъдат полезни на партията, и името ми фигурираше вътре. Едва през лятото на 1941 г. ме потърсиха. Казаха ми, че имали специална задача и са нуждаели от помощта ми. — Той отмести поглед от пейзажа навън и огледа насядалите около него. — Може би едничкото предимство на това да си стар и обречен е, че можеш да казваш истината, без да се стесняваш от това. Няма да претендирам, като някои мои колеги, че съм бил принуден да служа против волята си. Германия беше моя родина и тогава бяхме във война. Направих каквото сметнах за мой дълг и без капчица принуда. Сега е моментът да ме попитате: „А какво ще кажеш тогава за лагерите?“ — Фон Сеект сви рамене. — В началото не знаех за съществуването им. После, когато научих, просто не ме интересуваше. Имаше разни слухове, но кой го беше грижа? Бях вглъбен в работата си — тогава вече работех в Пеенемюнде[22]. Разработвахме проект за ракетни оръжия. Не бях в основната група, а в една по-малка, където се занимавахме с някои по-далечни приложения. В действителност, намирахме се в зората на атомните оръжия. Но всичко това го пише във вашите секретни документи. Проблемът беше, че работата ни все още се намираше на теоретичен стадий, а командването беше започнало да губи търпение. Германия водеше война на два фронта и подобно оръжие можеше да приключи тази война в скъсени срокове. Трябваха ни конкретни оръжия, а не теории.

— Значи си работил в Пеенемюнде? — прекъсна го Кели. В гласа й се долавяше стоманена нотка.

— Да.

— И твърдиш, че не си знаел нищо за лагерите?

Фон Сеект предпочете да не отговори.

— Я не ни баламосвай — ядоса се Кели. — А какво ще кажеш за концентрационния лагер „Дора“?

Вятърът отвън ставаше все по-хладен.

— Каква е тази „Дора“? — попита Търкот.

— Лагер, доставял работници за Пеенемюнде — обясни Кели. — Отнасяли са се с тях като с животни. Когато най-сетне дошли американците, открили вътре шест хиляди трупа. Оцелелите не били в кой знае колко по-добро състояние. И те са работили за такива като него — добави тя, като вдигна брадичка към фон Сеект. — Баща ми е бил сред хората, посетили в началото „Дора“. Изпратили го там да узнае какво е станало с шпионите, които сме прехвърляли по време на войната, за да саботират продукцията на Фау-2 в Пеенемюнде. Той ми разказваше, че нашите агенти — от разузнаването — направо водели битки със зъби и нокти с Комитета за издирване на военно-престъпници, докато се надпреварвали кой да докопа нацистките учени. Казваше, че всички, дори най-лошите, били измъкнати изпод носа на правосъдието и никой не разбрал после какво е станало с тях. Хората от разузнаването се отнасяли с нацистките учени по-добре, отколкото с нещастниците от лагерите, заради ценните им познания. Мръсна игра, а?

Кели спря да си поеме дъх и тогава фон Сеект се намеси.

— Сега зная какво е ставало в „Дора“. Но тогава нямах представа. Напуснах Пеенемюнде през пролетта на 1942. Това беше преди… преди да стане толкова лошо. — Той вдигна ръка, давайки знак на Кели да изчака. — Често през всичките тези години си задавах въпроса: „Какво би направил, ако не те бяха преместили? Ако беше останал там?“ — Той огледа и тримата. — Ще ми се да вярвам, че бих постъпил различно от моите колеги. Но вече ви казах, че ще говоря като обречен, на когото не му се свиди истината. Като човек, който иска да си отиде в мир със съвестта си и с Господа. А честният отговор е, че не бих направил нищо. Нямаше да посмея да се опълча срещу злото. Зная го със сигурност, защото не посмях да го направя и в тази страна, след като видях какво става в Зона 51. И след като чух слуховете за Дълси. — Фон Сеект удари с длан по масичката. — Но сега искам да се боря за моя мир и да умра като честен човек. Ето защо съм тук.

— Всички се борим за свой собствен мир — подметна Търкот. — Но извинявай, че те прекъснах. Та значи, напуснал си Пеенемюнде през пролетта на 1942 г.?

Фон Сеект кимна.

— През пролетта. Спомням си го добре. Беше последната ми пролет в Германия. Дойде секционният ръководител и ми съобщи, че ще ме преместят. Бях най-младият член на секцията и вероятно са решили, че ще се справят без мен. Затова ме бяха избрали. Когато попитах къде отивам и какво ще правя, той се засмя и рече, че отивам там, където ме праща Черния йезуит… Така наричаха Химлер — Черния йезуит. — Той направи пауза, затворил очи. — В известен смисъл СС беше като религиозен орден. Имаха собствени церемонии, обреди и клетви. Например, на въпроса на някой СС офицер защо трябва да се подчинявам безпрекословно на всички заповеди, трябваше да отговарям: „Заради вътрешните си убеждения, за вярата ми в Германия, Фюрера, Каузата и СС“. Това беше нашият катехизис… Често се говореха странни приказки за Химлер и хората от неговото обкръжение. Затова, че вярвали в неща, в които никой не вярвал. Знаете ли, че през зимата на 1941 г. нашите войници били изпратени да се бият в Русия без необходимата зимна екипировка? Не защото не разполагахме с такава — складовете в Германия бяха натъпкани с топли дрехи, а тъй като някакъв гадател предсказал на Хитлер, че зимата ще е мека и той му повярвал. А излезе една от най-студените и сурови зими, в която загинаха десетки хиляди наши войници — заради едно глупаво предсказание. Сигурно по тази причина колегите ми от секцията са сметнали, че става въпрос за някоя подобна глупост, та бяха пратили мен. Но не беше така с момчетата, които бяха назначени да участват в операцията. Те разполагаха с информация, която криеха дори от мен. Нямаше обаче никакво съмнение, че ни предстои сериозно дело. — Фон Сеект се засмя. — Аз самият станах сериозен, когато узнах накъде се отправяме — към Кайро, в тила на врага! Казаха ми само, че ще търсим нещо, което било радиоактивно… Взехме влака до Южна Италия. От там ни прехвърлиха с подводница през Средиземно море до Тобрук, където ни снабдиха с камиони и местни водачи. Осма британска армия отстъпваше в безредие и не беше особено трудно да се промъкнем през фронтовата линия до Кайро. Командването пое майор Клайн. Не споделяше нищо с нас. Стигнахме западния бряг на река Нил и тогава видях накъде сме се отправили — към Голямата пирамида. Бях страшно объркан, докато пълзях с детектора из тесните тунели на пирамидата в непрогледния мрак. Какво търсехме тук? Слязохме долу, а Клайн се допитваше до някакъв непознат, който носеше карта. Човекът ни посочи една стена и Клайн ни нареди да я срутим. Влязохме през отвора в друг тунел, който се спускаше надолу. Пробихме още две степи, докато стигнем подземната галерия.

— Долната галерия — въздъхна Нейбингър. — Където открих надписа.

— Където си открил надписа — повтори като ехо фон Сеект.

— Какво всъщност намерихте в галерията? — попитай Нейбингър.

— Слязохме долу и пробихме последната стена, която закриваше галерията. Вътре имаше саркофаг — непокътнат. Клайн ми даде знак да включа детектора. Направих го и бях изненадан от високото ниво на радиацията в галерията, макар и да нямаше пряка опасност за човешкия организъм. Беше далеч по-високо от обичайния радиационен фон. Клайн не се подвоуми, грабна един лост и повдигна похлупака… Бях потресен, когато надзърнах над рамото му. Вътре лежеше черно метално сандъче. Стените му бяха идеално полирани и съдейки по фината изработка, не беше дело на древните египтяни. Но по какъв начин бе попаднало там? Ето какво се питах. Нямах много време за размисъл. Клайн ми нареди да взема сандъчето и да го прибера в раницата. Оказа се доста тежичко, но в онези дни аз бях със здрава физика. Излязохме от пирамидата по пътя, по който бяхме дошли. Метнахме се по камионите. И отпрашихме, преди някой да ни е забелязал. Казахме на двамата араби-водачи да ни отведат на запад. Е, на третата нощ ни отведоха… право в една засада — той сви рамене. — Не зная дали беше нарочно. Такива са арабите — винаги работят за онзи, който им плаща повече. А най-често и за двете страни едновременно. Но това сега едва ли има значение. Предният камион бе улучен от един британски танк. Няколко картечни откоса разкъсаха платнището и на нашия. Хвърлих се на пода до сандъка. Такава ми беше задачата — на всяка цена да го опазя. Клайн се просна до мен. Извади граната, но го простреляха преди да я метне и тя се изтърколи към мен. Избутах я назад, на пясъка, където избухна. И тогава отвсякъде наизскачаха вражески войници. Клайн беше още жив, опита се да се съпротивлява, но те го довършиха. Мене ме плениха, взеха и сандъка.

Търкот го прекъсна.

— Клайн не е изпуснал гранатата.

— Моля? — попита объркано фон Сеект, изгубил нишката на мисълта си.

Търкот гледаше през прозореца, към извивката на пътя.

— Клайн е имал заповед да унищожи и теб, и сандъка.

— Откъде знаеш?

— Може да е било преди петдесет години, но много неща не са се променили. Подобни опасни мисии винаги се организират по един и същи начин — появи ли се риск важно откритие да попадне в ръцете на противника, първата задача е да бъде унищожено, заедно с всички, които знаят за него.

Фон Сеект поклати глава.

— И аз да не се сетя досега!

— Добре де — прекъсна ги Нейбингър нетърпеливо. — Какво имаше в сандъчето?

— Беше запечатано, когато го открихме, и Клайн не ми позволи да го отворя. Както отбеляза моят млад приятел Търкот, човекът е следвал стриктно заповедите. Англичаните ме откараха в Кайро. Сетне ме качиха на самолет… по след като ме предадоха на хората от Отдела за специални операции… Те ме разпитаха и аз признах всичко, което знаех — а то не беше много. Провериха дали сандъкът е радиоактивен и тогава ме прехвърлиха на американците.

— Англичаните дори не са отворили сандъчето? — учуди се Нейбингър, който едва сдържаше вълнението си.

— Не можаха да го отворят — поправи го фон Сеект. — Затова ме изпратиха в Щатите, заедно с него. В края на краищата те си имаха други, по-сериозни проблеми — войната с германците. Освен това, въпросите, свързани с радиоактивността, бяха приоритет на американците.

— Някой въобще отвори ли проклетия сандък? — почти изстена Нейбингър.

— Ами да, накрая — успокои го фон Сеект. — Американците го отвориха. Държаха ме на едно място, недалеч от Вашингтон. Разпитваха ме, после сякаш ме забравиха. Един ден, след няколко седмици, в килията ми се появиха двама мъже. Единият с униформа на подполковник, а другият цивилен. Те ме отведоха на ново място — фон Сеект посочи на север, накъдето водеше пътят. — В Дълси.

— А сандъка? — почти подскочи Нейбингър.

— В сандъка имаше малко ядрено устройство — каза фон Сеект.

— О, по дяволите — изруга Търкот. — Сега вече я оплескахме.

Нейбингър бавно се отпусна назад.

— Заровено под Голямата пирамида в продължение на десет хиляди години — потвърди фон Сеект. — Разбира се, в началото можехме само да предполагаме какво е това. По онова време американците бяха едва в зората на своя Манхатънски проект, тъй че знанията ни се намираха на доста примитивно ниво. Десет години по-рано вероятно въобще нямаше да разберем какво е имало вътре… След това разглобихме бомбата. Много внимателно. Американците изглежда подозираха, че зная повече, отколкото казвам. В края на краищата, бяха ме открили край проклетото нещо. Истината беше, че колкото повече работех там, толкова повече научавах. Ще ви призная, че дори при съвременното ниво на технологиите, никой не е в състояние да конструира толкова малка и същевременно толкова мощна бомба. Всичко в нея беше удивително. Имаше някои части, чието предназначение и досега не разбирам. Но узнахме достатъчно, за да съумеем да построим наша бомба до края на войната.

— Значи бомбата от пирамидата е дело на същите тайнствени непознати, които са построили дисковете и кораба-майка? — попита Нейбингър. — Това поражда страшно много нови въпроси. Например кой е построил пирамидата и защо…

— Професоре — прекъсна го Търкот. — Всички тези въпроси могат да почакат. В момента по-важно е да се доберем по-бързо до Дълси. Там ще изчакаме да се стъмни, но преди това искам да поогледам. А вие може да продължите дискусията по пътя.

Докато фон Сеект и Нейбингър се прехвърляха отзад, Кели потупа Търкот по рамото и се наведе към ухото му.

— Виждал ли си този кораб-майка, дето му е взел страха на фон Сеект? — попита тя.

— Не. Видях само малките дискове. Защо?

— Защото разполагаме само с твърденията на фон Сеект, че съществува. Като знам на чия страна е бил през войната… Може би не ни казва всичко. За Бога, той е служил в СС!

— Има ли нещо конкретно, което да те кара да се съмняваш в разказа му за това, което става сега?

— Свикнала съм да подлагам на съмнение всичко, но всъщност искам да кажа, че ако корабът не съществува, останалото може да е пълна измислица. А дори и да съществува, пак може да е така.

— Измислица, но с каква цел?

— Ще ми се да знаех.

— Харесва ми как разсъждаваш — подсмихна се Търкот. — Малко е параноично, вярно… но ме кара да се чувствам психически уравновесен.

— При първа възможност ще ти разкажа историята на моя живот и тогава ще разбереш защо съм параноична.

Кубът, Зона 51

— Генерале — доктор Слейдън склони почтително глава към Гулик, сетне огледа останалите присъстващи в залата. — Дами и господа.

Слейдън бе възрастен, плешив мъж със сбръчкано лице. Главна отличителна черта бяха снежнобелите му вежди, които изглеждаха странно под голия лъскав череп.

Генерал Гулик винаги бе смятал присъствието му в „Меджик-12“ за безполезно, но неочакваната поява на Дънкан го бе накарала да търси всевъзможни начини, за да спечели време. Една подобна възможност сега бе психологът.

— Съществуват многобройни филми и книги — поде Слейдън, — в полето на научната фантастика, посветени на реакцията на жителите на Земята при посещение на извънземни. Малко известен факт е, че вече няколко държави разполагат с научни екипи, които от десетилетия изследват възможните реакции при евентуална среща с извънземни форми на живот. Под прикритието на проекта „Синя книга“ подобни групи от учени и военни специалисти бяха създадени и у нас, с цел да изработят съответстващ за подобен случай план за действие. Всички тези групи бяха обединени под крилото на АСОН — Агенцията за свръхмодерни отбранителни научни изследвания. Проблемът, който ни бе поставен за решаване, първоначално имаше чисто теоретичен характер. — Слейдън се засмя. — Разбира се, тогава никой от нас не знаеше за съществуването на тези открития. Изследвахме поведенческите реакции на големи групи от хора: как жителите на Земята биха реагирали при поява на извънземни. Възможността да се осъществяват максимално близки до реалната ситуация експерименти почти се равняваше на нула. Не е тайна, че единствената достоверна информация, подлежаща на анализ, бе обществената реакция на радиопиесата от Орсън Уелс „Война на световете“ през 1938 г. Ще ви припомня, че основната реакция тогава се е свеждала до масова истерия и страх. Както показва тази таблица…

Докато Слейдън навлизаше в своето любимо амплоа, генерал Гулик съсредоточи вниманието си върху компютърния екран, вграден в бюрото пред него. Повечето от присъстващите вече се досещаха, че целта на Слейдън е да отвлича вниманието на доктор Дънкан.

Нямаше никакви новини от „Линкълн“ относно „фу“-тата, нито за фон Сеект и останалите бегълци. Гулик неохотно се заслуша отново в доклада.

— За нещастие, никой не беше обмислял сериозно възможността срещата ни с извънземна цивилизация да стане под формата на откриването на дисковете и кораба-майка — един вид чрез археологически доказателства за наличието на извънземна форма на живот. Немалко учени са посветили значителна част от съзнателния си живот да пропагандират идеята, че едни или други артефакти от древността носят белези от посещаване на планетата ни отвън, ала дисковете и корабът са първите недвусмислени доказателства за това. Те са феномен, който ни изправя пред няколко сериозни предизвикателства, но и разкрива големи възможности.

Слейдън изглеждаше като вдъхновен пропагандатор изцяло погълнат от желанието да завладее аудиторията си и най-вече доктор Дънкан.

— Виждате ли, една от малкото константни величини в теорията за контакта бе, че той ще бъде осъществен по инициатива на извънземните. Сиреч, че пришълците ще дойдат при нас. Или че доказателствата за посещаването на нашата планета в миналото от представители на извънземни цивилизации ще залеят един ден и съвършено стихийно медиите. Тук, в Зона 51, ние държим тази стихия под контрол. Разполагаме с неоспорими доказателства и те ще станат достояние на обществеността само и единствено по наша инициатива. И тъкмо понеже държим здраво стихията, имаме възможността да подготвим обществото и себе си за момента на разкритието.

Слейдън хвърли тържествуващ поглед на Дънкан.

— Може би сте забелязали, че през последните няколко години зачестиха статиите, посветени на Зона 51. Подобни сензационни разкрития не се пораждат във вакуум. По такъв начин предприехме първите стъпки, за да може обществеността да възприеме по-безболезнено онова, с което се занимаваме тук. Противоположно на твърденията на пресата, охраната на обекта не е инструктирана да прогонва нежеланите нахалници, а да им позволява да виждат онова, което ние искаме да видят. Лесно бихме могли да блокираме всички възможности за достъп около Езерото на конярите. Вместо това оставихме празнини в нашата система за сигурност на точно определени места, от които да се наблюдават и дори фотографират определени обекти. Разполагаме и с наши агенти за дезинформация. Типичен случай е човек на име Стив Джарвис, който твърди, че е работил години наред тук, в Зона 51. Джарвис е наш човек, който разпространява информация сред хората от пресата. Част от тази информация е вярна, друга — фалшива. Целта и на двете е да подготвя хората отвън, за да посрещнат без страх истината. Преди няколко години направихме един малък тест, когато колегите от ВВС извадиха на показ прословутия Ф-117 „Стелт“. Макар че тогава нямаше никакви неотложни политически или други причини, дори военните се възпротивиха яростно на подобна идея. Целта на операцията всъщност бе да се провери как ще реагират обществото и медиите на съобщението за нещо, което правителството дълго време е пазило в тайна. И както виждате от схемата…

Гулик помнеше добре какво стана тогава. Военновъздушните сили се бореха със зъби и нокти срещу разсекретяването на Ф-117. Склониха едва когато Слейдън и колегите му посочиха възможността подобно разкритие да увеличи бюджетното финансиране. В края на краищата някои във ВВС дори прегърнаха идеята с ентусиазъм. Но Гулик не хранеше илюзията, че показването на един изтребител, пък бил той и Ф-117, може да се сравнява с разкриването на кораба-майка. Е, като идея за сондиране на общественото мнение не беше чак толкова лошо.

Разбира се, Слейдън показваше на Дънкан само върха на айсберга. Като всеки добър психолог, той знаеше, че една от тайните на успеха при психологическата подготовка е да се прибягва до свръхстимулация. С други думи, да накараш хората да повярват, че истината може да е далеч по-лоша, отколкото е в действителност. Същото, с което се занимаваше и „Найтскейп“, по време на своите среднощни набези.

Момчетата от „Найтскейп“ бяха извършили многобройни убийства и обезобразявания на животни, нощни полети със скакалците над слабо заселени райони и дори отвличане на хора. Даже Слейдън не знаеше цялата истина за „Найтскейп“ — нямаше представа например, че отвлечените хора и животинските органи бяха чудесен продукт за експериментите в Дълси.

Гулик се почеса, раздразнен от приповдигнатия тон на Слейдън. Проклети академични тъпаци. Той провери още веднъж дали на монитора няма нещо ново за „фу“-тата и бегълците.

След това потърси с очи Дънкан. Мразеше я, задето също както и всички останали неканени гости, от самото начало ги бе обвинила в прекомерна секретност. Нима тези хора не разбираха — ако обществото можеше да преглътне всичко, тогава едва ли щеше да има нужда да се прибягва до подобни мерки. Ако всички можеха да се похвалят със самодисциплината, каквато имаше в армията, светът щеше да е далеч по-свястно място. Гулик се прозя. Нямаше търпение да приключат с дърдоренето и да се захванат за истинска работа.

24.

Шосе 66, Североизточно Ню Мексико

Време до излитането — 86 часа

Пътуваха с пикапа. Кели настояваше да го изоставят, но Търкот възрази, че снаряжението може да им потрябва. Намериха компромис, след като смениха правителствените номера с частни.

Караше Кели, а Търкот се бе настанил отзад и не сваляше слушалките от главата си. Фон Сеект и Нейбингър обсъждаха различни научни теории.

— Значи според теб, бомбата която сте открили в пирамидата, има технологично сходство с конструкциите на дисковете и кораба-майка?

Фон Сеект кимна.

— Да, така смятам.

— Ако продължим да разсъждаваме в същата посока, струва ми се, че това е подходящ начин да се обяснят големият брой прилики между древните цивилизации. — Нейбингър извади от раницата снимките на Слейтър. — Надписите със стари руни, открити в различни места на планетата, може да са дело на пришълците. Или на земни жители, чието развитие на съвсем ранен етап е било повлияно от чуждо присъствие. — Той се зае да обяснява теорията за първоначалното преселение. Когато приключи, фон Сеект изглеждаше потънал в размисъл.

— Неведнъж през тези години съм се замислял върху това кой всъщност е оставил всички тези чудеса на техниката и защо. Планетата ни е била посетена от извънземни преди около десет хиляди години. Те са…

— Защо точно извънземни? — попита неочаквано Търкот.

— Моля? — сепна се фон Сеект.

— Защо да са пришълци? Не може ли това да е дело на някаква древна земна цивилизация, която сетне е изчезнала?

Нейбингър се усмихна снизходително.

— Мислил съм върху това, но фактите отричат дори и най-малката подобна възможност. При ниво на техническо развитие, необходимо, за да бъде създадено летателно средство от типа на кораба-майка, на Земята трябва да са останали далеч повече следи, отколкото бомбата, няколко диска и самият кораб. Земята отдавна вече не е онази необитаема пустош. Човешкият крак е стъпвал и на най-отдалечените места. Не, тези неща са дело на извънземна култура.

— Все пак, не бива да си затваряме очите и пред други възможни обяснения — добави фон Сеект. — Както вече казах, върнахме се към началото на проблема. С нито крачка не сме доближили решението на въпроса кой и защо е изоставил кораба.

— Може би не е имало къде да отидат — подхвърли Кели. — Може би планетата им е била разрушена и корабът е бил едничката възможност за малцина от тях да се спасят.

— Ами дисковете? — попита Търкот. — И защо им е трябвало да крият бомба в пирамидата?

Този въпрос беше по-скоро в територията на Нейбингър.

— Никой досега не е определил със сигурност защо са били построени пирамидите — заговори той. — В началото са ги смятали за колосални гробници, но тази теория била отхвърлена, след като така и не намерили вътре тела. Сетне предположили, че са кенотафи — паметници на умрелите фараони, които били погребвани другаде, за да не бъдат разграбени гробовете им. Но с тази нова информация мисля, че можем да се спрем на една друга теория. Малко е чудновата, но както каза доктор фон Сеект, не бива да си затваряме очите и пред други възможности. Позволете ми да направя едно малко отклонение и да ви разкажа за конструкцията на Голямата пирамида. Има два малки тунела, които излизат от най-горната галерия, позната още като Царската галерия. Точното предназначение на тези тунели не е известно, тъй като те са твърде тесни, за да могат през тях да минават хора. Една интересна подробност е, че ако проследите посоката, в която сочат, то единият гледа право към Алфа Центавър, а вторият — към Алфа Драконис. Две съседни звездни системи.

— Може би нашите пришълци са пристигнали от някоя от тези системи — рече фон Сеект.

— Според една друга теория — продължи Нейбингър, — която има повече противници, отколкото поддръжници, пирамидите са нещо като космически маяци. Известно е, че при построяването им, трите пирамиди в Гизе са били облицовани с тънък слой от добре полиран гранит. Представяте ли си, как са изглеждали тогава?

— Да, особено ако ги гледаш от космоса — кимна Търкот.

— Именно — когато отразяват светлината. Но по-важното е, че като се вземат под внимание посоките на страните на пирамидите, ако бъдат наблюдавани под ъгъл от тридесет и осем градуса над хоризонта — тоест откъм космоса — те ще дадат радарно изображение с дължина на вълната два сантиметра, което може да бъда засечено на значително разстояние от планетата. — Нейбингър се размърда развълнувано. — Първият въпрос, който си зададох преди много години, когато видях пирамидите, беше защо древните египтяни са използвали тъкмо тази форма? Никой не е в състояние да изтъкне логична причина. Ако се вземат предвид строителните възможности през онези времена, пирамидата е единствената масивна постройка, която може да бъда видяна от космоса. Помислете си за всички тези символи, разпръснати по земната повърхност от пришълците! Рисунките на птици върху платото Наска в Южна Америка. Тебеширените изображения в Англия. Неведнъж сме се питали защо древните хора са създавали подобни картини, които могат да бъдат видени само отгоре.

— Това все още не отговаря на най-важния въпрос — намеси се Търкот. — Ако не открием някаква съществена причина в подкрепа на твърденията на фон Сеект, че корабът не бива да излита, съвсем скоро всички здравата ще загазим.

— Затова отиваме в Дълси — промърмори старецът.

— Е, тъй като почти стигнахме — намеси се Кели, — надявам се някой от вас вече да има готов план.

— Разчитай на мен — каза Търкот, докато се ровеше из чекмеджетата. Той спря и погледна към фон Сеект. — Нещо против да чуем какво има там?

— Нали ви казах? Секретна база по подобие на тази в Зона 51.

— Бил ли си вътре?

— Веднъж. Точно след края на войната. Беше доста отдавна и паметта вече ми изневерява.

— Не разбирам, след като си бил толкова важна клечка в „Меджик-12“, един от основателите така да се каже, защо не си прескачал по-често?

Фон Сеект мълчеше. Кели сметна, че е дошъл моментът да поразиграе малко топката.

— Искаш ли да чуеш, какво става там според слуховете?

— Е, ако няма друга информация…

— Казват, че в Дълси имало биоинженерна лаборатория. Нещо като работилница, където нашите любими учени правят експерименти върху живи човешки същества, съвместно с извънземните, на чиито съдове летят в Зона 51.

— Второто е вярно — подхвърли Търкот, — но за първото се съмнявам.

— Не е възможно! — възкликна фон Сеект. — Щях да зная, ако сме осъществили контакт със създателите на дисковете и кораба-майка. Щеше да ни е много по-лесно през всичките тези години. Нямаше да ни оставят да си блъскаме главите над неразрешими загадки.

— Може нещо да се е променило през последната година — предположи Кели. Усещаше, че фон Сеект губи солидна почва под краката си и нюхът на репортер я караше да продължава натиска. — Дочух, че в Дълси се правели опити за телепатичен контрол. Вероятно използват лекарствени препарати, въздействащи на паметта и ЕПП-средства.

— Какво е ЕПП? — попита Търкот.

— Електронно повлияване на паметта — поясни Кели. — Преди няколко години писах статия за това. Хората, които интервюирах, разглеждаха тази възможност само като теоретична, но изглежда нашето правителство обича да проверява подобни теории на практика. ЕПП се използва за предизвикване на селективна амнезия. Под негово въздействие се отделя кролинова киселина, която блокира предаването на нервни импулси. По такъв начин мисълта не може да протича през засегнатата зона.

— Да си чувал за нещо подобно? — обърна се Търкот към фон Сеект.

— Дали съм чувал… — фон Сеект преглътна и продължи с колеблив глас. — Ще ви кажа истината. Ще ви кажа защо повече не се върнах в Дълси, след първото посещение през 1946… Защото знаех кои работят там — устата му се изкриви от отвращение. — Срещнахме се още първия път. Бяха германци — като мен. Специалисти по биологична и химическа война. Продължаваха експериментите, които бяха започнали в концентрационните лагери. Не можех да остана там. Не можех да се примиря с онова, което вършеха.

Той им разказа за операция „Кламер“.

— Вероятно повечето от тези хора вече не са между живите — предположи Кели, след като старецът свърши. — Което не пречи работата да продължава и това обяснява някои от функциите на „Найтскейп“, както и защо всичко се пази в дълбока тайна. Но каква е връзката с кораба-майка?

— Както казах, не съм стъпвал повече там — заяви фон Сеект. — Но Гулик и останалите често пътуваха до Дълси. Имам чувството, че нещо се промени през последната година. Те се промениха.

— Променили са се? — вдигна вежди Кели. — В какъв смисъл?

— Започнаха да действат ирационално — отвърна фон Сеект. — Не става въпрос само за конспирацията. Но тази необяснима настойчивост да се лети с кораба-майка. Защо трябваше да се бърза? Дори проникването в кораба. В продължение на толкова много години не можехме да си проправим път през обшивката, после изведнъж ни посочиха ново място, предложиха различна техника и готово — успех след десетилетия лутане. Също и бързината, с която се ориентираха сред приборите за управление. Сякаш знаеха повече, отколкото казваха.

— Възможно ли е да са разчели староруническата писменост? — попита Нейбингър. — Това би обяснило странното им поведение.

— Да, би могло — съгласи се фон Сеект. — Но не мисля, че са разшифровали руните, а дори и да са успели, това не показва причината за прибързаността и нелогичното им поведение. — Фон Сеект разпери ръце. — Не зная, просто не разбирам.

— Известно ли ти е точното местонахождение на базата? — попита Търкот.

— Не съвсем. Знам, че е някъде извън града. Помня висока планина, която заобиколихме по един черен път. После влязохме в тунел и всичко беше под земята.

Търкот се почеса замислено.

— Значи не знаеш къде точно се намира базата, нито какво всъщност става там?

— Не зная.

Кели надникна в огледалото. За миг двамата с Търкот размениха погледи. После той каза:

— Както и да е, скоро ще бъдем там. Ще разберем с какво се занимават и ако имаме късмет, ще измъкнем Джони Симънс.

Кели понечи да каже нещо, после размисли. Очите й следваха трепкащата осева линия.

Околностите на Дълси, Ню Мексико

Джони Симънс можеше да вижда. Не знаеше от колко време е възвърнал зрението си, но помнеше, че всичко започна с размито петно сивота сред заобикалящия го непрогледен мрак. Постепенно разликата между сивото и черното започна да се задълбочава и не след дълго той вече можеше да различава отделни очертания в периферията на полезрението си. Не успя да завърти глава, но поне можеше да си движи очите.

Мина известно време, преди да започне да съжалява за подобрението, което беше усетил. Имаше нещо странно и дори страшно във формите, които го заобикаляха. Приличаха на човешки, но не бяха хора и това го плашеше. Нещо не беше наред със силуетите — твърде големи глави, прекалено къси ръце, грамадни туловища. За момент му се стори, че зърва очертанията на човешка ръка, но тя имаше шест пръста, които бяха неестествено издължени.

Изгуби доста време, за да фокусира погледа си и едва тогава долови други промени в заобикалящата го действителност. Из въздуха се носеше странен мирис. Много неприятен. Чуваха се и някакви звуци, приглушено и отдалеч. Равномерно потракване, но не механично. По-скоро сякаш жужаха насекоми.

Отново почувства металния вкус в устата си и между него и света се спусна черната пелена. Но този път чуваше писъците си, като да принадлежаха на някой, много далеч оттук.

Само болката беше близо.

25.

Шосе 64, Североизточно Ню Мексико

Време до излитането — 79 часа

Пътят извиваше покрай неголямо езеро и пресичаше залесените хълмове. Търкот направи сверка с картата. Бяха съвсем близо до Дълси. Градът бе разположен в южната част на Колорадо, сгушен между Националните паркове „Карсън“ и „Рио Гранде“. Теренът беше планински, с множество борови гори, разпръснати из околните хълмове. Слабо заселен район, в какъвто различните тайни правителствени организации предпочитаха да строят своите бази.

Излязоха на един прав участък от пътя и пред очите им се разкри панорамна гледка. Фон Сеект се наведе между предните седалки.

— Ей там. Онази планина вляво. Сега вече си спомням. Базата е зад нея.

— Накъде да карам? — попита Кели.

— Следвай пътя — отвърна Търкот. — Аз ще ти кажа къде да спреш.

Скоро първите къщи на Дълси се показаха между хълмовете, а пътят се спускаше право към долината, в която бе разположен градът. Шосе 64 преминаваше през южните покрайнини и Кели внимателно намали скоростта до позволената граница. Когато наближиха другия край на града, Търкот посочи един черен път.

— Та казваш, базата е зад тази планина? — обърна се той към фон Сеект, след като навлязоха в отклонението и спряха.

— Да, макар да беше нощ и то преди петдесет години. Тогава тук почти нямаше постройки. Само някакво селце.

Търкот погледна на север.

— Така. Имаме два часа до залез слънце. Да се поогледаме, докато е светло.

Той махна с ръка назад към пътя и Кели подкара бавно. Минаха покрай училището и свиха към планината. След около петстотин метра пътят започна бавно да се изкачва по склона. Там извиваше и поемаше обратно. Имаше няколко пресечки, но само едно отклонение, което сочеше на северозапад. Кели зави по него, отново доближиха планината и тогава зърнаха надпис, че по-нататък се намира индианският резерват „Джикарила апачи“. Отсреща се зададе бял, раздрънкан форд с двама души отпред и се размина с тях сред облаци от прах. Търкот се обърна и проследи внимателно колата.

— Правителствени номера — отбеляза той.

— Аха — кимна Кели.

— Може да са от базата.

— Не бих искала да пукам мехурите на твоите надежди — отвърна ехидно Кели, — но из тези места подобни номера се срещат често. Намираме се на федерална територия, тоест в юрисдикцията на Службата за управление на индианските резервати, която също е правителствена организация.

— Но може и да са от базата — заинати се Търкот.

— Какъв оптимизъм — въздъхна Кели. — Но ми харесва.

— Спри там — посочи Търкот.

Пътят се разделяше. Десният ръкав се спускаше в долина, а левият, павиран и очевидно по-добре поддържан, извиваше по склона на планината и се губеше нататък.

— Левият — произнесе уверено Търкот.

— Защо не десният? — попита Кели.

— Фон Сеект каза, че базата е зад планината. Нали? — той се извърна назад.

Германецът кимна.

— И аз мисля, че е левият.

— Освен това, пътят вляво е по-добре поддържан. Но най-вече ме убеждават онези светли линии, които се пресичат над него. Виждате ли ги?

— Да. От какво са?

— Това са лазерни лъчи, преминаващи през прашни частици. Те засичат колите по пътя и пращат сигнали. Два лъча, за да определят посоката, в която се движи превозното средство. Едва ли Службата за управление на индианските резервати може да си позволи нещо подобно, не смятате ли?

— Сега какво? — попита Кели.

— Според мен това място няма да е толкова добре охранявано, колкото беше Зоната — разсъждаваше полугласно Търкот. — След като лабораториите се намират под земята, целта е да се привлича колкото се може по-малко чуждо внимание. Едно малко предимство за нас. При подобни секретни съоръжения целта е не толкова да се пречи на проникването на възможни нарушители, колкото те да бъдат обезсърчени на по-ранен етап.

— Не разбирам — обади се Нейбингър.

— Спомнете си за телевизионните камери в банките — обясни Търкот. — Те имат същото предназначение. Внушават на потенциалните обирджии, че полицията ще разполага със снимките им и рано или късно ще ги задържи. Общ принцип за всички охранителни стратегии. Например, ако наистина искам да убия президента, сигурно ще успея да изпълня замисъла си. Истинският проблем е не убийството, а как да се измъкна след това.

— С което искаш да кажеш, че лесно ще проникнем в базата, но трудно ще излезем? — попита Кели.

— О, мисля, че и с излизането няма да е толкова трудно. Само дето ще знаят кой го е направил.

Кели сви рамене.

— Е, това не е проблем. Те и без това ни търсят. Върнем ли си Джони, веднага излизаме наяве. Само така можем да се справим.

— Вярно — съгласи се Търкот.

— Та на първоначалния въпрос — припомни Кели. — Сега какво?

— Връщаме се в града — заяви Търкот. — Нужен ни е билет за влизане. Попаднем ли вътре, аз ще се погрижа за Джони.

— И за плочиците с рунически надписи — припомни Нейбингър. — Нали Вернер каза, че ги държали в Дълси.

— Къде точно в града? — поинтересува се Кели, докато караха на юг.

— Нали знаеш, че ченгетата винаги се навъртат около местната закусвалня?

— Вярно.

— Да видим тогава къде мирише вкусно.

Време до излитането — 73 часа и 15 мин.

— След онази — посочи Търкот. Откакто бяха паркирали в тъмната уличка до паркинга, поне петнадесетина коли с яркозелени лепенки на предните стъкла бяха спрели за кратко. Търкот им обясни, че лепенките са зашифровани пропуски за влизане в защитени обекти.

— Ясно, шефе — Кели запали двигателя и подкара след камиончето, което зави по пътя към резервата. Намираха се на около половин километър от разклонението на пътя.

— Сега — нареди Търкот.

Кели включи дългите светлини и даде газ, докато се изравниха с камиона. Подкара успоредно и съвсем се доближи, като надуваше клаксона, а Търкот смъкна стъклото и размаха среден пръст към шофьора, който му отвърна с псувня.

Кели задмина другата кола, извъртя волана, тъкмо когато наближаваха разклонението и натисна спирачките. Камиончето закова зад тях, с насочени към пикапа светлини.

— Какъв ти е проблема бе, задник? — изкрещя якият шофьор, докато слизаше от кабината и крачеше към пикапа.

Търкот скочи от пасажерското място и го пресрещна на средата на пътя. Намираха се в осветената от фаровете зона.

— Какво искаш бе, идиот? — нареждаше шофьорът. — Засече ме, а сега…

Без да промълви нито дума, Търкот стреля от упор с парализиращия пистолет и другият се строполи върху камъните. Сложи му белезници и го отнесе в задната част на пикапа.

— Качвайте се в камиона — извика той на останалите.

Едва се побраха в тясната кабина. Междувременно Кели откара пикапа на стотина метра по другия път и го остави на затревения банкет.

— Ама че план — мърмореше тя, когато се върна. — Изобщо не вярвам на приказките ти, че лесно се влизало в подобни места.

— Моят командир в пехотата обичаше да казва, че е по-добре да имаш някакъв план, отколкото да се оставиш противникът да те направи на наденички.

— Не те разбирам.

— Е, и аз не го разбирах в началото. Но така и не посмях да му го кажа.

Този път Търкот седеше зад волана. Той огледа таблото, пъхна ръка под сенника и извади електронна карта, каквито раздаваха вместо ключове в хотелите. В ъгъла й бе оставено място за притежателя: „Спенсър“.

— Май вятърът задуха в гърба ни — промърмори доволно той и остави картата на седалката между краката си, където държеше и пистолета. — Лягайте всички. Наближаваме камерите.

Той превключи скоростите и камиончето профуча покрай лазерните сензори. Нямаше начин да се увери с очите си, но знаеше, че скрити инфрачервени камери са огледали предното стъкло, за да идентифицират залепения там пропуск. Надяваше се, че няма да срещне повече разклонения, които да затруднят избора на правилната посока.

От мрака изникна указателна табела, която предупреждаваше, че навлизат в охранявана зона, а отдолу със ситни букви се добавяха наказателните мерки, които предвижда кодексът при нарушение, както и всички конституционни права, от които щяха да бъдат лишени. На около четиристотин метра след знака стоманена бариера затваряше пътя. От лявата страна имаше машина, подобна на онези, монтирани на входовете на паркингите по летищата, които издаваха автоматично входни билети. Търкот спря и пъхна електронната карта в процепа. Бариерата се вдигна.

Продължиха още малко и тогава пътят се раздели. Търкот имаше не повече от няколко секунди, за да вземе решение. Отляво се издигаше планината. Вдясно бе долината. Сви наляво и почти веднага след това се озоваха в друга, по-малка долина. Пътят и тясната долина бяха покрити с маскировъчна мрежа, изпъната на метални скоби, които стърчаха от околните скали. Точно отпред, в подножието на планината, се виждаше широк около десетина метра отвор, прокопан право в скалистия склон. Вътрешността му бе озарена от мъждива, червеникава светлина.

Пазачът в стъклената будка от дясната страна на отвора ги погледна и им махна с досада да преминават. Веднага след него започваше просторен подземен паркинг и Търкот сви в тази посока. Местата в паркинга бяха разчертани и номерирани. Търкот продължи до далечния край и едва тогава спря. Всичко наоколо бе потопено в червеникава светлина. На паркинга имаше не повече от десетина коли. Останалите места бяха свободни, вероятно бяха предназначени за дневната смяна, която сега почиваше. Търкот отправи една беззвучна благодарствена молитва, задето бяха избрали подходящия момент.

— Да вървим — подкани той другите и се отправи с решителна крачка към двойната плъзгаща се врата на около пет-шест метра от мястото, където бяха паркирали.

— Води ни, безстрашни — засмя се Кели. Отзад се бяха подредили фон Сеект, облегнат на металния си бастун, и Нейбингър.

Търкот пъхна електронната карта в процепа на таблото до входа на асансьора. Вратите се плъзнаха безшумно встрани. Влязоха вътре и Търкот огледа бутоните. Един под друг вървяха надписите „ХП“, „Паркинг“, „4-3-2-1“.

— Предполагам, че „ХП“ е „Хеликоптерна площадка“. На кой етаж отиваме? — обърна се той към фон Сеект.

Старецът вдигна рамене.

— Последния път, когато идвах, тук имаше стълби.

— На най-долния — обади се Кели. — Колкото по-голяма е една тайна, толкова по-дълбоко я заравят.

— Много логично заключение — промърмори Търкот и натисна бутона за първия етаж. Кабината потегли рязко надолу, светлините вътре премигнаха и малко след това над вратата блесна индикаторът за втори етаж. Върху малкия екран от вътрешната страна на вратата се изписа съобщение:

„ДОСТЪПЪТ ДО ПЪРВИ ПОДЗЕМЕН ЕТАЖ Е ОГРАНИЧЕН САМО ЗА УПЪЛНОМОЩЕНИЯ ПЕРСОНАЛ. СВРЪХСЕКРЕТНО, КАТЕГОРИЯ К. НЕОБХОДИМ Е ДВОЕН ДОСТЪП. МОЛЯ ВЪВЕДЕТЕ СЪОТВЕТНИТЕ КЛЮЧОВЕ.“

Търкот огледа двете миниатюрни отвърстия — едното точно под екрана, а другото на отсрещната стена, на достатъчно разстояние, за да не могат ключовете да бъдат пъхнати от един и същи човек. Също както при пулта за изстрелване на балистични ракети.

— Опасявам се, че никой от нас, включително и злополучният господин Спенсър, не разполага с нужните ключове.

— Да опитаме на друго ниво — предложи Кели.

„ПОДЗЕМНО НИВО 2. САМО ЗА УПЪЛНОМОЩЕН ПЕРСОНАЛ. ИЗИСКВА СЕ ЧЕРВЕН ПРОПУСК.“

Този път на вратата имаше процеп. Търкот извади картата, която бе взел от камиончето на Спенсър. Беше оранжева на цвят.

— И тук господин Спенсър не е желан — отбеляза той, отстъпи крачка назад и смъкна раницата. — Но мисля, че бих могъл да се справя с тази досадна пречка. — Той извади малка черна кутия.

— Това пък какво е? — попита Кели.

— Нещо, което открих в пикапа. Там имаше цял куп полезни вещи.

Тънка пластмасова карта бе прикачена за кутията с няколко жици. Търкот я пъхна в процепа в посока, обратна на тази, която сочеше указателната стрелка.

— Сега ще разчете кода на вратата отзад напред, а после ще го възстанови в правилния ред. Неведнъж при провеждане на операции сме прибягвали до услугите на подобни устройства. — Той извади картата, постави я по правилния начин и двете врати се плъзнаха встрани.

Само на десетина стъпки навътре в коридора зад едно бюро седеше пазач.

— Ей! — извика той и скочи уплашено.

Търкот изпусна кутията и посегна към пистолета. Беше се заклещил в джоба му. След първия неуспешен опит се отказа и се втурна напред. Мъжът от охраната тъкмо бе измъкнал своя пистолет, когато Търкот скочи на бюрото и се хвърли отгоре му. Подметките на тежките му обувки удариха пазача в гърдите и той се претърколи през облегалката на стола. Докато се надигаше замаян, Търкот се озова зад него и го блъсна с юмрук в слепоочието. Пазачът се строполи в несвяст на пода.

Всички се събраха около компютъра на бюрото на пазача. На екрана имаше схема на стаите в подземието, с премигващи в зелено и червено надписи.

— Архиви — прочете Търкот. — Това е за вас — подхвърли той на Нейбингър и фон Сеект. Извади парализиращия пистолет и им го подаде. — Ако срещнете някого, използвайте това. Просто се прицелваш и дърпаш спусъка. Имате пет минути. След това се срещаме тук — независимо дали сте открили онова, което търсите.

Нейбингър се ориентира по схемата и посочи един от коридорите.

— Разбрано. Да вървим.

Фон Сеект закуцука след него.

— Мисля, че твоят приятел е на едно от тези две местенца — залепи Търкот пръст на екрана. Надписите бяха „ПРЕДВАРИТЕЛНО ЗАДЪРЖАНЕ“ и „БИОЛАБОРАТОРИЯ“.

— Биолаборатория — избра Кели.

Затичаха в посока противоположна на тази, в която бяха поели двамата учени. Коридорът беше съвсем пуст, а по вратите висяха медни табелки с имената на хората, които работеха тук през деня.

— Вляво — посочи Кели. В края на коридора имаше двойка люлеещи се врати. Спряха пред тях и Кели вдигна въпросително вежди, когато отвътре се дочу приглушено покашляне.

— Нападаме — прошепна Търкот.

— Нямаш кой знае колко разнообразен тактически репертоар — отвърна също с шепот Кели.

Търкот тласна вратата и пристъпи вътре.

Жена на средна възраст с бяла престилка се беше надвесила над издължен, правоъгълен, черен предмет. Косата закриваше лицето й и тя отметна един кичур, когато вдигна очи над очилата с тънки, телени рамки.

— Кои сте вие?

— Джони Симънс? — отвърна с въпрос Търкот.

— Какво? — подскочи жената и Търкот забеляза, че очите й се стрелнаха към черния предмет.

Той я заобиколи и погледна надолу. Черната кутия малко напомняше на ковчег. Отгоре имаше прозорче, през което жената бе наблюдавала какво става вътре.

— Какво е това? — попита той.

— Какви сте вие? — настояваше тя и се оглеждаше към вратата. — Какво търсите тук?

От тавана се спускаха цял сноп преплетени кабели и изчезваха в долния край на ковчега. Някои от тях бяха прозрачни и Търкот забеляза, че съдържат течности. Той се обърна към жената.

— Изкарайте го оттам.

— Джони вътре ли е? — посочи Кели капака. Тя доближи папката, закачена на една щипка и прегледа записките.

— Вътре има някой — обясни Търкот. — Това са разтвори за венозно хранене. Не зная какво точно съдържат, но очевидно са предназначени за този, който лежи в ковчега.

— Джони е — кимна Кели, която все още държеше папката.

— Изкарайте го оттам — повтори с нетърпящ възражение тон Търкот.

— Не зная кои сте… — поде жената, — но…

Търкот извади броунинга от кобура, дръпна ударника и насочи дулото към нея.

— Имате пет секунди да изпълните заповедта ми.

Жената му хвърли яден поглед.

— Няма да посмеете!

— Ще го направи — обади се Кели. — Ако не той, аз ще те гръмна. Отваряй веднага!

— Едно… — броеше Търкот. — Две… три… — той доближи дулото до крака на жената.

— Добре. Добре! — тя вдигна ръце. — Но не мога просто да го отворя. Шокът ще убие обекта… — Тя прехапа устни. — Пациента. Има си съответна процедура.

— Колко трае? — попита Търкот.

— Петнадесет минути, за да…

— Давам ти пет.

В далечния край на подземното ниво фон Сеект и Нейбингър се озъртаха смаяно насред истинска интелектуална съкровищница. Залата с архивите тънеше в мрак, когато отвориха вратата. Нейбингър намери пипнешком ключа и помещението се озари от ярка светлина. Беше изпълнено с рафтове, които се губеха един зад друг. В някои от отворените чекмеджета се виждаха наредени фотографии. Бяха номерирани по начин, който не подсказваше къде може да е началото. На отсрещната стена имаше масивна стоманена врата с малко стъклено прозорче. Фон Сеект прекоси стаята и надзърна през прозорчето.

— Вътре са оригиналните каменни плочици от кораба-майка — произнесе той пресипнало. — Но сигурно в чекмеджетата ги има на снимки.

Нейбингър вече тършуваше наоколо.

— Ето ги руническите надписи от Мексико, които Слейдър ми показа — извика той развълнувано, като размахваше няколко снимки.

— Да, да — кимна фон Сеект разсеяно, защото и той бе погледнал в едно от чекмеджетата. — Но сега трябва да открием онези от пещерата с кораба. Не вярвам, че капитан Търкот ще ни чака много повече от обещаните пет минути.

Нейбингър се зае да преравя методично чекмеджетата.

Ръцете на жената трепереха, докато пръстите й играеха по клавишите на капака. Повечето от кабелите вече бяха откачени и тя непрестанно сверяваше показателите.

— Какво сте направили с него? — попита с разтреперан глас Кели.

— Сложно е за обяснение.

— ЕПП? — предположи Кели.

Жената замръзна.

— Откъде знаете?

— Хайде, приключвай — подкани я Търкот.

Тя натисна едно копче и ковчегът издаде писукащ сигнал.

— След тридесет секунди ще се отвори.

Фон Сеект се надвеси над едно от чекмеджетата и заразглежда съсредоточено снимките. На другия край Нейбингър тъкмо се готвеше да премине към следващото чекмедже, когато вниманието му бе привлечено от нещо в стъклено шкафче на стената. Той приближи и втренчи поглед в предмета вътре.

Фон Сеект вдигна няколко снимки.

— Ето, тези са от пещерата с кораба-майка. Да се връщаме при другите.

Писукането спря и жената посочи една ръчка в основата на ковчега.

— Вдигнете я.

Търкот сграбчи червената дръжка и я дръпна. Капакът се отмести със съскане, разкривайки голото тяло на Джони Симънс, потопено в тъмна на цвят течност. Във вените на двете му ръце бяха пъхнати игли, а тръбичките от тях водеха към краката. Една по-дебела тръба се подаваше от устата му, прикрепена с лепенка за лицето.

— Ще трябва да извадя кислородната тръба, катетрите и иглите — рече жената.

— Направи го — кимна Търкот. В същия миг фон Сеект и Нейбингър се появиха на вратата. Ръцете на Нейбингър бяха окървавени и той притискаше към гърдите си нещо, увито в сакото му.

— Нали трябваше да ни чакате… — фон Сеект замръзна, забелязал потопеното в течността тяло. — Ах, тези хора! Никога няма да престанат! Никога!

— Достатъчно — Търкот избута жената и се наведе над тялото. Пъхна ръка под него, изправи се и го намести на рамото си. — Да вървим.

— А с нея какво ще правим? — попита Кели.

— Тегли й куршума — процеди през стиснатите си зъби Търкот и се отправи към вратата.

Кели погледна жената.

— Моля ви, недейте — захленчи тя.

— Време е за промени — заяви Кели, вдигна парализиращия пистолет и я простреля в гърдите.

Когато влязоха в кабината на асансьора, Търкот положи Джони на пода, а Кели приклекна, за да го подпре. Нейбингър натисна бутона с обозначение „Паркинг“.

— Двамата с Кели ще го откарате до пикапа — заяви Търкот.

— А ти къде отиваш? — попита Кели.

— Това си е моя работа. Ще се срещнем в Юта. Национален парк „Капитол риф“. Не е голям — ще ви намеря.

— Защо няма да дойдеш с нас? — поинтересува се Кели.

— Искам да поразгледам първия етаж. Освен това, ще създам малко суматоха, за да се измъкнете незабелязано. — Той ги избута на паркинга и затвори вратата на асансьора.

— Ама… — понечи да възрази Кели, но металните врати се затръшнаха и отрязаха остатъка от изречението.

Търкот натисна бутон „2“ и кабината отново се понесе надолу. Когато спря и вратата се плъзна встрани, в коридора все още лежеше тялото на пазача. Търкот изтича, вдигна го, върна се и го постави така, че да препречи затварянето на вратата. След това смъкна раницата със снаряжението, което бе насъбрал в пикапа. Даваше си сметка, че всеки момент ще бъде вдигната тревога. Вероятно пазачите докладваха на определени интервали и когато не отговореха… е, тогава щеше да стане интересно.

Той постави внимателно на пода на асансьора двата пакета с пластичен експлозив, който бе открил в едно от чекмеджетата на пикапа. Оформи податливия като пластилин материал в два полукръга, които разположи на половин стъпка един от друг в средата на кабината. След това забоде по един детонатор във всеки от зарядите, свърза ги с шнурове и постави на другия край общ възпламенител. Дължината на шнуровете едва му позволяваше да пристъпи извън кабината. Търкот издърпа тялото на пазача и задържа вратата с ръка. После си погледна часовника. Преди пет минути се бяха разделили на етажа на паркинга. Вероятно другите вече наближаваха металната врата. Реши да им даде още две минути, преди да започне представлението. Секундите се нижеха бавно.

Време е. Търкот захапа със зъби възпламенителя и изтегли предпазната халка.

Детонаторния шнур гореше с невероятна скорост от шест километра в секунда. Крайният резултат беше, че Търкот все още изтегляше халката, когато експлозивите се възпламениха. Той захвърли възпламенителя и стъпи в кабината. На пода имаше отвор с широчина около метър. Търкот скочи вътре, прелетя към три метра и се приземи на бетонния под на шахтата. Някъде в далечината виеха сирени.

Вратата към първо ниво бе на височината на гърдите му. Той се изправи, пъхна пръсти в тесния процеп и напрегна мишци. В началото вратата поддаде неохотно, но после се задейства програмата за аварийни обстоятелства и тя се отмести докрай.

Търкот извади броунинга и надникна над ръба. В коридора имаше двама пазачи и те бяха готови за срещата, очевидно предупредени от експлозията. Няколко куршума просвистяха над главата му. Той приклекна под ужасяващия звук на рикошетите от бетонната стена на шахтата. Извади една зашеметяваща граната от джоба си, дръпна предпазителя и я метна по посока на изстрелите. Същевременно затвори очи и си запуши ушите.

Миг след взрива той се изправи рязко. От продължителните упражнения на полигона и в бойни условия беше привикнал да заема позиция за стрелба и да се прицелва в предполагаемата посока на противника с едно добре премерено движение. В случая пистолетът бе само продължение на ръката му. Бе в състояние да изстреля цял пълнител в кръг с диаметър няколко сантиметра на разстояние от седем-осем метра.

Единият пазач бе коленичил и автоматът, станал безполезен, се полюшваше на гърдите му, докато търкаше заслепените си очи. Вторият все още държеше оръжието си, но беше дезориентиран и се подпираше на стената. Търкот стреля два пъти и удари първия пазач право в челото. Тялото му се преметна назад. Следващият куршум попадна в слепоочието на втория. Докато се свличаше, пръстът му се закачи в спусъка и дулото на автомата избълва кратък, смъртоносен откос в стената.

Търкот бавно изпълзя по корем в коридора. Стъпи на крака, но остана приведен. Коридорът беше дълъг около двадесет метра и завършваше сляпо на другия край. От лявата му страна имаше няколко врати, а от дясно се виждаше разклонение. На тавана мигаха червени светлини, придружени от пронизителния писък на алармата. Една от вратите се отвори и Търкот стреля в очертанията й, принуждавайки човекът вътре да се скрие обратно.

Той се изправи и се затича по коридора, докато доближи разклонението. Следващият коридор беше с дължина само три метра и завършваше с двойна метална врата, на която бяха изписани предупредителни надписи. Търкот бутна вратата и пристъпи вътре. Неравният бетонен под постепенно хлътваше надолу към устието на подземна пещера. Таванът бе висок, а до отсрещната стена сигурно имаше стотина метра. Това, което привлече веднага вниманието му, бяха няколко вертикално изправени стъклени цилиндри, пълни с течност с кехлибарен цвят. В тях имаше и още нещо. Търкот се отправи към най-близкия и надзърна вътре, но се отдръпна, когато разпозна очертанията на човешко тяло. От трупа излизаха многобройни тръбички, а главата бе скрита в черна сфера, покрита с плетеница от кабели. Малко напомняше онова, което бяха направили с Джони Симънс, но тук нещата бяха стигнали по-далече.

Златисто сияние отдясно прикова погледа му. Затича се в тази посока, но спря, когато подмина и последния цилиндър. Сиянието извираше от повърхността на малка пирамида, с височина около два метра и основи от по метър всяка.

От тавана се спускаха кабели и изчезваха през върха на пирамидата, ала най-странна бе материята, от която бе изработена повърхността й. Беше съвършено гладка и изглеждаше съвсем твърда, приличаше на метална и когато я докосна, тя се оказа хладна и неподатлива като стомана. И въпреки това сиянието преминаваше право през нея.

По повърхността й имаше някакви знаци и когато се вгледа, Търкот разпозна руническите надписи от снимките, които му бе показвал Нейбингър.

Вратата се разтвори с трясък. Търкот се извъртя и стреля. Пазачът, който бе нахлул вътре, отвърна с автоматен откос и куршумите попаднаха в няколко от прозрачните цилиндри. Стъклените им стени се строшиха и съдържанието им се изля на пода. Новодошлият изглежда не познаваше добре разположението на залата и бе стрелял инстинктивно, отвръщайки на изстрела.

Търкот се прицели внимателно и този път повали пазача с два куршума. Не почувства нищо. Беше изпълнен с решимост за действие и готов да се справи с всичко, което можеха да му поднесат обстоятелствата. Нуждаеше се от информация и изглежда бе попаднал тъкмо на мястото, където можеше да я получи. Не очакваше скоро да дойдат и други нежелани гости. В подобни места действаше принципът на Параграф 22 — колкото по-малко хора, толкова по-малко възможности за изтичане на информация. А и по това време на нощта вероятно в подземията бяха останали само резервните постове.

Тихо бръмчене привлече вниманието му назад към пирамидата. От върха й бликна златист сноп светлина, очертавайки кръг с диаметър около един метър във въздуха над нея. Внезапно Търкот се олюля, поразен от рязка болка, сякаш някой бе стоварил острието на брадва върху челото му. Обърна се и побягна назад към коридора, по който беше дошъл. Одеве, когато влезе в подземната зала, не си бе дал сметка, че цялото това масивно снаряжение едва ли може да бъде прекарано дотук през асансьора, който бе разрушил. Вероятно имаше и друг вход. Опита се да се съсредоточи, въпреки раздиращата болка в черепа.

Бетонният под постепенно се издигаше. Вляво имаше широка спускаща се метална врата. Търкот приклекна, сграбчи скобата и я дръпна рязко нагоре. Вратата се вдигна, разкривайки входа на голям, товарен асансьор. Той прекрачи вътре, спусна вратата и огледа контролното табло. Имаше същата система, но секретните ключове бяха нужни само за спускането надолу. Натисна бутона с надпис „ХП“ и подът под краката му лекичко се разтърси.

С отдалечаване от подземно ниво 1 болката в главата му взе да намалява. Постепенно подмина втори, трети и четвърти етаж. Десет секунди след нивото на паркинга кабината спря и на екрана блесна надпис „ХП“. Отново дръпна дръжката и когато излезе от асансьора, се озова в просторна ниша, издълбана в скалистия склон на планината. Отвореният край на нишата бе скрит под маскировъчна мрежа, а вътрешността й бе озарена от слаби, червени светлини. Покрай стената бяха подредени контейнери и сандъци. И да е имало някаква охрана, вероятно бе напуснала постовете си, привлечена от тревожните сигнали на алармата. Търкот изтича при мрежата и погледна навън. Видя стоманена платформа, достатъчно голяма за да побере и най-тежкотоварния хеликоптер. Стъпи върху нея и се огледа. Надолу склоновете бяха стръмни и почти непристъпни. Далече под краката му долината тънеше в мрак, но беше невъзможно да се определи разстоянието. На около триста метра по-нагоре върхът на планината се очертаваше от бледата лунна светлина. Търкот се спусна от металния ръб на платформата и пое нагоре.

Само след няколко минути забеляза светлинки да се движат в долината. Подкрепленията идваха. Надяваше се, че ще им е нужно известно време, докато се ориентират в обстановката. Като човек с опит в специалните операции, Търкот знаеше добре, че за разлика от филмите, в живота нямаше постоянно готови отряди от войници, разполагащи със свръхскоростни хеликоптери, за да реагират на всяка ситуация.

Катереше се нагоре, като се придържаше за издатините на скалите и жилавите стъбла на храстите. Познаваше катераческата техника от многобройните упорити тренировки из различни планини в Германия, а и този склон не беше от най-трудните. Само мракът донякъде затрудняваше движенията му, но за щастие очите му бързо привикваха.

След около четиридесет и пет минути достигна върха и пое на запад, следвайки билото, което бе огледал, когато влязоха в града. Слизането беше малко по-бързо. Все още го болеше главата, а болката се прехвърляше от една част в друга, сякаш беше някакъв пълзящ и пулсиращ червей. Каква беше тази пирамида? Определено не беше създадена от човешка ръка. Не се съмняваше, че по някакъв начин е свързана с дисковете и кораба-майка. Но какво общо имаше между нея и телата в цилиндрите? Какво, по дяволите, ставаше там долу?

Той забеляза светлините на Дълси вляво и смени посоката, насочвайки се към западната граница на града. Склонът постепенно се изравняваше и съвсем скоро Търкот навлезе в долината и подмина първите къщи. Тук-там лаеха кучета, но той продължи забързано, без да се безпокои от среща с местните жители.

Най-сетне зърна това, което търсеше — телефонна будка пред местната зала за боулинг. Вдигна слушалката и набра номера на телефона, който му бе дала доктор Дънкан. След няколко секунди един механичен глас го информира, че телефонният номер е изключен. Търкот натисна вилката и прекъсна линията. Помисли малко и набра друг номер, започващ с код 910. Форт Браг, Северна Каролина.

Отсреща се обади сънен глас.

— Полковник Микел.

— Сър, обажда се Майк Търкот.

Този път гласът прозвуча малко по-бодро.

— Боже, Търк, в какво си се забъркал?

Търкот се облегна на стъклената стена, усещайки за пръв път неимоверната тежест на умората.

— Нямам понятие, сър. Не зная какво става. Вие какво сте чули?

— Нищо, освен че някой здравата иска да те пипне за гърлото. Една от онези агенции с много букви в името е пуснала секретно съобщение да те издирят и заловят. Едва не получих удар, като видях заповедта на бюрото си.

Микел беше заместник-командир на тренировъчния лагер на специалните части във Форт Браг и стар приятел на Търкот.

— Сър, можете ли да ми помогнете?

— Какво ти е нужно?

— Ужасно е важно да се свържа с една много важна персона.

— Казвай името.

— Дънкан. Доктор Лиза Дънкан. Твърдеше, че е съветничка на президента по едно нещо, дето се нарича „Меджик-12“.

Микел подсвирна.

— Брей, човече, здравата си го загазил. Как да те открия?

— Не можете, сър. Аз ще ви потърся.

— Пази си задника, Търк.

— Слушам, сър.

Търкот бавно положи слушалката. Не беше стопроцентово сигурен, че Микел ще застане зад него. Не знаеше защо е изключен номерът на Дънкан — единственият начин за връзка, който тя му бе оставила. Нищо не беше както трябва. На всичко отгоре току-що бе застрелял трима души на служба към правителството на Съединените щати.

— Мамка му — изруга Търкот.

Каква, по дяволите, беше тази пирамида?

Той се огледа замислено. Току-що бе изиграл последната си карта. Трябваше да признае, че единствените хора, на които можеше да се довери изцяло, бяха потеглили към Юта за срещата, назначена от самия него. Не му се щеше да ходи там, но изглежда друга възможност нямаше.

На паркинга отсреща стоеше самотен пикап. Търкот въздъхна. Главата го цепеше нетърпимо и от доста време разчиташе само на резервите от енергия, които се бе научил да трупа през годините на упорита подготовка. Той излезе на улицата и се отправи бавно към пикапа.

26.

Шосе 64, Северозападно Ню Мексико

Време до излитането — 70 часа и 40 мин.

С нищо не можеха да спрат писъците на Джони Симънс. Кели го беше прегърнала и му шепнеше, сякаш е малко дете, но и това не помагаше.

Напускането на базата се оказа дори по-лесно от влизането. Качиха се на камиончето, префучаха покрай задремалия пазач и малко след това спряха до пикапа. След като върнаха все още зашеметения шофьор в кабината, всички се натовариха на пикапа, стигнаха градчето и свърнаха вляво, към шосе 64.

— Не можеш ли да го накараш да млъкне? — попита фон Сеект, който седеше зад волана, но честичко поглеждаше в огледалото за обратно виждане.

— Сигурно на негово място и аз щях да крещя — отвърна Кели. — Да те държат затворен в ковчег няколко дни. Ти карай, а другото остави на мен.

Постепенно Джони се успокои и заспа или просто изгуби съзнание — нямаше начин да разбере. Кели най-сетне погледна към Нейбингър, който продължаваше да стиска с окървавени ръце нещото, увито в сакото му. Тя извади аптечката и се надвеси над него.

— Какво ти се е случило?

— Видях нещо, което на всяка цена трябваше да взема, но ми пречеше стъклената витрина. Не можах да открия ключа и затова я счупих — обясни Нейбингър.

— Не можа ли да използваш нещо друго, за да счупиш стъклото? — попита Кели, докато изваждаше бинт и марли.

— Бързах… и не ми беше до ръцете.

— Какво може да е това толкова важно нещо?

Нейбингър внимателно разгърна сакото. Вътре беше положена дървена плоча, леко извита, с размери тридесет на шестдесет сантиметра и дебелина два и половина сантиметра. Дори в сумрака на кабината Кели успя да различи надрасканите по гладката й повърхност знаци.

— Това е плочка ронго-ронго от Великденските острови — обясни Нейбингър. — Имаш ли представа колко са ценни? Досега са познати само двадесетина от тях. Обзалагам се, че точно тази никой не я е виждал.

Кели посочи фотографиите, които двамата бяха донесли.

— А тези какви са?

Нейбингър с неохота отклони поглед от плочката към захвърлените на масата снимки.

— Фон Сеект ми каза, че са направени от първата група, проникнала в пещерата с кораба-майка. Там открили и каменни плочици с рунически надписи.

— Какво пише на тях? — поинтересува се Кели, докато приключваше с превръзката на едната ръка.

Нейбингър ги прегледа набързо.

— Е, не е като да четеш вестник. Ще ми е нужно време.

— Нощта е твоя — рече Кели, свърши с другата ръка и взе пътната карта, за да се ориентира за мястото на срещата с Търкот. — Мисля, че трябва да напуснем магистралата и да се доберем до планината по страничните пътища.

— Смяташ ли, че вече ни преследват? — попита Нейбингър.

— Зависи какво е направил Търкот. Ако се е справил… може още да не им е до нас.

— Не ме интересува дали ни преследват — обади се от предната кабина фон Сеект. — Повече се безпокоя, че до старта на кораба остават седемдесет и два часа.

Кубът, Зона 51

Генерал Гулик ни най-малко не изглеждаше като човек, когото са събудили преди пет минути. Беше гладко избръснат, с безупречно огладена униформа. Майор Куин дори се зачуди дали генералът не се бръсне всяка вечер преди лягане, за да е готов, в случай че бъде вдигнат неочаквано. После му хрумна друга мисъл — може би генералът въобще не спи. Лежи си в тъмното, ококорен, и чака да го потърсят за поредната криза.

— Да чуя всичко отначало — нареди генералът, докато останалите членове на „Меджик-12“ — без доктор Дънкан — се нижеха през вратата.

Нямаше много за разказване. Куин предаде накратко онова, което бе научил от все още уплашения дежурен в Дълси. Докато изреждаше фактите около неочакваното нахлуване, спасяването на репортера Симънс и кражбата на фотографиите от архивите, той си даде сметка, че никой освен тях не се досеща кои са извършителите — фон Сеект, Търкот, Кели Рейнолдс и Нейбингър, вече действащи организирано.

— Трябва да призная, че подцених тези хора — заяви Гулик, след като Куин приключи. — Особено фон Сеект и Търкот.

— Този път сме закъсали здравата — надигна се развълнувано Кенеди. — Малко остава да изправят този Симънс пред телевизионните камери.

— Всъщност докъде бяха стигнали с промиването на мозъка при Симънс? — попита Гулик.

Куин зяпна учудено. Сега пък за какво говореха?

Кенеди надникна в бележника си.

— Около шестдесет процента в четвърти етап.

Гулик погледна към доктор Слейдън.

— Вие какво мислите?

— Не съм съвсем сигурен — отвърна докторът.

— Дявол да го вземе! — избухна неочаквано Гулик. — Омръзна ми да ми отговарят уклончиво, когато задавам ясни въпроси!

За известно време в помещението се възцари тишина, след което Слейдън взе думата.

— Симънс е бил изключен от системите преди да е завършен процесът. Това със сигурност е предизвикало тежък шок в нервната му система и едва ли някой може да каже какъв ще е изходът от него. В най-лошия случай тези шестдесет процента са напълно достатъчни, за да бъде дискредитиран, в случай че реши да търси публичност. Ще изглежда като някой от онези перковци, дето жадуват за евтина популярност.

— Ами снимките? — намеси се генерал Браун.

— Те са на плочиците със стари руни — отвърна Гулик. — Дори Нейбингър да съумее да ги разчете, ще мине известно време, докато получи потвърждение сред научната общност. Снимките на плочиците не са сериозно доказателство. Всъщност, май нямат с какво да се похвалят. — Той спря за момент и ги огледа навъсено. — Но за това после. Да се върнем към най-важния проблем. Фон Сеект и Търкот. Те са истинската заплаха, но мисля, че ще се справим с тях. Важното е да ги задържим до старта. После вече няма да има значение.

За Куин последните думи бяха истинска загадка. Защо после да няма значение? Какво ще се случи тогава? Не посмя да заговори. Знаеше, че тези въпроси само ще му причинят неприятности и затова предпочете други.

— Нещо ново за „изтребителите фу“? — рече предпазливо той.

— Не, но скоро и на тях ще им видим сметката — процеди ядно Гулик. — Разпоредете се цялата програма да се измести напред с двадесет и четири часа.

— Но… — започна смутено Куин.

Генералът го прикова с поглед.

— Искам утре хангарът да бъде отворен. А утре вечер да бъде даден старт. — Генералът огледа присъстващите. — Предполагам, че всеки от вас го чака доста работа, затова ви съветвам да се размърдате. — Гласът му ги спря, докато се надигаха неохотно. — Между другото, предайте да променят разпореждането относно фон Сеект и другите. Вместо „залавяне на всяка цена“ да бъде „премахване на всяка цена“.

27.

Национален парк „Капитол риф“, Юта

Променено време до излитането — 44 часа

Разположен малко на север от прочутата Долина с паметниците, Националният парк „Капитол риф“ лежеше в самото сърце на Скалистите планини. По това време на годината паркът беше почти безлюден, а само след няколко седмици портите му щяха да бъдат хлопнати за целия зимен сезон. Всъщност тъкмо по тази причина Търкот бе избрал това място за среща. А и беше достатъчно отдалечено от Дълси.

Той заобиколи изоставената рейнджърска станция и продължи нагоре по пътя. Забеляза пикапа още при първия къмпинг. Кели стоеше отзад, с пистолет в ръка, и оглеждаше недоверчиво колата, която приближаваше. Въздъхна облекчено, когато той се показа от кабината. Зад паркинга започваше каменна стълба, която отвеждаше до наблюдателната площадка над къмпинга. От там се разкриваше великолепна гледка към околните планини — или по-точно, щеше да се разкрие след изгрев слънце.

— Радвам се да те видя — посрещна го Кели.

— Как са другите?

— Джони е в безсъзнание. Започва да бълнува всеки път, когато дойде на себе си. Не зная какво са му сторили тези хора, но е нещо ужасно. Фон Сеект спи в кабината. Нейбингър разглежда снимките от хангара с кораба-майка.

— Откри ли нещо?

— Ами с теб какво стана? — отвърна с въпрос Кели. — Какво имаше на най-долния етаж?

— Уф… да ти призная, не знам — отвърна искрено Търкот. Той заобиколи и се качи в техния пикап. Кели го последва.

— Нещо ново? — обърна се Търкот към Нейбингър.

— По-добре събудете фон Сеект. Обзалагам се, че и той ще иска да го чуе.

Събудиха фон Сеект, което отне няколко минути и се подредиха около Нейбингър.

— Първо — поде той, — искам да ви напомня, че познанията ми за старите руни са доста ограничени. Разполагам с оскъден работен речник, а нещата донякъде се усложняват от факта, че някои от знаците в новите надписи се различават от тези, които вече познавам. Друг сериозен проблем са символите, обозначаващи действие. Там всичко се затруднява от смяната на глаголните времена, водещи до промяна и в корена на глагола… Но освен разшифроването на символите и думите, които те означават — продължи Нейбингър, — съществува още един проблем, познат при работата с образната писменост. Древните египтяни са наричали йероглифите „меду мечер“, което означава „божи слова“. Думата йероглиф е гръцка и се отнася главно за надписите в храмовете. За съвременния човек е трудно да разбере език, създаден, за да обяснява религиозни и митични…

— Чакай малко — прекъсна го уморено Търкот. — Нещо се обърках. Сега говориш за йероглифите. Съсредоточи се върху старите руни и онова, което казват.

— Уф — въздъхна унило Нейбингър. — Опитвам се да ви обясня всичко това, за да разберете правилния смисъл на моя превод. Голяма грешка ще бъде да наслагваме собствените си представи и възгледи върху написаното от една култура с коренно различни ценности и идеали. — Той почука с пръст по снимките. — А тук определено имаме работа с извънземна култура. Не разполагаме с никакво доказателство, че те са възприемали реалността така, както я възприемаме ние.

— Но нали летим на техните кораби? — отбеляза Търкот. — Не може да сме толкова различни. — Той си спомни за пирамидата със златистото сияние и мигом преоцени последното си изявление.

— И не само това — добави Кели. — Нали по-рано спомена, че тези стари руни били предвестници на ранните човешки писмени езици, на които вероятно са служили за отправна точка. Така че, ако корените са общи, би трябвало да разбираме и смисъла на написаното — освен ако наистина не е дело на пришълци.

— Да, така е — кимна Нейбингър. — Корените са общи, но само дотолкова, че да разгадая приблизителния смисъл на текста. Това е…

Търкот положи едрата си длан върху рамото на Нейбингър.

— Професоре. Късно е. Всички се нуждаем от сън. Но преди да си легнем, трябва да решим какво да правим оттук нататък. А за целта е нужно да ни кажете с какво точно разполагаме. Обяснете ни го колкото се може по-простичко.

Нейбингър затвори изтощено очи.

— Добре. В пещерата е имало две каменни плочи. Всъщност са повече, но досега се занимавах само с тези две. Ето какво получих… Все още не съм напълно сигурен за значението на думата там, където съм поставил въпросителна.

— Нека да погледна — изгуби търпение Търкот.

Нейбингър постави изписания лист под светлината на настолната лампа.

„ГЛАВНИЯТ(?) КОРАБ/СЪД НЕ (?) ЛЕТИ

ДВИГАТЕЛ/МОЩНОСТ(?) ОПАСНО

ВСИЧКИ ПОКАЗАТЕЛИ НЕ/ЛОШИ (?) ТРЯБВА

БЪДЕ СПРЯН (?)

ТРЯБВА СКОРО“

— Това сигурно се отнася за кораба-майка — подхвърли фон Сеект. — Тази въпросителна след първото „не“ — нямаш ли поне малка представа коя може да е думата?

— Определено е глагол. „Не може“, „не трябва“, „не е позволено“ или нещо от този род.

— Има доста съществена разлика — отбеляза Търкот. — Ами ако проклетото нещо просто се е повредило? И те ни предупреждават да не го пипаме? Зарязали са го тук, а ние си играем с огъня.

— Никой не е казвал, че ще бъде лесно — напомни му Кели. — Говоря за превода…

— Да, вярно — съгласи се Търкот. — Добре де, продължавай.

„ДРУГИЯТ (А)???? НЕ ИСКА ДА ОСТАНЕ

ЩЕ ЗАМИНЕ ПРЕДИ ПРИСТИГАНЕ НА (Б)????

(В) ОСТАВА НА МЯСТО

НЕ БИВА ЗАРАЗЯВАНЕ/НАМЕСА (?)

СЪС (ДУМА, ОЗНАЧАВАЩА ЧОВЕЦИ)

ЕСТЕСТВЕН ПЪТ НУЖНО ЗАПАЗЕН“

— Имате ли някаква идея какво ще пристигне? — попита Кели.

— Символът беше особен. Друг път не съм виждал подобен. По обща характеристика прилича на съществително: по-точно на име. Обозначих всеки неидентифициран символ с различна буква пред въпросителната, за да покажа, че не са еднакви. Както сами може да видите на следващата страница, едно от имената наистина се повтаря.

— Решили са значи да ни оставят да се развиваме сами? — попита Кели.

— Но нещо не се е получило — отбеляза фон Сеект. — По някакъв начин бомбата се е озовала в пирамидата.

— Така е — съгласи се Нейбингър. — А и старите руни са се разпръснали по целия свят. И едното, и другото трябва да са работа на хората.

— Вероятно нещо някъде не е тръгнало според плановете им. Май не всички са приемали по еднакъв начин идеята да останат за по-дълго на Земята.

Нейбингър обърна последната страница.

РЕШЕНИЕ ВЗЕТО НА СРЕЩА

(В)???? СЕ ГОТВИ ДА ИЗПЪЛНИ

НЕСЪГЛАСИЕ

БИТКА

ДРУГИ (Г)???? БЯГАТ ОТ ПОЛЕСРАЖЕНИЕТО

ИДВА ПРОМЯНА

СВЪРШИ СЕ

ДЪЛГ ПОЕМА (Д)????

— Значи са се сбили помежду си? — попита Кели.

— Нещо такова — съгласи се Нейбингър.

— И накрая са изпълнили своя дълг — добави Търкот.

— Но не както са възнамерявали — рече фон Сеект. — Все още се борим с последствията.

— Имам един глупав въпрос — вдигна пръст Търкот. — Защо същества, които могат да конструират толкова сложни кораби, пишат върху каменни плочи?

— Защото не са разполагали с друг материал — обясни Нейбингър.

— Това е находка от голям мащаб — заговори развълнувано Кели. — По-голям дори от онова, с което се занимават в Зона 51. Тя означава, че е дошло време да преосмислим историята си. По дяволите, излиза, че дори еволюцията ни не е това, което сме си мислели. Представяте ли си какъв шум ще се вдигне? Ами религията? Ох, Боже…

— Не мисля така — възрази фон Сеект. — Поне що се отнася до онова, което става в Зоната. Само след три дни там ще се опитат да излетят с кораба-майка, а тези същества недвусмислено ни предупреждават да не го правим. Трябва да ги спрем. Сега това е най-важното.

— Имам още един глупав въпрос — каза Търкот.

Другите трима го погледнаха очаквателно.

— Защо Гулик толкова дава зор за старта на кораба? Ей това не ми дава мира от самото начало.

— Виж, това не зная — призна фон Сеект. — Аз също се чудя, още откакто обяви предстартовото броене. В началото ми изглеждаше глупаво. Да летиш с подобно нещо, след като дори не си приключил с първоначалните проучвания.

Търкот почувства болезнена пулсация в дясната част на главата си.

— Нещо там никак не е наред — промърмори той.

— Промяната дойде в началото на тази година — след като посетиха Дълси — рече фон Сеект.

Търкот се замисли за пирамидата, за цилиндрите и за златистото сияние. Спомни си малкото летящо тяло, което бе свалило хеликоптера им над Небраска. Твърде много късчета, които не си пасваха. Единственото, което знаеше със сигурност, бе, че това не е лъжица за неговата уста.

— Време е да поспим — предложи той. — Всички сме изморени и ще можем да мислим далеч по-добре след няколко часа отдих. Утре ще решим какво да правим. Все още имаме четиридесет и осем часа.

28.

Втори хангар, Зона 51

Променено време до излитането — 41 часа

Майор Куин разтърка очи, опитвайки се да прогони съня, вдигна ципа на подплатеното си яке и потрепери зиморничаво. Нощем в пустинята ставаше студено, особено когато вятърът свиреше през отворените прозорци на джипа. Бяха напуснали първи хангар преди десетина минути и в момента заобикаляха отдалеч базата край Езерото на конярите. Генералът караше, а Куин се подрусваше на мястото до него. Все още не можеше да си обясни защо от всички машини в гаража генералът бе избрал тъкмо тази, която няма покрив.

Караха право през пустинята. Около базата нямаше пътища — иначе лесно щяха да ги разкрият от спътниковите снимки. От време на време Гулик вдигаше крак от педала и сверяваше местонахождението им по наземния навигационен прибор, поддържащ постоянна връзка със спътниците отгоре. Гулик въобще не беше включил светлините на джипа, за да се ориентира използваше очилата за нощно виждане, но така поне оставаха незабелязани за зяпачите. Всъщност, едва ли щеше да има зяпачи — тази вечер бяха наредили на охраната да бъде пределно внимателна. В небето също гъмжеше от невидими очи — от радарни инсталации до нисколетящи самолети. Бяха изкарали дори няколко хеликоптера, които чакаха пред широкия вход на първи хангар.

Ала за Гулик и това не беше достатъчно. Той натисна спирачките, когато от мрака изплува неясна фигура с автомат в ръка. Човекът застана мирно, след като разпозна генерала, който явно бе запазил властната си осанка дори под прикритието на нощните очила.

— Сър! Инженерите са малко по-нататък, скрити под маскировъчната мрежа.

Гулик махна с ръка и даде газ. Куин въздъхна с облекчение, когато най-сетне спряха край няколко камиона, скрити под голяма, тъмна мрежа. Един офицер изтича при джипа и козирува отривисто.

— Сър, капитан Хенсън, четиридесет и пета инженерна бригада.

Гулик отвърна на поздрава и скочи пъргаво от колата. Куин го последва.

— Докладвайте положението — нареди генералът.

— Всички заряди са поставени по местата. В момента приключваме с монтажа на кабелите. До изгрев слънце ще бъдем готови. — Той показа едно дистанционно взривяващо устройство с размери на клетъчен телефон. — С това всичко ще се командва много лесно от тук. Свързано е с компютър, който следи за последователността на взривовете. — Хенсън ги отведе при неговия джип, паркиран под мрежата. На седалката грееше екрана на лаптоп. — Тази последователност ни е нужна, за да сме сигурни, че скалите на външната стена ще бъдат срутени по определен начин. Целта ни е да взривим стената така, както събарят сграда в гъсто заселен район — всичко трябва да падне право надолу, без да пострада корабът.

Генералът пое дистанционното, премери на длан тежестта му и го огледа с любопитство.

— Бих внимавал на ваше място, сър — предупреди го капитан Хенсън.

Гулик бръкна рязко в кобура и извади пистолета. После опря дулото в челюстта на Хенсън.

— Никога вече не ми говори така, господинчо. Ясно ли ти е? — Палецът му дръпна назад ударника и металическото изщракване отекна надалеч в тихата нощ.

— Да, сър — едва съумя да промълви Хенсън.

Но това не беше достатъчно за Гулик.

— Вече тридесет години търпя гадното хленчене на цивилни лайна! Проклет да съм, ако преглътна дори най-малка проява на неуважение от човек в униформа! Разбра ли ме?

— Тъй вярно, сър.

Куин стоеше неподвижно, шашардисан от неочакваното избухване.

— Шибани тъпанари — промърмори Гулик, без да сваля оръжието от лицето на Хенсън. Очите му бяха помътнели. — Живота си дадох за вас… Целия си скапан… — той изглежда отново дойде на себе си, прибра пистолета и се обърна към тъмнеещия масив на планината. — Покажете ми зарядите — нареди с почти нормален глас.

Национален парк „Капитол риф“, Юта

— Тук са! Тук са! — изпищя неистово някой.

Търкот скочи с пистолет, готов за стрелба, ритна вратата на пикапа и приклекна до бронята, като се оглеждаше трескаво. Писъците продължиха и той се изправи, познал на кого принадлежи гласът. Заобиколи отдясно и отвори вратата.

Кели притискаше Джони към гърдите си.

— Всичко е наред. Успокой се — шепнеше му тя.

— Виждам ги — повтаряше разтреперан Симънс. — Виждам ги! Виждам ги! Този път няма да им се дам! Не искам да ме върнат обратно!

— Джони, аз съм, Кели! Тук съм, до теб.

За първи път, откакто го бяха измъкнали от ковчега, Джони реагира на гласа й.

— Кели? — Той премигна и се опита да я погледне. — Кели.

— Да, Джони, аз съм. Нали ти казах, че ще дойда и ще те отведа.

— Кели — те са истински. Видях ги с очите си. Те ме взеха. Правиха ми разни гадости.

Джони се извърна и бавно се сви на топка. Търкот погледна към фон Сеект и Нейбингър.

— Поспете още малко. Призори потегляме. — Обърна се, излезе навън и затръшна вратата.

Небето все още беше обсипано със звезди, но скоро щеше да се развидели. На изток мракът бързо се разсейваше.

Търкот се замисли за хората в пикапа. Фон Сеект с неговите демони от миналото и страхове от бъдещето. Джони Симънс, обсебен от други демони, които му бяха вадили душата. Нейбингър, с безкрайните си нерешени въпроси за праисторията. Кели… тя също имаше своите призраци — реши той.

Обърна се, дочул щракването на вратата. Кели бе застанала до него.

— Джони заспа. Или изгуби съзнание, не зная.

— Какво, според теб, са му сторили?

— Бърникали са из мозъка му. Непрестанно повтаря, че бил отвлечен от извънземни, които правели експерименти с него на борда на техния кораб.

— Мислиш ли, че ще се оправи?

— Защо не? Може наистина да са го отвлекли извънземните.

— Какво?

— Ами да — от негова гледна точка те са напълно реални. Може завинаги да си останат такива. Само дето ще трябва да свикне с мисълта за тях.

— Знаеш ли, все се канех да те попитам. Какво е станало с теб?

Кели го погледна внимателно.

— Нали каза, че ще ми разкажеш при първа възможност — припомни й Търкот.

Кели помълча малко и сетне заговори с равен глас:

— Работех за една независима филмова компания. Нещо повече, бях акционерка в тази компания, сиреч притежавах част от нея. Вървеше ни. Правехме документални филми, работехме на свободна практика. Снимахме няколко от ранните телевизионни филми на „Нешънъл джеографик“. Беше във времето преди кабелните канали, „Дискъвъри“ и всичко останало. Да, тогава ние бяхме сред първите. Пионери в своята област, изпреварили далеч останалите… Веднъж получих писмо. Все още го пазя, проклето да е. Беше преди осем години. От някакъв капитан в авиобазата Нелис. В писмото се казваше, че военните проявявали интерес към заснемането на серия документални филми. Едни — посветени на космическата програма, други — на медицински проучвания за промените в човешкия организъм при пребиваване на голяма надморска височина — ей такива работи… Звучеше интригуващо и затова отидох в базата да се срещна с този офицер. Обсъдихме различни теми, споменати от него в писмото, после, сякаш между другото, той подхвърли, че техният отдел за връзки с обществеността разполагал с интересни снимки. „Така ли? — питам аз. — На какво?“ А той ми отвръща: „На НЛО, приземяващи се в нашата база“. Едва не се задавих с кафето. Рече го ей така, както ти би обявил, че слънцето е изгряло. Много спокойно, без нотка на вълнение. Още тогава трябваше да се досетя, че ми приготвя капан. Но както споменах, бях жадна за успех. Все още се борехме да се наложим и това бе най-голямата възможност, изпречила се на пътя на компанията ни. Показаха ми филма… това премахна и последната сянка на съмнение. Беше чернобял, офицерът ми каза, че бил заснет през 1970 г. Засекли неопознат обект с радара в Нелис. В началото помислили, че е заблуден граждански самолет. Вдигнали няколко Ф-16 да проверят. Първата част от филма бе заснета от камерите на изтребителите. В началото небето е празно, сетне нещо започва да се мести по него. Камерата го фокусира и се оказва, че е летящ обект с форма на диск. Не могат да се определят размерите поради липса на сравнителна скала. Отзад се мяркат върхове на планини, а ниско долу се простира пустинята. Дискът се движи с внезапни промени на посоката, назад-напред. Дори и да беше фалшификат, бе изработен съвършено — не от някой с любителска камера, който снима от прозореца на колата. Повярвай ми, виждала съм няколко от този вид. — Тя се отдалечи малко към каменната площадка и Търкот я последва. — Та камерата проследява диска, докато се снижава. Вижда се летището на базата и отзад — планините. Тогава помислих, че това е пистата на Нелис, но сега вече зная, че е било летището в базата при Езерото на конярите… Дискът се спуска почти до земята и самолетите го следват отблизо. Тук свършва филмът от изтребителя. Кратко прекъсване и почва нов филм — този път цветен. Заснет от земята. От контролната кула — така обясни Прага.

— Чакай малко — прекъсна я Търкот. — Я пак да му чуя името.

— Прага. Така се наричаше капитанът от ВВС, който ми бе изпратил писмото. Защо?

— Ще ти кажа, когато свършиш. Продължавай.

— Дискът увисна за няколко минути над пистата. Виждах как отзад се приближават пожарните със запалени фарове. Дори можех да различа отблясъците от трепкащите им светлини върху металната обшивка на диска — нещо, което е почти невъзможно да се фалшифицира. Особено при равнището на техниката в онези години. Появяват се и няколко коли на военната полиция, които заемат позиции около диска. И тогава изведнъж летящата чиния се понася право нагоре, толкова бързо, че дори операторът не е в състояние да я проследи с камерата. Запитах Прага защо иска да ми предостави филма, а той ми обясни, че някои среди във ВВС сериозно обмисляли да се отърват от проекта „Синя книга“ и с поредица от подобни действия да убедят обществото, че не крият нищо — противно на твърденията на уфоманиаците. От Нелис поех право към двете най-големи разпространителски компании и им разказах какво съм видяла. Разбира се, не ми повярваха, а и Прага не ми бе дал копие от филма. Обясни ми, че трябвало да изчака официално разрешение от своите началници и затова първо искал да научи от мен кой ще се занимава с разпространението му. И какво, мислиш, стана после? От двете компании звънят в Нелис и питат за Прага, а от базата им отвръщат, че такъв човек няма. Когато споменават филма, започват да им се смеят. Важни клечки се ядосват. Изхвърлят ме от работа, лепват ми етикет на кукувица и никой вече не желае да си има работа с мен. Три месеца по-късно бях на дъното на финансовите си възможности.

— Опиши ми пак онази летяща чиния — предложи Търкот.

Кели направи подробно описание.

— Филмът е бил истински — заключи Търкот. — Прилича ми на един от скакалците в хангара. Ама наистина добре са те изпържили.

— Зная — отвърна Кели. — Нямаше да ида при разпространителите, ако сама не бях повярвала в автентичността на филма. Точно това най-много ме ядоса в цялата история. — Небето на изток видимо просветляваше. — Не може да им се отрече, бива ги в дезинформацията. Всичко, което се говори за Зоната е вярно, ала въпреки това успяват да изкарат хората мошеници или луди… Виж как постъпиха с Джони. След всичко, което са му сторили в онзи ковчег, вече никой не може да го разубеди, че не е бил в плен на извънземни. Ала опита ли се да го заяви открито, ще стане за смях. Може да вярва колкото си иска, стига да запази тази вяра за себе си. Това е най-лошото, което могат да ти направят, и далеч по-ефикасно, отколкото да те премахнат. Накрая сам ще луднеш. — Тя се извърна и погледна Търкот в очите. — Сега вече знаеш защо се плаша от сенки.

— И мога да те разбера.

— Какво имаше на долния етаж?

Търкот й разказа всичко, като премълча само за двете телефонни обаждания, които бе направил, след като се измъкна.

Кели потрепери.

— Някой трябва да спре тези хора.

— Съгласен съм — кимна Търкот. — Ние вече започнахме. Може да ти е приятно, ако научиш, че Прага… — Той млъкна, защото откъм пикапа се дочу приглушено думкане.

Двамата се обърнаха в мига, когато Джони изскочи през вратата, размахвайки като обезумял едно от сгъваемите столчета.

— Няма да ви се дам! — изкрещя той.

Търкот и Кели се втурнаха към него, но Джони им обърна гръб и се затича надолу по пътя.

— Джони, спри! — извика Кели.

— Няма да ме пипнете! — отвърна й той. После забави крачка и отново размаха столчето. — Няма, няма!

— Джони, аз съм — Кели. — Тя го приближи, разперила ръце, а останалите вече излизаха от пикапа. Нейбингър разтриваше намръщено слепоочието си.

— Няма да ти позволя да ме хванеш! — кресна Джони и се покатери на парапета.

— Джони, слез долу. Моля те.

— Няма да ви се дам — повтори Джони, направи крачка напред и изчезна в мрака.

— О, Божичко! — извика Кели, изтича до перилата и се надвеси над тях. Търкот мигом се озова до нея. В сивкавата предутринна светлина тялото на Джони се мержелееше върху скалите на двеста метра по-надолу.

— Трябва да го измъкнем! — хлипаше Кели.

Търкот знаеше, че няма никакъв начин да се спуснат в пропастта без алпийска екипировка. Знаеше също така, че Джони е мъртъв, никой не би могъл да оцелее след подобно падане и неподвижно лежащото тяло потвърждаваше подозренията му.

Той прегърна Кели през рамо и я притисна към себе си.

Петнадесет минути по-късно цялата група се бе събрала на съвещание в пикапа. Настроението беше мрачно. Нейбингър имаше цицина на главата. Джони го беше ударил, преди да се измъкне навън. Почти цялото изминало време отиде, за да убеждават Кели, че е невъзможно да слязат при тялото на Джони.

— Така… — пръв заговори Търкот. — Време е да решим какво ще правим. Но най-напред да изберем обща цел. Аз мисля…

— Да ги сритаме тия гадове — прекъсна го Кели. — Искам да им видим сметката. Искам всеки от тях — всички хлебарки от Зона 51 — да бъдат изправени пред съда!

— Но първо трябва да попречим на кораба да стартира — възрази фон Сеект. — Това е най-важната ни цел сега. Разбирам, че жадуваш за мъст, но корабът е опасен за цялата планета. Вече го знаем от надписите върху плочите. Натам трябва да насочим усилията си.

— Да, там фитилът е най-къс — съгласи се Търкот. — Първо корабът, а после и Дълси. — Той погледна към Кели. — Съгласна ли си?

Тя кимна неохотно, със зачервени от плач очи.

— И тъй — продължи Търкот, — щом това ще е първата ни задача, имаме две възможности. Едната е да търсим публичност — отиваме в най-близкия голям град, например Солт Лейк сити, и се опитваме да привлечем вниманието на медиите. По този начин общественото мнение може да спре старта на кораба. Втората възможност е да вземем нещата в наши ръце — да се върнем в зоната и да опитаме сами да ги спрем. — Той отново погледна към Кели. — Знам, че ти е трудно, но сега се нуждаем от твоето мнение. Ще свършат ли работа медиите?

Тя затвори очи и въздъхна.

— На пръв поглед тази идея изглежда по-добрата. Аз например преди бих постъпила точно така. Проблемът е, че дори да се добереш до медиите, това не значи, че историята ти ще излезе наяве. Нямаме никакви доказателства…

— Разполагаме със снимките и плочиците — прекъсна я Нейбингър.

— Така е, професоре — съгласи се Кели. — Но ти си единственият, който може да ги преведе. И след като си в една лодка с нас, доста хора ще приемат твърденията ти скептично. Няма да е първият подобен случай. — Тя ги огледа. — Ето, Вернер също ще иска да свидетелства, но с какво разполага — само с голи твърдения. Журналистите избягват да се обвързват с подобни неща, и без това непрестанно са засипвани с какви ли не сензационни съобщения. — Кели премести поглед към прозореца. — Джони е мъртъв. Нищо не може да го върне.

— Още нещо, което не бива да забравяме — добави Търкот, спомнил си за разговора от тази сутрин с полковник Микел, — е, че всички можем да бъдем обвинени в углавни престъпления. Аз убих няколко души. Групата ни проникна в секретна военна база. Може да не успеем да разкажем какво ни се е случило, преди да се озовем в затвора, а след това ще бъдем изцяло във властта на правителството.

— Тогава трябва да опитаме сами — предложи фон Сеект. — Отдавна ви казвах, че трябва да го направим.

— Няма да е толкова лесно, колкото в Дълси — възрази Търкот. — Зона 51 не само е по-добре охранявана, но този път ще бъдат подготвени. Генерал Гулик ще се погрижи никой да не попречи на старта на кораба.

— Ти познаваш района и базата — заговори Нейбингър на фон Сеект. — Какво смяташ?

— Мисля, че капитан Търкот е прав. Шансовете ни са почти нулеви, но все пак трябва да опитаме.

— Ами тогава да се заемем с плана — въздъхна Търкот.

29.

Шосе 375, Невада

Променено време до излитането — 33 часа

— Трябва да позвъня по телефона — рече Търкот. Наближаваха Зона 51, но все още не бяха срещнали постове. Нейбингър и фон Сеект дремеха отзад.

— На кого? — попита Кели.

Колелата потракваха в равномерен, успокояващ ритъм. След като премисли всичко в последния половин час, Търкот взе решение. Той разказа накратко на Кели за доктор Дънкан и за задачата, с която го бяха изпратили в Зона 51. Обясни й как звънял на два пъти, но телефонът бил прекъснат, и как накрая се бе свързал с полковник Микел от Форт Браг.

— Пак ли ще опиташ да намериш Дънкан, или ще търсиш Микел?

— Микел. Той трябваше да провери дали на Дънкан може да се разчита.

— Ако може да се разчита, защо телефонът й е изключен?

— Може би тя не знае, че е изключен. Или пък не е в състояние да вземе необходимите мерки… — той зърна светлините на една денонощна бензиностанция и отби от пътя. Остави двигателя да работи, докато се обаждаше по телефона. Когато приключи и скочи обратно в кабината, той подаде на Кели къс хартия.

— Телефонният номер на Дънкан във Вегас. Микел каза, че поне доколкото е можал да провери, може да й се има доверие.

— А на Микел може ли да му се вярва? — попита Кели.

— Не съм сигурен, дали може да се вярва на когото и да било.

Няколко километра по-нататък Кели произнесе с тих глас:

— Това е пътят, на който, според полицейския доклад, е загинал при катастрофа Франклин.

— Не по твоя вина — рече Търкот, като я погледна.

— Ами Джони? Ако не бяхме го спасявали, можеше още да е жив.

— И ти наричаш живот онова в ковчега? Не сме го отвличали ние, нито сме го напъхали в онзи гаден ковчег, за да си правим експерименти с тялото и мозъка му. Направиха го хората на Гулик. Не го забравяй. Сега не е моментът да се вайкаме. Справедливостта е на наша страна.

— Ще ми липсва — призна натъжено Кели. — Беше добър приятел.

— Остави емоциите за по-късно. Сега ни чака работа. Спомни си за Прага и как постъпиха с теб. Това ще ти помогне да си възвърнеш бойния дух.

— Прав си.

— Знаеш ли, Прага беше мой пряк началник в Небраска.

Кели го погледна стреснато.

— Онзи, когото си убил?

— Същият.

— Браво.

Кубът, Зона 51

Променено време до излитането — 31 часа

— От щатската полиция на Юта съобщиха, че са открили тялото на Джони преди тридесет минути — обяви Куин. Седеше пред монитора в заседателната зала, в която тъкмо бе влязъл генерал Гулик.

— Къде? — попита генералът.

— Национален парк „Капитол риф“. Южната част на щата.

— Някакви следи от другите?

— Не, сър.

— Как е умрял?

— Изглежда е паднал в някаква пропаст.

Гулик помисли няколко секунди.

— Тръгнали са за Солт Лейк сити. Изпратете там хората от „Найтскейп“. Да следят всички големи новинарски централи.

— Това означава да намаля част от личния състав за охрана на базата, сър.

Гулик му хвърли гневен поглед.

— Разбрано, сър — кимна уплашено Куин.

— Един проблем по-малко — промърмори Гулик. Той се надвеси над монитора и прегледа останалата част от доклада от Дълси.

— Какво е това ронго-ронго, което са взели?

— От Великденските острови, сър. Един от руническите надписи.

— Значи те могат да разчитат проклетите надписи, а ние така и не съумяхме?

— Да, сър, най-вероятно Нейбингър е разшифровал руните. Освен това са взели и снимките на плочиците от втори хангар.

Гулик почука с показалец по масата.

— Нещо във вестниците?

— Не, сър.

— А от нашите източници?

— Също не, сър.

— Просто са изчезнали, като са оставили тялото на Симънс, така ли?

Въпросът, ако се съдеше по тона, бе риторичен и Куин не отговори.

— Къде е Джарвис? В града?

Този път Куин беше неподготвен.

— Мисля, че е във Вегас, сър.

— Искам го тук. Кажи му да държи под око ония перковци край „пощенската кутия“. Инак току-виж някой се промъкнал през кордона, както стана онази нощ.

— Да, сър, ще му предам.

Гулик стана.

— Дръж ме в течение, ако се случи нещо непредвидено. Също и по отношение на пресата.

— Разбрано, сър. — Куин изчака генералът да излезе, премести се в неговото кресло, издърпа към себе си клавиатурата и включи командния компютър.

Той започна да рови из файловете, търсейки някаква причина за промяната в развоя на събитията през последните седмици. Защо беше необходимо да се избързва със старта на кораба-майка? Какво налагаше да променят начина си на действие специалните отряди от „Найтскейп“? Съществуваше ли някаква причина от национална важност, която да изисква подобни драстични мерки, или какво?

Позволи си да рови десет минути, тъй като познаваше добре навиците на Гулик, но така и не успя да открие нищо интересно. Следващия път щеше да продължи оттам, където бе спрял.

30.

Авиобаза Нелис

Променено време до излитането — 26 часа и 2 мин.

— Мислиш ли, че номерът ще мине? — попита Кели.

Търкот притискаше обгорената коркова тапа към лицето си, оставяйки черни следи по и без това тъмната кожа.

— Планът е добър. Най-добрият, който можахме да измислим.

— Като се има предвид, че доскоро нямахме никакъв — усмихна се Кели.

— Затова не бива да се безпокоиш. Имаме малък шанс, а това е всичко, което можем да искаме в този момент. Всъщност, имаме дори два шанса. Все единият ще проработи. Не мисля, че ни очакват там, което е предимство — той погледна към смрачаващото се небе. — Странно… генерал Гулик трябваше да се досети, че ще се върнем, а изглежда е пропуснал.

— Защо е трябвало да се досеща и защо е пропуснал? — попита Кели объркано.

— Трябваше, защото той би постъпил точно така — отвърна Търкот, докато проверяваше пълнителя на пистолета. — А не го е направил, тъй като прекалено дълго си седи на задника в този негов бункер. Забравил е какво е да си навън и да душиш противника. — Той напъха обратно пълнителя и прибра пистолета в кобура под мишницата си.

— Готови? — попита Кели и огледа останалите. Фон Сеект седеше на мястото до шофьора. Нейбингър беше отзад. Бяха спрели с пикапа на едно отклонение на черния път, водещ към базата. Големи табели от двете страни на пътя предупреждаваха, че преминаването отвъд е забранено. На няколко километра по-нататък билото на планината скриваше залязващото слънце.

— Е, грижете се един за друг — рече Търкот.

— Не трябва ли да си сверим часовниците, или нещо такова? — подметна Кели. — Нали така правят във филмите?

— Чудесна идея — кимна Търкот и дръпна ръкава от фосфоресциращия циферблат на часовника си. — Моят е осем и две минути.

Кели погледна своя.

— Засякох или каквото се казва в подобна ситуация. — Тя се пресегна и положи ръка на рамото на Търкот. — Мисля, че можеш да разчиташ на нас. Ще бъдем там.

Търкот се засмя.

— Зная. Успех! — Той се обърна, направи няколко крачки и потъна в тъмнината.

— Да тръгваме — нареди Кели.

Нейбингър запали двигателя и пикапът потегли на север.

Зона 51

За половин час бяг мускулите на Търкот постепенно навлязоха в равномерния ритъм. Наложи се на няколко пъти да спира, за да нагласява различните оръжия и снаряжението, което бе взел от пикапа, но в резултат от това сега се движеше съвършено безшумно — точно както го бяха учили в рейнджърското училище преди много години. Чуваше се само свистенето на въздух от устата му.

Засега коляното се държеше добре, а и той внимаваше да не го натоварва излишно. Движеше се покрай полите на планината, като оглеждаше околността с периферното си зрение. Най-сетне забеляза онова, което търсеше — тясна пътека, водеща нагоре по склона. Пое по нея и след десетина минути тя изви обратно. Тук Търкот спря и се огледа. Чакаше го още доста път. Изчака една-две минути да събере сили и отново се затича.

Темпют, Невада

Намериха телефон пред „Ейлин“, местния бар в градчето Темпют. Същото градче, където предната седмица се бяха срещнали Джони Симънс и Франклин.

Кели паркира пикапа непосредствено до телефонната будка, двамата с фон Сеект излязоха и застанаха до телефона. Фон Сеект се подпираше уморено на бастуна.

— Нямам дребни — оплака се той, след като прерови джобовете си.

— Използвай моята фонокарта — тя му подаде картата и листчето с телефонния номер, което й бе оставил Търкот.

Лас Вегас, Невада

Беше малко преди десет вечерта местно време и Лиза Дънкан седеше пред телевизора в хотелската стая, загледана в новините по CNN, когато телефонът иззвъня. Вдигна слушалката при третия сигнал, очаквайки да чуе гласа на сина си, но вместо това отсреща заговори мъж с доловим немски акцент, когото тя почти веднага разпозна.

— Доктор Дънкан, обажда се Вернер фон Сеект. Генерал Гулик ви лъже за това, което става в Зона 51 и в изследователската лаборатория в Дълси, Ню Мексико.

— Професор фон Сеект, аз…

— Тихо. Нямаме много време! Някога чували ли сте името „Найтскейп“ във връзка със Зона 51?

— Да, те се занимават с психологическата подготов…

— Правят много повече от това — прекъсна я фон Сеект. — Те отвличат хора и им промиват мозъците, а може би вършат с тях и далеч по-страшни неща. Те са извършителите на обезобразяването на животните в района. И не само на това…

— На какво още?

Фон Сеект прескочи въпроса й.

— А какво знаете за операция „Кламер“?

Дънкан взе химикалка и придърпа към себе си малкия хотелски бележник.

— Какво за операция „Кламер“?

— Имате ли представа какво става в лабораторията в Дълси? Експериментите с имплантирани спомени?

Дънкан изписа „ДЪЛСИ“ в бележника.

— Да се върнем на операция „Кламер“. Този въпрос ме интересува. Съществува ли някаква връзка между тази операция и онова, което става в Дълси?

— Лошото е, че не зная какво точно става там. Съвсем наскоро спасихме един репортер, който е бил отвлечен и държан в лабораторията, и той се самоуби вследствие на онова, което му бяха причинили.

— Аз не виждам… — поде Дънкан, но фон Сеект я прекъсна отново.

— За да отговоря на въпроса ви — името генерал Карл Хемщад говори ли ви нещо?

Дънкан си взе бележка.

— Май си спомням да съм го чувала някъде.

— Хемщад бе ръководител на „Ва Пруф 9“ — специалния отдел на Вермахта за подготовка на химическа война. Той бе от първите подопечни на операция „Кламер“. Видях го в Дълси през 1946 г. По време на войната генерал Хемщад отговаряше за снабдяването на концентрационните лагери с газ. Също така участваше в многобройни експерименти с нови видове отровен газ — разбира се, подобни експерименти се осъществяваха само върху човешки материал. След 1946 г. ми забраниха да посещавам Дълси, не зная и каква е била съдбата на Хемщад. Не вярвам обаче да е изчезнал просто така. Такъв човек не може да се скрие лесно, а ако това стане, значи са се намесили доста могъщи фигури. На правителствено ниво. Тук има още някой, е когото трябва да поговорите… — допълни фон Сеект и след кратка пауза в слушалката се чу женски глас:

— Доктор Дънкан, името ми е Кели Рейнолдс. Зная за вас от капитан Майк Търкот. Той се опитва на два пъти да се свърже с вас на телефона, който сте му дали. И двата пъти номерът е бил изключен. Искаше да ви предам, че не бива да вярвате никому.

— Къде е капитан Търкот сега? — попита Дънкан.

— Тръгна за Зона 51.

— Защо ми казвате всичко това?

— Защото искаме да се срещнем с вас тази нощ в Куба, в Зона 51. Ще трябва да съобщите на генерал Гулик или на някой от останалите членове на „Меджик-12“, че пристигате.

— Какво всъщност става?

— Просто бъдете тази вечер в Куба. Не по-късно от полунощ местно време. Ние ще ви обясним всичко. — С това линията бе прекъсната.

Дънкан положи бавно слушалката. Надигна се, извади от чантата си дебела папка, разтвори я и взе да прелиства захабените страници, като плъзгаше поглед по текста. Откри каквото търсеше на страница седемдесет и осем: генерал Карл Хемщад наистина фигурираше сред потенциалните подопечни на операция „Кламер“.

Тя затвори папката, пусна я обратно в чантата и се отправи към вратата. Дано по-бързо да хване такси.

Темпют, Невада

Фон Сеект и Кели се върнаха при пикапа.

— Какво смяташ? — попита го тя.

— Захапа въдицата, чак когато споменах операция „Кламер“.

— Мислиш ли, че ще предупреди Гулик? — Кели отвори вратата и се настани зад волана. Фон Сеект седна до нея. Нейбингър беше отзад и се занимаваше със своето ронго-ронго.

— Не — отвърна фон Сеект. — Тя не е с тях. Както президентът, така и съветниците му се сменят на всеки четири години. Това е политически пост. Сигурен съм, че останалите крият истината от нея.

— Е, скоро ще разберем дали си прав — кимна Кели и завъртя ключа.

Зона 51

Търкот изряза дупка за главата си в тънкото, сребристо, термоизолиращо одеяло и го нахлузи на раменете си. Уви го около гърдите и го пристегна здраво с кабел. Одеялото се спускаше свободно надолу чак до коленете му и изглеждаше като зле скроено пончо. Беше ушито от материя, предназначена да съхранява топлината на тялото в крайно тежки атмосферни условия, но в конкретния случай Търкот се надяваше да го скрие от топлинните детектори, които бяха разположени на външния периметър на Зона 51. Следите от главата и краката щяха да са твърде дребни и незначителни, за да привлекат вниманието на наблюдателите.

Това, което не можеше да пренебрегва повече, бе болката в коляното. Опипа го и усети, че е отекло. Лоша работа. Най-вече, защото нямаше друг избор. Провери часовника. Беше напред с времето, тъй че можеше да се придвижва по-бавно. Той продължи да се катери нагоре по склона на планината, като се стараеше да не обръща внимание на болката.

Авиобаза Нелис, Невада

— Искам да видя дежурния офицер — каза Лиза Дънкан на сержанта зад бюрото в залата за управление на полети.

— А вие сте? — попита сержантът, като я разглеждаше без особен интерес.

Дънкан извади портфейла и му подаде идентификационната си карта, с която я бяха снабдили от президенството, преди да потегли насам.

— Аз съм главният научен съветник на президента.

— На президента на…? — продължи сержантът и в този момент забеляза герба върху картата. — Извинете, госпожо! Веднага ще повикам майора!

Майорът не беше толкова впечатлен от картата й, особено след като чу какво иска.

— Съжалявам, госпожо, но достъпът до авиобазата край Езерото на конярите е абсолютно забранен за всякакви полети. Дори и да ви намеря хеликоптер, съмнявам се, че ще ви допуснат да навлезете в тамошното въздушно пространство.

— Господин майор — произнесе натъртено Дънкан, — трябва на всяка цена още тази вечер да пристигна там.

Дежурният офицер посегна към телефона.

— Мога да се обадя в базата и да проверя дали ще разрешат полета, и после…

— Не — вдигна ръка Дънкан. — Не желая да знаят за пристигането ми.

Майорът поклати глава.

— Съжалявам. Нищо не мога да направя.

— Вие за кого работите? — попита хладно Дънкан.

— Числя се към оперативния отдел на полковник Томас.

Дънкан поклати глава.

— По-нагоре?

Офицерът погледна навъсено сержанта, който бе разговарял в началото с Дънкан.

— Командир на базата е…

— Питам кой е вашият главнокомандващ?

— Президентът, госпожо.

Дънкан се наклони над бюрото и вдигна слушалката.

— Искате ли да говорите с него?

— Да говоря с… — повтори стреснато майорът. — О, не, госпожо.

— Тогава, съветвам ви незабавно да ми осигурите хеликоптер за полет до базата.

Майорът хвърли последен поглед на идентификационната й карта, оставена върху бюрото, и се обърна към сержанта:

— Свържи ме с дежурния по СО.

— СО? — вдигна въпросително вежди Дънкан.

— Спасителен отряд — обясни майорът. — Винаги разполагаме с готов за действие екипаж.

— Имат ли хеликоптер?

— Да, госпожо, имат. И, повярвайте ми, знаят как се лети с него.

„Пощенската кутия“ в околностите на Зона 51

— Ето я — посочи фон Сеект. — Кутията е там.

На банкета на черния път бяха паркирани половин дузина разнокалибрени превозни средства, край които се бе събрала неголяма групичка. Някои от тях зяпаха небето с бинокли и прибори за нощно наблюдение, други просто стояха.

— Загаси светлините — нареди й фон Сеект.

Кели изгаси фаровете и качи двете гуми на банкета. Дръпна ръчната спирачка, отвори вратата и скочи навън, а фон Сеект последва примера й. Нейбингър остана в колата.

Кели се приближи към една възрастна двойка, настанена удобно в сгъваеми столове, с чифт телескопи и голям димящ термос по средата.

— Извинете…

— Да, скъпа? — попита жената.

— Познавате ли човек с прозвище Капитана?

Жената се засмя.

— Тук всички го познават. — Тя посочи един пикап, паркиран на двадесетина метра. — Ей там е.

Кели и фон Сеект вдигнаха глави. Пикапът бе спрян така, че задницата му да сочи към планината, зад която се простираше Зона 51. Задните врати бяха отворени и отвътре се подаваше доста мощен на вид телескоп. Човекът, който седеше в инвалидна количка на другия край на телескопа, не откъсваше очи от окуляра. Имаше бяла коса и изглежда бе около шестдесетте. Погледна към тях, когато се приближиха.

— Аз съм Кели Рейнолдс.

Никакъв отговор.

— Приятелка съм на Джони Симънс — продължи Кели.

— Значи е получил записа — изсумтя мъжът.

— Да — кимна Кели.

— Доста време се забавихте. Къде е Симънс?

— Той е мъртъв. — Тя посочи на запад. — Опита се да проникне в Зона 51 и го хванаха. Отвели са го в Дълси, Ню Мексико. Успяхме да го освободим, но той се самоуби.

Възрастният мъж не изглеждаше особено изненадан.

— Чувал съм, че правят странни неща с хората в Дълси.

Кели се приближи до него.

— Ще ви разкажа накратко всичко, което се случи. Нуждаем се от помощта ви.

Авиобаза Нелис, Невада

Жената с летателен комбинезон протегна ръка.

— Госпожо, лейтенант Хейвърстроу е на вашите услуги.

— Наричайте ме Лиза — отвърна Дънкан.

Жената се усмихна.

— Аз съм Деби. — Тя представи екипажа си. — Това е вторият пилот, Пит Джеферсън, а сержантите Хенкок и Мърфи са членове на Спасителния отряд. — Двамата мъже товареха снаряжение на големия УХ-60 „Блекхоук“.

— Какво товарите? — попита Дънкан.

— Стандартна спасителна екипировка — обясни Хейвърстроу.

— Исках само да ме откарате до Езерото на конярите.

— Няма начин — такава е процедурата. При полет винаги трябва да носим екипировката. Може да се наложи да се отзовем на призив за помощ, дори когато возим на борда президентския съветник. — Тя се усмихна отново. — Освен това, научих от дежурния офицер, че нямаме разрешение за навлизане в пространството над Зона 51. Кой знае какво може да ни се случи. Чувала съм какви ли не странни истории за това място.

— Да не съм ви създала проблеми? — попита Дънкан.

— Никакви. Получих преки разпореждания от дежурния офицер и това е достатъчно. — Хейвърстроу си сложи шлема. — Осигурила съм си гръб. — Тя дръпна вратата на кабината. — Освен това, ужасно мразя тези големи, забранени за полет зони върху картата. Винаги са ме предизвиквали. Отдавна чаках подобна възможност. — Тя махна с ръка. — Скачайте отзад.

Околностите на Зона 51

Кели напълни гърди и извика:

— Чуйте, всички! Имам да ви кажа нещо интересно.

Уфоманиаците извърнаха лица към нея, но никой не се приближи, докато не прокънтя гласът на Капитана.

— Хайде, събирайте се тук!

Скупчиха се наоколо, маса от тъмни фигури в мрака.

— Тези хора имат нужда от нашата помощ — заговори Капитана. — Знаете, че от доста време идвам тук и наблюдавам какво става. По-точно от двадесет и две години. Тази нощ обаче ще се позанимаем с малко странична дейност.

Докато Капитана описваше на присъстващите какво се иска от тях, една фигура от задните редици се откъсна безшумно от групата и изчезна в мрака. Всички бяха толкова съсредоточени в онова, което им казваше Капитана, че никой не забеляза колата, която се отдалечи със загасени фарове.

Зона 51

Когато Търкот стигна върха на планината, сиянието от светлините на базата долу при Езерото на конярите вече идваше от лявата му страна. Виждаше се пистата, която сочеше право към отсрещната планина, а там отдолу — според напътствията на фон Сеект — беше разположен хангарът с кораба-майка.

„Дотук добре“ — помисли си Търкот. Но за останалата част от пътя щеше да му е нужна малко помощ. Той провери часовника. Петнадесет минути. Стиснал зъби, Търкот приклекна и се зае да масажира енергично подутото коляно.

Авиобазата Нелис

Сержант Хенкок показа на Лиза Дънкан как да си нагласи шлемофона и да включва радиовръзката.

— Готови за излитане — обяви лейтенант Хейвърстроу от предната седалка. — Отзад настанихте ли се всички?

— Готови — кимна Дънкан.

— Ще летим на височина хиляда стъпки, докато наближим границата. След това ще се спусна съвсем ниско. Зная, че не е съвсем безопасно, но искам да съм сигурна, че няма да се появя на техните екрани. А нали целта е да ви доставим жива и невредима край езерото.

Хеликоптерът се разтресе, издигна се над пистата и плавно се понесе на север.

Околностите на Зона 51

— Открих нещо тук — произнесе Нейбингър, вдигнал една дървена плочица, която бе взел от лабораторията в Дълси. Откакто бяха потеглили насам, не беше се откъсвал от работата си.

— Мисля, че точно сега не ни е до това — отвърна Кели. Тя почука с пръст циферблата на часовника си. — Време е да започваме.

Кели направи обратен завой и пое на запад, следвана на къса дистанция от пикапа на Капитана и останалите коли. Продължиха надолу по пътя, сред гъсти облаци от прах и минаха без да спират покрай предупредителните надписи и първата двойка лазерни детектори.

31.

Кубът, Зона 51

Променено време до излитането — 22 часа и 9 мин.

— Какво има там? — попита майор Куин, веднага щом влезе в командната зала, повикан от сигнала на дежурния.

— Голям брой превозни средства в сектор три — операторът посочи екрана. — Движат се по пътя на запад.

— Дай ми инфрачервено и топлинно изображение откъм планината — нареди Куин.

Операторът зададе съответната програма. По пътя право към базата се придвижваше колона от коли.

— Я да видим какво става при „пощенската кутия“.

На другия екран се появи районът около кутията, където беше съвсем пусто. Куин вече знаеше откъде са се взели колите.

— Какво, по дяволите, правят тези? — промърмори той, докато разглеждаше колоната. — Свържете се с въздушния полицейски патрул и им наредете да спрат тези хора.

— Обажда се Джарвис — размаха ръка другият оператор.

Куин вдигна слушалката, стоя заслушан няколко минути, сетне я положи с мрачно изражение. Обърна се, доближи с бърза крачка дървената врата и почука. Отвори я, без да чака разрешение. Направи няколко крачки, спря до кушетката и докосна с ръка рамото на лежащия там човек.

— Сър, имаме голяма група нарушители от района на „пощенската кутия“. Изглежда всички уфоманиаци са решили да дойдат да позяпат отблизо. Джарвис се обади преди малко да ни предупреди, че фон Сеект и онази репортерка са с тях, тъй че нахлуването им не е случайно.

Гулик се надигна с отривисто движение. Беше напълно облечен в маскировъчна бойна униформа и явно готов за действие.

— Предупредете „Найтскейп“ и наредете да приготвят хеликоптерите — произнесе той. Веднага щом Куин си тръгна, генералът бръкна в джобчето и извади таблетка. Глътна я и почти веднага почувства как пулсът му се ускорява. След това последва Куин в командната зала.

— Излязоха от пътя! — извика операторът. — Не всички — само няколко — поправи се той. — Разпръсват се из пустинята и продължават да се приближават към нас. — Той притисна с пръст слушалката към ухото си. — Полицията не разполага с достатъчно хеликоптери, нито може навреме да пристигне тук с коли. Някои от тях ще нарушат външния периметър.

Гулик хвърли навъсен поглед на човека пред монитора.

— Искам до минута „Найтскейп“ да е във въздуха. Освен това предупредете екипажите на скакалците да бъдат в готовност.

— Слушам, сър.

Четиридесет километра на юг лейтенант Хейвърстроу включи интеркома.

— Сега ще се спуснем съвсем ниско. Дръжте се.

Хеликоптерът се наклони към пустинята и Лиза Дънкан погледна през страничния прозорец към скалистия планински гребен встрани и над тях. От ръба ги деляха не повече от десетина метра. Пръстите й неволно се впиха в меката тапицерия на седалката.

— Засякохме горещ инфрачервен източник в шести сектор — докладва Куин. — На ниска височина и с голяма скорост.

— Какво може да е? — попита Гулик.

— Хеликоптер. Под радара ни е, но го открихме от сателита.

— Проверете СЧ — нареди Гулик. Имаше предвид програмата „свой-чужд“ за определяне принадлежността на всяко транспортно военно средство.

— От нашите е — обяви Куин, докато пръстите му бягаха по клавиатурата. — „Блекхоук“, числи се към Специалния спасителен отряд на Нелис.

— Кажи им да се разкарат от нашето въздушно пространство — изръмжа Гулик. Обърнал гръб на монитора, той наблюдаваше върху съседния екран как полицията се опитва да спре някои от колите в пустинята. Седем от нарушителите вече бяха задържани, но останалите шест навлязоха във външния периметър.

— Получихме съобщение — обърна се назад Хейвърстроу. — Нареждат ни да се върнем обратно.

— Не се подчинявайте — нареди Дънкан.

— Слушам, госпожо.

— Никакъв отговор от хеликоптера, сър — докладва Куин.

Генерал Гулик потърка набръчканото си чело.

— Да предам ли на „Ландшафт“ да ги прехване, когато навлязат в обсег? — попита Куин.

— Кажи им да ги следят, но да не откриват огън, докато не им заповядам.

— „Найтскейп“ излетя — сети се да добави Куин.

Кели завъртя рязко волана и изпод задните колела се вдигна облак от прах. Вече различаваше съвсем ясно светлините на базата край Езерото на конярите — беше на не повече от четири километра пред тях.

— Май ще успеем — извика Нейбингър, който се друсаше на седалката до нея.

Мигащи ослепителни снопове лъчи ги деляха от постоянните светлини, които маркираха сградите. Пулсиращите блясъци се издигаха нагоре.

— Урочаса ни. Ще си имаме посрещачи.

— Опитвам да помогна — обади се фон Сеект отзад. Беше се привел над вградения в колата компютър и пръстите му бягаха чевръсто по клавиатурата.

Веднага щом стъпи на твърдата настилка, Търкот се затича по пистата. Чувстваше се беззащитен и неволно притискаше брадичка в гърдите си, сякаш да се прикрие от изстрелите, които можеха да го посрещнат. Вече различаваше в отсрещния край на пистата — на около километър по-нататък, в основата на планината — маскировъчна мрежа, която прикриваше нещо. Почувства първия проблясък на надежда. Изглежда, че поне едно от предположенията на фон Сеект щеше да излезе вярно.

— Някой тича по пистата — обяви Куин.

— Дай го на големия екран — рече генерал Гулик.

Инфрачервеният телескоп, монтиран на върха на планината, притежаваше увеличителна мощност от 300 пъти и мъжът, който се показа на екрана, се виждаше съвсем ясно.

— Как не сме го засекли по-рано на топлинните датчици? — попита Гулик.

Куин превключи на топлинно изображение и картината рязко се смени. Сега вече се виждаше само малка червена топка на мястото, където беше главата.

— Това е топлинно изображение на целта. Изглежда носи някаква термоизолираща защита. — Куин превключи на картата на района и бързо се ориентира. — Насочва се към инженерния отсек пред Втори хангар.

— Отклонете един от хеликоптерите на „Найтскейп“ — разпореди се Гулик. — Спрете този човек на всяка цена.

— Слушам, сър. — Куин понечи да заговори в микрофона, после изведнъж се обърна към генерала. — Сър, някой ни заглушава! Не мога да се свържа с „Найтскейп“!

В задната част на пикапа фон Сеект се усмихна доволно, когато чу разтревожените гласове на пилотите от „Найтскейп“, които се опитваха да се свържат с Куба, за да получат инструкции за действие. Той натисна и задържа няколко секунди клавиша на високочестотния предавател, отпусна го и отново го натисна.

Гулик погледна към картата на Зона 51, опитвайки се да разбере какво означават отделните символи. Имаше три цели — човекът, който се движеше към инженерния сектор, хеликоптерът-нарушител и колите, които идваха през пустинята. Очевидно ставаше въпрос за добре организирана операция, което означаваше, че повече не бива да се рискува. Дори без радиовръзка той все още държеше нещата под свой контрол.

— Предайте на противовъздушните установки на „Ландшафт“, че имат разрешение за стрелба по тяхна преценка.

— Разбрано, сър.

— Предупредете в инженерния отсек за човека, който се приближава към тях. Да бъде спрян с всякакви средства.

— Сър, не можем да се свържем с охраната на отсека. Те са на честотата на „Найтскейп“.

— Мътните го взели! — изруга ядно Гулик.

На таблото отпред замига червена лампичка и в същия миг в шлемофона на Дънкан се появи равномерен, пронизителен звън.

— Прехващане от ракета! — викна през рамо лейтенант Хейвърстроу. — Ще опитаме да се измъкнем с маневра. Хенкок и Мърфи, гледайте назад и имайте готовност, ако е с топлинно насочване!

Хеликоптерът се наклони наляво, после рязко се люшна в обратна посока. Пред вторачения поглед на Дънкан двамата сержанти дръпнаха плъзгащата се врата и в кабината нахлу студен въздух. Пристегнати с ремъци, за да не изпаднат, мъжете се надвесиха над ръба и погледнаха надолу.

— Виждам ракета! — извика Мърфи. — Издига се бързо! — В ръката си държеше сигнален пистолет и веднага изстреля един заряд, с надежда, че топлината му ще отклони преследващата ги ракета. В същия момент Хейвърстроу рязко намали скоростта и хеликоптерът започна да губи височина.

Ракетата профуча с грохот покрай дясната им страна, разминавайки се едва на няколко стъпки с роторните лопати.

— Уф, на косъм — изпръхтя Хейвърстроу по интеркома, като същевременно отвори дросела и изтегли ръчката към себе си, задържайки хеликоптера на метри от повърхността на пустинята.

— На косъм — повтори Дънкан, загледана в тъмната земя под тях.

— Май не сме особено желани тук — подметна пресипнало Хейвърстроу.

— Свържете ме с щаба им — каза Дънкан.

— Няма да стане — отвърна Хейвърстроу. — Честотата за връзка с Езерото на конярите се заглушава.

— Стой! — разнесе се заповеднически глас от тъмното, някъде вдясно от Търкот. От мрака се появи човешка фигура с нощни очила и автомат, която се приближаваше към него.

В отговор Търкот стреля два пъти, целейки се ниско, в краката на жертвата. Не искаше повече да убива, глождеха го угризения за онова, което се случи в лабораторията. Но там бяха взели връх обстоятелствата и чувствата му. Той се хвърли към мъжа, изби с ръка автомата му и дръпна надолу очилата.

— Мамицата ти! — изруга мъжът и посегна към пистолета си. Търкот замахна и стовари дръжката на пистолета върху слепоочието му. Мъжът се строполи в безсъзнание. За всеки случай Търкот се наведе и провери дали има пулс. След това извади бинт от аптечката му и превърза кървящите рани в бедрата на поваления противник. Едва тогава се изправи и продължи по пътя.

Един малък и пъргав АХ-6 прелетя в бръснещ полет над тях и Кели натисна докрай газта. Светлините на базата бяха само на километър.

— Вратите на хангара са затворени — съобщи Нейбингър. — Какво ще правим?

— Първо да стигнем живи до там. После ще му мислим — отвърна Кели.

— Хеликоптерът все още се приближава — докладва Куин. — Който и да го управлява, е страшно добър. Движат се под нивото на радара. Не можем да разчитаме на сателитното насочване на противовъздушните ракети заради заглушаването.

— Вдигнете един скакалец — нареди Гулик. — Кажете му да свали хеликоптера.

Хейвърстроу погледна през предното стъкло. Там долу ставаха доста интересни неща. Виждаше множество коли, осветени от кръжащи над тях полицейски вертолети. Един от тях свърна да им пресече пътя.

— Май си имаме компания — промърмори лейтенант Джеферсън.

Хейвърстроу не отговори. Малкият АХ-6 се носеше право към тях.

— На пресечен курс — рече уплашено Джеферсън.

Между двата вертолета имаше не повече от километър. Пилотът на АХ-6 ги заслепяваше с предния си прожектор.

— Иска да се приземим — продължаваше нервно Джеферсън.

Хейвърстроу не отговори, стиснала здраво щурвала.

— О, Деб, той се готви да… — забърбори припряно вторият пилот, сетне изпищя, защото хеликоптерът отсреща внезапно изпълни цялото предно стъкло. В последния момент той изви рязко, за да избегне сблъсъка.

— Нещастник — промърмори Хейвърстроу и добави с малко по-силен глас: — След тридесет секунди пристигаме.

— Вратите на хангара се отварят! — извика Нейбингър, сочейки мигащите червени светлини пред тях.

— Тъкмо ще се прицеля по-лесно — беше коментарът на Кели.

— Ей! — извика уплашено седналият в джипа сержант, когато през отворения прозорец се подаде дулото на автомат. — Внимавай с това желязо.

— Ти внимавай — рече Търкот и отстъпи крачка назад. Той огледа компютърната система и жиците, които водеха към голямата черна кутия. — Това са взривове за отваряне на Втори хангар, нали?

— Да. — Сержантът все още не можеше да откъсне очи от цевта на автомата.

— Включвай компютъра и задействай програмата!

— Майчице, погледнете там — извика Хейвърстроу, докато снижаваше хеликоптера над пистата, на около двеста метра от големите врати, които се плъзнаха встрани, разкривайки отвор в склона на планината. Отвътре бликна червеникава светлина, която огря металната обшивка на плавно витаещия над пода диск. — Какво, по дяволите, е това?

— Мерси, че ме докарахте — подметна Дънкан. — А сега, изключете машината и изчакайте тук, докато всичко се изясни.

— Разбрано — кимна Хейвърстроу. — Ваш ред е.

Дънкан свали шлемофона и скочи от кабината тъкмо в мига, когато един пикап закова с пронизителен вой между нея и диска.

Търкот погледна към екрана. Зарядите бяха подредени по реда на тяхното възпламеняване. Той чукна няколко пъти по клавишите.

Дискът се издигна бавно пред хангара и освети сцената под него с ярките си прожектори. От входа на хангара започнаха да излизат тежко въоръжени войници.

— Слизай от колата! Ръцете горе! — кресна един от мъжете, насочил оръжие към прозореца на пикапа.

— Да вървим — каза Кели. — Направихме каквото можахме. Да се надяваме, че Търкот е получил необходимото време.

Тя отвори вратата и стъпи на пистата до Нейбингър, който все още стискаше своето ронго-ронго, леко прегърбен под тежестта на раницата. Фон Сеект скочи от задната врата.

— Лягай по очи на земята! — нареди мъжът.

— Чакайте малко! — разнесе се женски глас. Всички погледи се завъртяха към фигурата, която се приближаваше забързано от кацналия „Блекхоук“. — Аз съм доктор Дънкан. — Тя протегна идентификационната си карта. — Съветник на президента в „Меджик-12“.

Старшият офицер от „Найтскейп“ я загледа объркано. Очевидно не знаеше какво да предприеме в подобна ситуация. Трите групички се намираха в неголям кръг, точно пред вратите на първи хангар.

— Веднага повикайте тук генерал Гулик! — произнесе натъртено Дънкан.

— Първо трябва да арестуваме нарушителите.

— Аз съм Кели Рейнолдс — Кели пристъпи напред, като внимаваше ръцете й да са встрани. — Познавате доктор фон Сеект, а другият човек е професор Нейбингър от Бруклинския музей. Ние ви се обадихме по телефона.

Дънкан кимна.

— Така и предполагах. Затова съм тук. Този път ще изровим цялата гадост от ямата. — Тя се обърна към офицера. — Никъде няма да избягат вашите нарушители. Всички ще стоим тук. Вървете да намерите генерал Гулик. Веднага!

— Сър? — произнесе напрегнато Куин, след като постави слушалката.

Генерал Гулик бе втренчил очи в главния екран, където се виждаше карта на Зона 51. Всички коли най-сетне бяха спрени, а нарушителите — задържани.

— Да?

— Доктор Дънкан е била на борда на онзи „Блекхоук“. В момента е пред Първи хангар и настоява да ви види. При нея са фон Сеект, Нейбингър и репортерката.

Една тънка жилка започна да пулсира върху слепоочието на генерала.

— Още ли нямаме връзка?

— Връзката е възстановена, сър.

— Свързахте ли се с инженерния отсек?

— Не отговарят, сър.

— Наредете на „Скакалец четири“ да провери какво става там. На секундата!

Гулик се извъртя на токове и закрачи към асансьора. Куин въздъхна облекчено, когато вратите се затръшнаха зад генерала, и се зае да предава разпорежданията.

Летящият диск се стрелна ненадейно в западна посока, оставяйки смълчаната тълпа пред разтворените врати на хангара в неведение.

От хангара се показа едра фигура, която хвърляше издължена сянка върху алените отблясъци по пистата. Генерал Гулик доближи групичката, спря и се огледа.

— Много хубаво. Просто чудесно. — Той закова тежкия си поглед в Дънкан. — Предполагам, че ще получа от вас някакво разумно обяснение за цирка, който очевидно сте устроили?

— Аз пък очаквам да чуя защо се опитвахте да свалите хеликоптера, с който пристигнах — парира го тя.

— Според инструкцията имам право да употребявам сила за задържането на всякакви евентуални нарушители — каза Гулик. — Вие сте тази, която престъпи разпоредбите, като нахлу във въздушното пространство над базата, без да поиска разрешение.

— А какво ще кажете за Дълси, генерале? — погледна го свъсено Дънкан. — Или за генерал Хемщад, бивш военнопрестъпник? Какво ще кажете за операция „Кламер“? Къде е сега капитан Търкот?

Кели първа забеляза промяната в лицето на генерала и вдигна ръка, за да спре тирадата на Дънкан.

Веднага щом чукна последния клавиш, Търкот зърна ослепително зарево, което се издигна над източния край на маскировъчната мрежа. Досущ като сиянието, което бе видял през първата нощ от пребиваването си тук. От мрака изникна летящ диск, спусна се бързо и се приземи на около четиридесет стъпки от него. На върха се отвори люк и отвътре се показа човек с автомат.

— И двамата не разбирате нищо! — викна Нейбингър на Дънкан и Гулик, които продължаваха да си разменят злобни забележки. Те го изгледаха учудено, докато вдигаше пред себе си дървеното ронго-ронго. — Никой от вас не разбира! — Нейбингър посочи с ръка хангара. — Нямате и понятие какво държите там вътре, нито откъде се е взело. Нищо не ви е ясно.

Гулик издърпа автомата от ръцете на един от войниците и го насочи към Дънкан.

— Може и да не разбирам, но и вие няма да разберете. Никога.

— Отидохте твърде далеч — произнесе пресипнало Дънкан.

— Току-що подписа смъртната си присъда, лейди. И това е защото знаеш прекалено много. И не можеш да си държиш устата затворена… — пръстът му вече се свиваше върху спусъка, когато генералът неочаквано бе заслепен от прожекторите на спускащия се „Скакалец четири“. Дискът се приземи точно зад групичката на Дънкан.

— Качвайте се вътре! — викна им Търкот, подал се от люка на върха на диска.

— Да вървим — усети се първа Кели и дръпна Дънкан за ръката. Останалите ги последваха машинално.

Търкот забеляза, че Гулик вдига дулото на автомата и го насочва към него.

— Да не си посмял, иначе ще възпламеня зарядите! — извика той като размаха дистанционния детонатор за Втори хангар.

Гулик замръзна.

— Какво си направил?

— Малка корекция. Не от тези, които биха ти се понравили — добави Търкот, като следеше как върви евакуацията на хората.

— Не можеш да постъпваш така! — изръмжа Гулик.

— И няма — ако ни позволиш да си тръгнем от тук — отвърна Търкот.

— Назад — извика генерал Гулик и махна на хората си да отстъпят.

Търкот се отмести, за да могат другите да влязат в диска, накрая сам скочи вътре и затръшна люка.

— Излитаме! — викна той на пилота.

Долу Гулик вече беше готов за действие.

— Искам „Аврора“ да се приготви за полет! Незабавно!

Внезапно беше изгубил доверие в извънземната технология.

— Да, сър!

— Къде бихте желали да ви откарам? — попита любезно капитан Шулър, изтегнат във вдлъбнатината, в центъра на диска. Беше изгубил всякакво желание за съпротива в мига, когато Търкот бе скочил през люка и му бе наредил — с оръжие в ръка — да изпълнява заповедите му. Останалите бяха насядали в кръг около капитана. Само фон Сеект се опираше на стената, затворил уморено очи.

— Завий надясно — нареди Търкот, който все още стискаше автомата.

— Какво си намислил? — попита го Кели.

Търкот гледаше навън през прозрачната обвивка на скакалеца. Издигнаха се и заобиколиха плавно склона на планината, където бяха скрити хангарите. Изведнъж той вдигна капачето на дистанционния детонатор и натисна копчето.

— Нали каза на Гулик, че няма да го направиш! — укори го Лиза Дънкан.

— Излъгах.

За щастие във Втори хангар нямаше никой. Първа поддаде външната стена, но не по начина, по който бе планирано, а като лавина от скални отломъци, която се срути върху кораба-майка, погребвайки го под тонове земна маса.

В Куба, майор Куин почувства сътресението от експлозиите и вдигна глава тъкмо навреме, за да види стоварващите се върху камерата скални късове, миг преди връзката да бъде прекъсната.

— Олеле — промърмори уплашено той.

Гулик разбра какво се е случило, още щом земята под краката му се разтърси. Олюля се, после падна на колене. Той притисна със свити юмруци слепоочията си, сякаш за да се скрие от вибриращата болка, която отекваше във вътрешността на черепа му. От устните му се откъсна сподавен стон:

— Съжалявам… ей Богу… съжалявам…

— Сър, „Аврора“ е готова за полет — докладва напето един млад офицер.

„Може би все още не всичко е изгубено“ — помисли си обнадеждено Гулик. Той се надигна бавно. Огрян от светлините на пистата, огромният самолет приличаше на застинала морска котка. Да, определено не всичко беше изгубено.

32.

Въздушното пространство над Невада

— Сега накъде? — попита Кели. Другите все още се оглеждаха уплашено, мъчейки се да привикнат с разкриващата се под краката им гледка. Вътре беше възтесничко, отдалечаваха се от Зона 51 в южна посока и постепенно набираха височина.

— Не зная — призна Търкот. — Измъкнах ви оттам и корабът-майка няма да излети поне още няколко седмици. Тъй че аз изпълних моята част. Вие кажете накъде.

— Към Нелис — намеси се Дънкан. — Аз мога да…

— Защо да не кацнем насред Лас Вегас? — предложи разпалено Кели. — Вестниците направо ще се побъркат! Спускаме се над фонтана на „Двореца на Цезар“ и ги шашваме.

— Ние не сме циркаджийска трупа — възрази хладно Дънкан. — А аз съм служ…

— Не! — прекъсна ги Нейбингър, който все още носеше дървената плочица. — Вие всички грешите. Трябва да отидем на мястото, където са отговорите.

— И то е? — попита Търкот.

— Великденските острови — Нейбингър посочи с пръст плочицата.

— Великденските острови? — попита Дънкан.

— Великденските острови — повтори като ехо Нейбингър. — От това, което прочетох, отговорите са там.

— Няма начин — завъртя глава Кели. — Трябва да излезем пред обществото.

— Съгласна — потвърди Дънкан. — Веднага щом кацнем, ще се свържа с президента и ще сложа край на това безумие. — Тя тупна Шулър по рамото. — Карайте към Вегас.

Пилотът се засмя с почти маниакално изражение, докато пръстите му шареха по контролните уреди.

— Госпожо, ако желаете, можете да ме застреляте, но по никакъв начин не можем да стигнем до Вегас.

— Защо? — наведе се заплашително Търкот.

Пилотът разпери ръце.

— Защото аз вече не управлявам това нещо.

— А кой? — настоя Търкот.

— Ами то си лети само.

— Къде отиваме, в такъв случай? — попита Търкот.

— Летим в югоизточна посока. Повече и аз не знам.

— Имате ли радиовръзка? — намеси се Дънкан. — Мога да повикам помощ.

— Не, госпожо — отвърна Шулър.

— Куин, дай ми посоката — изсумтя Гулик в микрофона, докато „Аврора“ набираше мощност.

Гласът на Куин прошептя в слушалките:

— Юг, сър.

— Чу го — обърна се Гулик към пилота, докато се настаняваше на втората седалка. — Давай на юг.

Самолетът се понесе по пистата и се издигна. През малкото прозорче Гулик все още виждаше планината, под която бе погребан хангарът с кораба-майка. Почувства, че болката в главата му се усилва.

— Не се предавай — прошепна си той. Даваше си сметка, че не могат да стигнат скакалеца, но поне биха могли да го проследят. Нали все някъде ще се приземи. Беше наредил навсякъде да ги чакат танкери с резервно гориво.

Кели коленичи до пилота.

— Имате ли карта на света?

Шулър кимна, премести ръка върху клавиатурата на лаптопа и повика на екрана географска карта на земното кълбо.

— Покажете ми къде точно са Великденските острови? — помоли Кели.

Шулър премести курсора през Тихия океан.

— Ето ги — рече той. — Навътре в океана край бреговете на Чили. Приблизително на около десет хиляди километра от нас в момента.

— Посока?

— Осемдесет и четири градуса.

— Изглежда, че ще трябва да ги посетим — независимо какво мислите по въпроса. Колко време ще ни отнеме пътуването?

Шулър направи бързи изчисления.

— Около час и половина при настоящата скорост.

— Е, след като разполагаме с известно време, защо да не опресним знанията си. Време е за лекция, професоре. Какво пише в плочиците за Великденските острови?

Нейбингър седеше, кръстосал нозе на пода, с положено върху коленете ронго-ронго.

— Успях да разчета само малка част… — заговори развълнувано той и надникна в бележника си в скута.

— Чакай малко — спря го Търкот. — Да не започваме отново играта с гатанките. Кажи ни само какво пише, без да изпадаш в ненужни подробности.

Нейбингър очевидно не беше никак доволен от един толкова ненаучен подход към неговите разкрития, но въпреки това кимна смирено.

— Е, добре. В началото се споменават някакви могъщи същества от небесата. Човеци с огнени коси — вероятно червени. Та тези червенокоси хора пристигнали и заживели на Земята на мястото, където „очите гледат в небесата“. Това е дословното описание. От това място управлявали след „месеца на помраченото небе“. Изминал неопределен период от време и хората с огнени коси се качили на своя грамаден кораб и заминали, за да не се върнат никога вече. Но техният… — Нейбингър спря в затруднение — не съм съвсем сигурен за значението на следващата дума. Може да означава „родител“, но тогава не се връзва с общия смисъл. Може би „страж“, или „защитник“ — останал и царствал. Дори след заминаването на хората с огнени коси, „малките слънца“ разнасяли словата на този… страж.

— „Малки слънца“? — попита фон Сеект.

Търкот си спомни „изтребителя фу“ в Небраска и побърза да разкаже на останалите.

— Значи тези обекти най-вероятно са свързани с кораба-майка и скакалците?

— Уверен съм в това — кимна Нейбингър. — Има и още, но е свързано с преклонението пред стража. За съжаление разполагам само с една плочица. Ако у мен бяха останалите, щях да зная повече.

— Че колко са тези плочици? — попита Кели.

— Казват, че на острова имало няколко хиляди — обясни Нейбингър. — Но повечето вероятно са били унищожени при пожари или използвани за огрев от мисионерите, които ги смятали за езически обредни символи. В момента са известни само двадесет и две. Предполагам обаче, че точно тази е била запазена в тайна от научната общност.

— И как е стигнала до Дълси? — попита Кели.

— Дълги години в „Меджик-12“ се занимаваха с активното изучаване на старите руни — сети се фон Сеект. — Никога не са стигали толкова далеч, колкото нашият добър професор, но въпреки това продължаваха да ги събират.

— В такъв случай може би „Меджик-12“ вече е пращал експедиции на Великденските острови? — предположи Кели.

— Възможно — съгласи се фон Сеект, — но тогава щях поне нещичко да чуя.

— Какво знаеш за Великденските острови? — попита Кели.

— Това е една от най-изолираните островни групи на Земята — заобяснява разпалено Нейбингър. — Открита е от европейците едва през 1722 г., точно по Великден, на което дължат и името си. Островитяните наричат главния остров Рапа Нуи.

— Отдалеченото местонахождение може би обяснява защо пришълците са решили да ги използват като своя база — добави фон Сеект. — Спомняте ли си онази част от плочката във Втори хангар, където се споменаваше, че не бивало да се намесват в делата на местните жители?

— А главният остров какво представлява? — попита Търкот.

Нейбингър прелисти няколко страници в бележника си.

— Островът е с форма на триъгълник, с по един вулкан във всеки от ъглите. Повърхността му е точно сто двадесет и четири квадратни километра. Почти няма удобни за акостиране брегове и тъкмо по тази причина е бил посетен толкова късно. Къс скала насред океана, без дървета — само трева. И естествено — добави усмихнато Нейбингър — прословутите статуи, издялани от невероятно твърдата магмена скала по склоновете на един от вулканите. Най-голямата от тях е висока десет метра и тежи деветдесет тона. Общият им брой е няколко хиляди и са разпръснати из целия остров.

— Виждала съм снимки на тези статуи — рече Кели. — Как са могли местните туземци да преместват толкова тежки предмети?

— Добър въпрос — кимна Нейбингър. — Съществуват няколко теории, нито една от тях не е достатъчно правдоподобна.

— В такъв случай — намеси се фон Сеект — може би червенокосите пришълци имат пръст в тази работа. Или пък са оставили нещо, с чиято помощ туземците са се справили с тази непосилна задача. Някаква антигравитационна платформа или магнитен…

— Има ли доказателства за съществуването на този страж? — прекъсна го Търкот. — Нещо от рода на скакалците, кораба-майка, или находката в пирамидата?

Нейбингър поклати глава.

— Не. Не знаем много и за миналото на тези островитяни. Нямаме представа защо са издялали тези статуи и как са ги отнесли до брега. Съществуват толкова много бели петна в историята на този остров. От време на време някоя археологическа експедиция открива по нещо, но все още недостатъчно.

— Значи и за нас има надежда? — рече заинтригувано Търкот.

— Може би стражът все още е там — предположи Кели.

— Надявам се, че там има нещо — добави Търкот, загледан през рамото на Шулър в екрана. — Защото някой вече ни диша във врата. И без това не вярвах, че генерал Гулик ще се откаже толкова лесно.

33.

Въздушно пространство, Тихия океан

— Положението ще се влоши, преди накрая да се оправи — произнесе философски Търкот.

— Какво ще правим? — попита Кели.

— Според сателитната информация отпред също си имаме компания. Изглежда, че са вдигнали няколко изтребителя, за да ни видят сметката окончателно.

— Тогава къде е обещаното оправяне?

— Е, винаги става по-добре, след като работата се оплеска. Или това, или си отиваш от този свят.

— Ама че философия — промърмори Кели.

Вдигната от „Ейбрахъм Линкълн“, една ескадрила Ф-16 кръжеше насред океана, очаквайки целта да навлезе в обсега на нейните ракети. Но така и не дочака, след като в пространството наоколо неочаквано изникнаха малки сияещи сфери и всички машини изгубиха мощност.

Генерал Гулик затвори очи, заслушан в паническите възгласи на пилотите, изгубили управление над своите самолети. Той смъкна слушалките и огледа кабината.

— Накъде летим?

— Следваме маршрута на „Скакалец четири“ — докладва пилотът и кимна към монитора, където се виждаше червена пунктирана линия. Тя пресичаше територията на Колумбия и продължаваше на юг в океана.

— Антарктида? — попита Гулик. — Но там няма нищо.

— О, не съвсем, сър. На този курс има една островна група. Великденските острови.

— Великденските острови? — повтори Гулик. — Че какво толкоз има на тези Великденски острови, мътните ги взели? — Генералът не дочака отговор. Включи предавателя и се свърза с адмирала на „Ейбрахъм Линкълн“. Последва петминутен спор, породен от факта, че в момента адмиралът имаше по-важна задача — спасяването на падналите самолети. В края на краищата бе постигнат компромис — по-голямата част от съдовете обърнаха на юг и поеха с пълна мощност към Великденските острови, докато няколко разрушителя останаха да приберат екипажите.

Търкот видя как блестящите точки на очакващите ги самолети изведнъж изчезнаха от екрана. Усещаше неясна тревога, въпреки позитивното развитие на нещата.

— Продължавай, професоре. Какво още можеш да ни кажеш за Великденските острови? — настоя той.

— На главния остров има два големи вулкана. Рано Рараку в югоизточния край и Рано Као. И двата имат малки езера в кратерите си. Тъкмо по склоновете на Рараку са разположени кариерите, в които са били издялани фигурите. Някои от тях все още се въргалят там — в различен стадий на изработка. Интересно е да се отбележи, че по главния път от Рараку също са издигнати статуи, което кара някои изследователи да смятат, че е бил предназначен за тържествени процесии.

— По време на церемониите, посветени на червенокосите? — вметна Кели.

— Може би. Представете си само какви невероятни усилия са били полагани при изработването и преместването на тези каменни създания! Неминуемо това е оставило тежък отпечатък върху икономическото развитие на острова и вероятно накрая жителите му са въстанали срещу непосилните задължения.

— Значи Рараку си заслужава да се види? — попита Търкот.

— Сигурно — сви рамене Нейбингър. — Интересното е, че на билото на другия голям вулкан — Рано Као — жителите са построили по-малко, тайно селище, което нарекли Оронго. Езерото в кратера е с диаметър почти два километра. Недалеч от бреговете на Као, в океана има малък остров на име Мото Нуи, където гнездят един местен вид птици — морски рибарки. В древни времена, веднъж в годината, в Деня на човека-птица, всички младежи се спускали от склоновете на планината, преплували до Мото Нуи, вземали по едно яйце от рибарка и първият, който се връщал, бил обявяван за човек-птица на съответната година.

Търкот се почеса замислено.

— Добре, добре. Имали са си хора-птици. И гигантски статуи. Да не забравяме и странните надписи върху дървени плочки. Но ние какво, по дяволите, да търсим? Съществува ли някакъв знак, който да ни насочи към този страж?

— Не.

— Тогава защо поехме… — Търкот млъкна, забелязал развълнувания знак на пилота.

— Отново приятелчета!

Точно зад кораба им се носеха шест „изтребители фу“.

— Тази работа не ми харесва — призна Шулър. Кълбата не предприемаха никакви агресивни маневри, просто висяха зад тях, докато вкупом се носеха на юг.

— Колко още ще летим? — попита Търкот.

— До островите остават не повече от две минути.

„Изтребителите фу“ скъсиха още малко дистанцията и се разпръснаха наоколо, оформяйки нещо като „кутия“.

— Май няма да се чудим дълго къде точно да отидем на острова — засмя се напрегнато Кели. — Мисля, че стражът е решил това вместо нас.

— Снижаваме се — обяви Шулър.

— Летим към кратера на Рано Као — добави Нейбингър, сочейки блестящата повърхност на езерото в средата на угасналия вулкан.

— Това нещо водонепроницаемо ли е? — обърна се Търкот към пилота.

— Надявам се.

— Всеки да се хване здраво — извика Търкот, докато се спускаха под ръба на кратера. Малко след това се врязаха в езерото и потънаха в непрогледен мрак. Около половин минута цареше пълна тишина и по нищо не можеше да се определи дали се движат. Сетне пред тях се появи светла точка, която започна да се приближава.

Светлината ставаше все по-ярка, процеждайки се през водата и тогава неочаквано отново се озоваха във въздух, в гигантска подземна пещера. Скакалецът се издигна над водата, изпълваща половината от пещерата и се спусна върху просторна скална площадка на другата половина.

— Изключиха ни енергията — Шулър показа стените, които бяха изгубили своята прозрачност. Той премести с ръка ръчките за управление. — Не мога да го управлявам.

На хиляда и двеста метра над Великденските острови, генерал Гулик бе принуден да проследи безпомощно изчезващия във водите на езерото скакалец.

— Можеш ли да приземиш самолета на острова? — обърна се той към пилота.

— Сър, това е гражданско летище. Кацнем ли, ще разсекретим съществуването на самолета.

В смеха на Гулик се долови маниакална нотка.

— Майоре, има цял куп неща, които ще станат достояние на обществеността, ако не задържа нещата в свои ръце, а оттук нататък едва ли ще съм в състояние да го направя. Кацай.

— Слушам, сър.

— Да видим какво ни чака — произнесе Търкот, докато се катереше по стълбичката към люка. Той отвъртя дръжката, вдигна металния капак, изкачи се на горната палуба на диска и се огледа, докато другите се скупчваха около него.

— Предлагам да тръгнем натам — Търкот посочи с ръка входа на един тунел.

— След теб — отвърна Кели и махна с ръка.

Търкот пое пръв, следван от Нейбингър, а Кели остана на опашката. Тунелът беше осветен от два реда светлини, които изглежда бяха вградени в тавана. Отпърво подът леко се издигаше и те си помислиха обнадеждено, че ще се озоват на повърхността, но малко след това се изравни и изви надясно.

Неусетно се озоваха в подземна кухина, малко по-голяма от Куба. Три от стените бяха издълбани в скалата, четвъртата беше от метал. Върху нея бяха разположени множество контролни прибори с безброй ръчки и бутони. Това, което привлече вниманието им веднага, беше голямата златна пирамида, висока около пет-шест метра, разположена в самия център на кухината. Търкот замръзна. Пирамидата беше досущ като онази в Дълси, само че по-голяма. Над върха й се очертаваше златисто зарево, но поне този път това не беше придружено с каквито и да било неприятни усещания.

Не без известна неохота Търкот ги поведе към пирамидата, чиято невероятно гладка повърхност будеше възхищението им. Върху метала бяха гравирани различни рунически надписи.

— Какво ще кажете? — подметна Търкот. — Обзалагам се, че тъкмо това нещо пое управлението на скакалеца и ни докара тук. Друг е въпросът дали въобще ще ни пусне.

— Защо толкоз бързаш да си ходиш? — попита го Кели. — Нали заради това дойдохме.

— Учили са ме винаги да знам къде е изходът — промърмори недоволно Търкот, оглеждайки с нескрито подозрение пирамидата.

— В такъв случай, прибери бодлите — отвърна свадливо Кели.

— Не съм ги и вадил — не й остана длъжен Търкот. — Но имам усещането, че измъкнем ли се веднъж от пещерата, отвън ще ни чакат доста големи оръдия.

— Сигурно това е стражът — каза Кели.

Спряха, а Нейбингър се наведе и прокара длан по златистата повърхност.

— Удивително. Това е най-великото откритие в историята на археологията!

— Професоре, това не е история — рече Търкот и заобиколи към вътрешността на кухината. — Това е действителност и тъкмо на нас се падна честта да разберем смисъла й.

— Ще можеш ли да ги разчетеш? — Кели посочи руните.

— Някои от тях са ми познати.

— В такъв случай, захващай се за работа — рече Търкот.

Пет минути след като Нейбингър потъна в своите записки, всички подскочиха стреснато, тъй като сиянието над пирамидата внезапно се усили. Търкот въздъхна с облекчение и този път не долови неприятни смущения. Но никой не можа да реагира, когато сиянието неочаквано се издължи и зае форма на полупрозрачен псевдопод[23], който се пресегна и обгърна Нейбингър през кръста.

— Спокойно — извика Кели на Търкот, понечил да се хвърли на помощ. — Каквото и да е това нещо, сега то ни държи във властта си. Остави на Нейбингър да разбере какво иска.

Първият хеликоптер от „Ейбрахъм Линкълн“ пристигна час и двадесет минути след приземяването на Гулик на международното летище. Тъй като имаше полети само четири пъти в седмицата и тъкмо днес бе почивният ден, не беше особено трудно да превземат летището.

Гулик не се спря и пред дребния факт, че островът представлява суверенна чилийска територия. На разгорещените възражения на адмирала и неколцината негови поддръжници от Вашингтон отвърна със загадъчния аргумент, че ставало нещо необичайно.

— Искам да се подготвите за въздушно нападение — разпореди се Гулик. — Основна цел ще бъде вулканът Рано Као. Вкарайте в действие всичко, с каквото разполагате. Целта е разположена под вулканичното езеро.

Адмиралът щеше да пренебрегне заповедта на Гулик, ако не беше едно малко, но съществено обстоятелство — Гулик притежаваше кода, който му позволяваше да взема командването в свои ръце при извънредни обстоятелства. Не оставаше друго, освен да изкарат бомбите на палубите и да започнат товаренето им по самолетите.

Два часа след началото псевдоподът остави леко замаяния Нейбингър на земята и се прибра в сияещия глобус.

— Какво научи? — първа подскочи към него Кели.

Нейбингър разтърси глава и очите му бавно се фокусираха върху обкръжаващата го обстановка.

— Невероятно! Направо невероятно! То ми говореше по начин, който едва ли бих могъл да ви предам. Толкова много информация. Толкова много неща, които никога няма да разбера. Но и толкова много обяснени загадки. Всички руини и открития, руническите записи, митовете… Просто не зная откъде да започна.

— От началото — предложи му фон Сеект. — Как се е озовало това нещо тук? Откъде е дошъл корабът-майка?

Нейбингър затвори очи, въздъхна и започна да разказва:

— Някога на Земята е имало малка извънземна колония — по-скоро нещо като граничен пост. Извънземните наричали себе си аирлианци. Доколкото можах да определя, аирлианците пристигнали тук преди около десет хиляди години. Настанили се на един остров. — Професорът спря с ръка Търкот, който понечи да го прекъсне. — Не на този. На остров в друг океан — Атлантическия. Същият, който в легендата на древните гърци бил наречен Атлантида. Използвайки го като база, те се заели да изучават планетата. Били изненадани, че един от местните биологични видове много приличал на тях. — Нейбингър се засмя. — Ние. Стараели се да избегнат всякакъв контакт с хората. Не разбрах точно с каква цел са пристигнали. Останах с впечатлението, че се отнася за чисто научна експедиция, но на моменти ми се струваше, че тя е имала и военна страна.

— Искали са да превземат Земята? — предположи Търкот.

— Не. Преди десет хиляди години едва ли сме представлявали някаква междузвездна заплаха. Аирлианците били във война с някакви други същества или може би воювали помежду си. Тази част не можах точно да я разбера, но изглежда е първото. Думата, с която наричаха враговете, беше различна… — Нейбингър спря да си поеме дъх. — В продължение на няколко хиляди години аирлианците поддържали своя пост на Земята, като периодично сменяли персонала в базата. После нещо се случило, не тук, а в тяхната война сред звездите — Нейбингър разроши с пръсти брадата си. — Нещата там се влошили и тукашният персонал се оказал отрязан от цивилизацията си. Изглежда, че противникът можел да открива аирлианците чрез засичане на техните междузвездни двигатели. — Той погледна към фон Сеект. — Сега вече знаем тайната на кораба-майка. Командващият колонията бил изправен пред трудно решение — дали да потеглят обратно към родния свят, или да останат. Естествено, преобладаващата част от персонала гласувала за завръщане. Дори и да останели тук, нищо не пречело с течение на времето противникът да ги открие. От друга страна, ако решат да отлетят, неминуемо ще бъдат открити и преследвани. Съществувал един допълнителен фактор, който командващият очевидно е смятал за особено важен. Всъщност тъкмо той собственоръчно е програмирал стража, тъй че онова, което узнах, пресъздава неговата гледна точка. Името му е Аспасия. Та Аспасия знаел, че дори и да се измъкнат от преследвачите, онези биха могли да проследят траекторията на полета им в обратна посока и в края на краищата да открият Земята. А това, според него, било равносилно на унищожение на планетата. Именно този фактор натежал при вземането на окончателно решение. Правилата, към които се придържали в колонията, също не позволявали по никакъв начин планетата и нейните обитатели да бъдат излагани на опасност. Но имало други сред аирлианците, които не били толкова благородни, нито държали на правилата. Те настоявали да се върнат в родината и по никакъв начин не желаели да останат на тази примитивна планета. Възникнала разпра, привържениците на Аспасия удържали победа, но командващият си давал сметка, че докато съществува възможност за завръщане, ще я има и заплахата от повторни размирици. Освен това осъзнавал, че с течение на времето съществуването на базата им на Атлантида също може да се окаже в противоречие с инструкциите за ненамеса. Ето защо той преместил кораба-майка и го скрил. Наредил на хората си да се разпръснат. Някои от тях — най-вече бунтовниците — и без това вече живеели на отделни групички. Аспасия скрил седемте скакалци в Антарктида и — Нейбингър посочи с палец през рамо — преместил централния компютър или стража, както го наричаме, тук, на най-големия от Великденските острови. Тогава островът бил безлюден. Последните два скакалеца били разположени вътре в кораба. Оставил ги там, след като свършил най-трудната задача — Нейбингър си пое дъх. — Той унищожил техния пост на Атлантида, тъй че дори ако противникът им някой ден се добере до Слънчевата система, да не разбере, че огненокосите са посещавали Земята.

Нейбингър погледна към екрана.

— Аспасия оставил стража активиран, а „изтребителите фу“ трябвало да действат като разузнавачи, в случай че някой ден войната промени своя ход и неговите сънародници се завърнат в тази част на космоса. Очевидно, досега това не е станало. Но изглежда бунтовниците също са знаели, че стражът е активиран и се опитали да оставят послание до своите сънародници. Тук вече идваме и до някои важни обяснения за загадките на пирамидите. Всъщност, те са космически маяци, издигнати от бунтовниците с примитивните средства, с които са разполагали, и с помощта на къртовския труд на местните жители. Целта им била да дадат знак отдалеч за присъствието на бунтовниците на Земята. Бомбата също е тяхно дело. Аспасия знаел, че е в ръцете им, но не можел да им я отнеме, без хората да узнаят за свръхестествените му способности, а това щяло да промени историята. Пък и съществувала опасност бунтовниците да я взривят. Всъщност, несъгласните не били чак толкова много. Общият брой на аирлианската колония на Земята никога не надхвърлял няколко хиляди души, а след унищожаването на базата повечето от тях се разпръснали и заживели сред хората. Тъй че теорията на Йоргенсон за преселението е съвсем вярна. Съществуват множество връзки между всички древни цивилизации и има съвсем конкретни причини те да бъдат създадени приблизително по едно и също време, но не защото хората са се научили да прекосяват океана. Причината е в разрушаването на Атлантида и разпръсването на аирлианците по Земята.

— Видях една пирамида, подобна на стража, но по-малка, в подземията на Дълси — призна Търкот.

— Да, това е компютърът, който бунтовниците са скрили — кимна Нейбингър. — Не може да се сравни по мощност със стража, но все пак е далеч по-усъвършенстван от най-доброто, с което можем да се похвалим. Гулик и хората му вероятно са го измъкнали при разкопките в Джамилтепек.

— А после Гулик е наредил да го задействат — добави Търкот още едно парче в мозайката.

— Така е — съгласи се Нейбингър. — Но след това събитията съвсем не потръгнали така, както Гулик е очаквал. Вече не той, а компютърът на бунтовниците държал всичко под контрол. Включително и него. Компютърът искал да се добере до кораба-майка. Така бил програмиран, защото някога корабът представлявал единственият начин за връщане на родната планета.

Фон Сеект се обърна към Дънкан.

— Нали ви казах, че не бива да позволяваме да включват кораба? Генерал Гулик и хората му можеха да предизвикат гнева на жестоките противници на пришълците върху Земята!

— Не мисля, че Гулик е съзнавал какво върши — намеси се Търкот, докато търкаше слепоочията си.

— От заплахата, която е тегнела над аирлианците, са изминали няколко хиляди години — отбеляза Дънкан. — Възможно е…

— Нищо не е възможно! — прекъсна я гневно фон Сеект и посочи екрана зад нея. — Това нещо все още работи. Също и „фу“-тата, които то управлява. Пострадали ли са от времето скакалците? Какво ви кара да мислите тогава, че и противниците не дебнат някъде сред звездите, за да унищожат Земята при първия сигнал? Аирлианците са изключили двигателите на кораба-майка, защото са знаели, че губят войната!

Лиза Дънкан кимна.

— Такова решение не е от нашата компетенция. Ще трябва да доведем тук президента.

Златистото сияние внезапно побледня, после вътре се оформи триизмерно изображение. Виждаше се небе след изгрев слънце и редица от черни точки, плъзгащи се по него.

— Това пък какво е? — попита Дънкан.

— Може и да не успеете да извикате президента — засмя се Търкот. — Това са изтребители, които, изглежда, идват към нас.

34.

Рапа Нуи (Великденски остров)

Гулик седеше в задната част на просторния флотски хеликоптер, приземил се в единия край на пистата, и слушаше на командната честота как върви подготовката за нападението. Разполагаха с достатъчен бомбен товар, за да превърнат вулкана в безформена купчина от камъни. След това — Гулик разтърси глава, напоследък му се струваше, че все по-трудно владее мислите си… след това ще се върне и ще се заеме с изравянето на кораба-майка. А после… после…

— Сър, да не ви е лошо? — попита разтревожено флотският лейтенант. Не знаеше какво става, но в едно бе сигурен — че всички здравата са се забъркали в голяма каша.

— Нищо ми няма — сопна се Гулик.

— Сър, „фантоми“! — обяви операторът от радарния монитор. — Излизат от гърлото на вулкана.

Командирът на ескадрилата пръв забеляза „изтребителите фу“, които се вдигаха, за да пресрещнат самолетите му. Вече имаше представа от инцидента в океана какво ще последва и побърза да включи връзката:

— Говори „Орел шест“. Говори „Орел шест“. Отбой! Отбой!

Самолетите послушно направиха остър завой с допълнителна тяга, за да напуснат мястото на полесражението. „Фу“-тата се хвърлиха да ги преследват.

В подземната кухина всички въздъхнаха с облекчение, когато забелязаха, че самолетите се връщат обратно, преследвани от „фу“-тата.

— Виждам, че стражът все още може да се грижи за себе си — промърмори Търкот.

— Има ли някакъв начин да се свържем с Вашингтон? — попита Дънкан. — Ще настоявам да отстранят Гулик от длъжност.

— Защо не поискаш от стража да ни пусне до радиопредавателя на скакалеца? — обърна се Търкот към Нейбингър.

— Ще опитам — обеща Нейбингър.

Гулик все още имаше една последна карта, скрита в ръкава. Той знаеше, че във флотилията на „Ейбрахъм Линкълн“ е включен и един ракетен крайцер. Сграбчи микрофона и нареди да го свържат с адмирала.

Обемното изображение над пирамидата внезапно промени гледната точка и показа четири огнени дири, изригващи от един от корабите.

— Какви, по дяволите, са тези? — попита Кели и задърпа Търкот да погледне.

— Ракети „Томахоук“ — произнесе сподавено Търкот.

— С ядрени глави? — попита уплашено Дънкан.

— Едва ли, но са достатъчни, за да ни сринат в океана.

— Мислиш ли, че „изтребителите фу“ могат да ги спрат?

— Няма да имат време. Още преследват самолетите.

Не им оставаше друго, освен да наблюдават безпомощно, докато ракетите достигнаха свръхзвукова скорост и малко след това пресякоха брега на Великденския остров, само на няколко километра от тях.

— Остават ни няколко секунди… — каза Търкот.

Изображението премигна, след това отново показа острова — напълно невредим.

— Какво стана? — попита Кели.

На борда на „Линкълн“, адмиралът задаваше същия въпрос на своите командни оператори. Стараеше се да не обръща внимание на разярените крясъци на Гулик, отекващи от говорителите.

— Сър, доколкото мога да определя, около вулкана съществува някакъв вид силово поле. Нашите ракети са се саморазрушили при сблъсъка с него.

Адмиралът се почеса замислено по темето. Нямаше никакво обяснение за това, което ставаше на острова. На всичко отгоре вече беше изгубил шест невъобразимо скъпи самолети Ф-16 и четири ракети „Томахоук“.

— Веднага изстреляйте втори залп! — крещеше от говорителите Гулик.

— Сър, получих съобщение от някой, който твърди, че е вътре във вулкана — надигна се радистът.

— Свържете ме с него — нареди адмиралът, без да обръща внимание на Гулик. Той взе микрофона. — Говори адмирал Спрингфилд.

— Господин адмирал, тук е Лиза Дънкан, научен съветник на президента. Сега — слушайте ме внимателно. Кой ви разреши да атакувате това място?

— Генерал Гулик, госпожо.

— Генерал Гулик не е с всичкия си.

— Но у него са кодовете за извън…

— Адмирале, осигурете ми незабавно пряка връзка с Вашингтон. Ще получите моите кодове, за да ви свържат с когото трябва. Ясно ли е?

— Съвършено ясно, госпожо — отвърна с облекчена въздишка адмиралът.

Златистият псевдопод се отдели от челото на Нейбингър и отново се върна в сферата. Огненото кълбо започна да пулсира и се увеличи бавно.

— Какво става? — попита Кели.

— Не зная — вдигна рамене Нейбингър. — Последния път само си разменяхме информация.

На острова Гулик продължаваше да крещи в микрофона, когато флотският лейтенант застана до него, смъкна слушалките от главата му и произнесе с равен глас:

— Сър, току-що ми наредиха да ви арестувам.

— Какво! — ревна разярено генералът. — Ти за кой се мислиш?

— Получих заповед да ви арестувам — повтори лейтенантът. Той сложи ръка върху рамото на Гулик и генералът се отдръпна.

— Да не си посмял! Повече от тридесет години служа на моята страна! Никой не може да постъпва така с мен. Ние ще успеем. Ще вдигнем проклетия кораб.

Лейтенантът, който едва не бе изгубил неколцина близки приятели при злополучните полети на свалените Ф-16, разкопча кобура и извади пистолета си.

— Сър, можем да го направим по лесния начин или по трудния.

Гулик го отблъсна и на свой ред извади пистолет. Лейтенантът го гледаше с невярващи очи.

Въздушното пространство над Дълси, Ню Мексико

„Изтребителят фу“ се появи от север, носейки се със скорост от десет хиляди километра в час. Той застина ненадейно във въздуха, на около шест километра над планината, в която се криеше тайната лаборатория край Дълси. Плътен лъч златиста светлина бликна от основата му и прониза склона на планината, сякаш материята не съществуваше.

Лъчът достигна най-долното ниво на лабораториите, докосна върха на пирамидата и в същия миг тя избухна. От сътресението горните етажи взеха да се рушат и само след няколко секунди цялото подземно съоръжение бе разрушено.

Рапа Нуи (Великденски остров)

Гулик погледна на север и ченето му увисна. От гърлото му излетя тънък, пронизителен писък. После той се строполи на пода на хеликоптера, изпусна пистолета и опря здраво стиснати юмруци в пулсиращите си слепоочия. От носа и ушите му рукна тъмна кръв.

Лейтенантът отскочи уплашено назад. Гулик неочаквано протегна сгърчената си ръка към него, сякаш молеше за прошка. След това се сви на кълбо и застина.

Лейтенантът се наведе над него и го обърна по гръб. Безжизнените очи на генерала се изцъклиха към изгряващото слънце.

35.

Рапа Нуи (Великденски остров)

Гледката от ръба на Рано Као беше забележителна. Величествени океански вълни се блъскаха в скалните склонове близо триста метра по-надолу, а докъдето стигаше погледът, се виждаше само водна шир, върху която трепкаха безброй светлинки, подпалени от лъчите на залязващото слънце. Единственото, което разваляше донякъде хармонията на пейзажа, бе силуетът на грамадния самолетоносач, спуснал котва на няколко километра от брега.

В небето се появи транспортен самолет, натоварен с поредната порция политици. И без това тясното островно летище вече беше задръстено от прииждащите машини. Останалите кораби от флотилията на „Линкълн“ се бяха разположили в кръг около острова.

Търкот приклекна, взе едно камъче и го запрати надолу по склона. Кели стоеше до него.

Фон Сеект и Нейбингър бяха останали в подземната кухина, за да обменят информация с компютъра. Нейбингър бе узнал от стража къде е разположена шахтата, водеща навън, а малко след това Дънкан бе излязла да посрещне първите официални лица.

Още няколко пъти Нейбингър осъществява контакт със стража. Имаше толкова много информация. Тайни на медицината, възгледи за вселената, нови физични принципи, дори инструкция как да се лети с кораба-майка.

— А сега какво? — попита Търкот.

— Стоим върху сензацията на века — рече Кели. — По дяволите, това е сензацията на последните две хиляди години!

Вече знаеха какво се е случило с Гулик. Нейбингър им каза, че най-вероятно генералът е попаднал под въздействието на малката пирамида при разкопките в Мексико. Гулик бе наредил да я активират и после си бе изпатил от това. Имаха всички парчета от мозайката и Кели нямаше търпение да разкаже на света как точно е станало.

— Джони ще ми липсва — прошепна тя. — Това е неговата история, не моята.

— Смъртта му не беше напразна — опита се да я успокои Търкот.

— Вярно е. Той помогна да бъде хвърлена светлина върху най-великото откритие в човешката история.

Търкот метна поредното камъче надолу към океана и проследи полета му.

— Мисля си за онзи пришълец — Аспасия. Не му е било никак лесно да вземе подобно решение.

— Да?

— Знаел е на какво се обрича. Трябва да е бил силна личност.

— Аз пък не знаех, че си склонен към философски разсъждения.

— Друго имах предвид — той плъзна замислен поглед към хоризонта. — Дали ние взимаме правилно решение? Вярно, че там долу са скрити огромно количество тайни, възможности за нови технологии. Говорих с фон Сеект. Той каза, че вече открили как да възстановят енергийните запаси на стража, да го изправят на крака един вид.

— Говориш малко… — Кели се поколеба.

— Уплашено? — помогна й Търкот.

Тя кимна.

— Така е.

Епилог

Рапа Нуи (Великденски остров)

То почувства прииждащата сила като прилив на адреналин. За първи път през последните пет хиляди години беше в състояние да включи всички свои системи. Незабавно стартира последната програма, която бе заредило, в случай че възвърне енергията си.

То се пресегна и установи връзка с датчиците, насочени към Космоса. След това започна да предава назад, в посоката, от която бе пристигнало преди десет хиляди години.

„Елате. Елате да ни спасите“.

Но там горе имаше и други устройства, които го чуваха.

КНИГА 2

ОТГОВОРЪТ

На Маргарет Роуз Майер (Дохърти)

Пролог

Рапа Нуи (Великденския остров)

То почувства прииждащата сила като прилив на адреналин. За първи път през последните пет хиляди години беше в състояние да включи всички свои системи. Незабавно стартира последната програма, която бе заредило, в случай че възвърне енергията си.

То се пресегна и установи връзка с датчиците, насочени към Космоса. След това започна да предава назад, в посоката, от която бе пристигнало преди десет хиляди години.

„Елате. Елате да ни спасите“.

Но там горе имаше и други устройства, които го чуваха.

1.

Пред погледа му седемте космически кораба бавно се издигнаха над покрива на двореца, а черните им корпуси поглъщаха без остатък лъчите на изгряващото слънце. Той сведе очи, за да се ориентира в пространството. Ръцете му стискаха дървените перила на палубата на тримачтов кораб. Всички платна бяха разпънати, ала изглежда вятърът бе твърде слаб. Откъм трюма се носеше равномерният тътен на барабана, с който гребците синхронизираха движенията си, докато напъваха мишци да преместват тежките гребла.

Споходи го странното усещане, че се намира на непознато място и в чуждо тяло. Контрастът между седемте космически кораба, които вече бяха само миниатюрни точици в небосвода, и скърцащото дървено корито под краката му, само усилваше причудливото усещане.

Неочаквано космите по врата му настръхнаха и по гърба му пробягаха ледени тръпки. Той погледна през рамо и очите му се разшириха от онова, което съзря. Дори гребците спряха, потресени от гледката. Всички доловиха раздвижването на гигантски въздушни маси, докато корабът-майка преминаваше ниско над тях. Но ето че гребците отново се захванаха за работа, дори по-упорито отпреди, а корабът-майка се сниши над острова, от който бяха потеглили, и закри лъчите на слънцето.

И всичко това — до най-малката подробност — се разстилаше пред погледа му. Не можеше да си обясни как е в състояние да вижда целия остров и същевременно да фокусира погледа си върху отделни обекти, които се намират на километри разстояние от него. Няколко концентрични пръстени от ровове, пълни с вода, заобикаляха столичния град в средата на острова. Върху централния хълм се издигаше дворецът, откъдето налагаха волята си управниците. Стените му бяха от злато, основата му беше широка повече от километър, а кулите му се издигаха на стотина метра в небето — величествена гледка, чийто блясък бледнееше единствено пред размерите на черния летателен съд, увиснал точно над двореца.

А отвън, градските улици се задъхваха от хорската тълпа, която се носеше в панически бяг към пристанището с корабите. Океанът наоколо бе изпълнен с платноходи, някои от тях вече изчезваха зад хоризонта.

Той фокусира погледа си към града и забеляза, че сред тълпата имаше и такива, които бяха коленичили в сянката на гигантския кораб, разперили молитвено ръце към новите господари, сякаш ги подканваха да прогонят досегашните. Непознаващ граници, погледът му преминаваше свободно през стени, не му убягваше какво се случва в къщите, където мнозина се бяха свили в очакване на най-лошото — жените, с деца в скутовете, а мъжете — стиснали дръжките на почти безполезните си метални оръжия.

Той вдигна очи към кораба в небето. Въздухът около него трептеше. Малцината, които подобно на него дръзнаха да гледат към кораба, виждаха плътен сноп от светлина, който извираше от основата на черния съд и се спускаше право надолу, към двореца на планината.

Той трепна, макар да се намираше на много километри. Но нищо не се случи. Коленичилите нещастници продължаваха да се молят. Уплашените люде се затичаха още по-бързо. Тялото му неволно се напрегна, в очакване на предстоящото.

Светлинният сноп запулсира. Повече от десет пъти златистата светлина се сгромолясваше върху острова и преминаваше през него.

Той се олюля и тогава долови трепета от изригващите земни недра. Десет хиляди души загинаха за частица от секундата, когато островът се разцепи и през отвора забълваха кипящите вътрешности на планетата. Огненочервена магма изригна към небето, увличайки със себе си грамадни скални отломъци и обгорели останки от стените на двореца. Мащабите на взрива го накараха да занемее.

А сетне вниманието му бе привлечено от хората. Ужасена майка се опитваше да прикрие телцето на рожбата си, но стихията ги застигна, изпепелявайки мигом плътта им. Войн вдигна щита си в напразно усилие да се скрие, ала беше заровен под тонове камъни. Корабите в пристанището пламваха като кибритени клечки, покривите на къщите се сгромолясваха, премазвайки онези, които се спотайваха вътре.

Изви се и се прекърши хребетът на острова, а останките му потънаха във водата. В океана се вдигна страховита приливна вълна, която помиташе всичко на пътя си. Той почувства как водната маса разцепва кораба, подхвърля го като черупка и продължава нататък. Все още стискаше с ръце перилата, кокалчетата му бяха побелели.

И тогава океанът се люшна назад, запълвайки мястото, където доскоро се издигаше островът. Вода и магма се срещнаха и във въздуха изригнаха облаци пара, но водата надви и островът изчезна под повърхността й. Кипящ котел с мътновата течност бе всичко, което остана от доскоро цветущото царство.

Той отново погледна нагоре. Корабът-майка бавно се местеше. Насочваше се към него. Под корпуса му пак затрептя златиста светлина.

Нейбингър се олюля, сякаш бе ударен силно в гърдите. Почувства, че нечии ръце го подхващат, за да не се строполи върху каменния под на пещерата. Той тръсна глава, опитвайки се да проясни мислите си след онова, което му бе показал стражът. Отвори очи и се завърна в своето време и на мястото, за чието откриване бе положил толкова много усилия — дълбоко под отдавна угасналия вулкан на Великденския остров.

Пред него се намираше стражът — златиста пирамида с височина около шест метра и причудливи изображения по стените. Нейбингър се освободи от ръцете, които го придържаха, и направи няколко крачки към пирамидата. В мислите си все още виждаше сцената с майката и детето, прихлупени под огнения дъжд в залива.

— Какво видя? — попита го представителят от ООН, но Нейбингър дори не го чу. Бавно разтвори длани и ги положи върху стените на пирамидата, очаквайки телепатичният контакт да бъде възстановен. Не се случи нищо.

Опита отново.

Нищо.

След третия опит вече знаеше, че е изгубил безвъзвратно контакта със стража. Но в мисления си взор виждаше не само тези, които загиваха — беше видял и няколко кораба, изчезващи зад хоризонта.

Имаше и спасени.

Майк Търкот зяпаше през прозореца на квартирата. Отвъд портала на Форт Майерс се виждаше само върхът на военния мемориал на морската пехота и зад него — куполът на Капитолия.

На вратата се почука, но той не се обърна, а само подметна през рамо:

— Влизай.

Беше Лиза Дънкан. Отпусна се с въздишка върху един от невзрачните столове, с които бе мебелирана офицерската му квартира. Търкот полуизвърна лице към нея и се засмя.

— Тежък ден на Хълма?

На ръст Дънкан едва ли надхвърляше метър и шестдесет, но беше стройна и добре сложена, с черна, късо подстригана коса и интелигентно лице. В момента обаче по него личеше умора.

— Мразя да разказвам едно и също нещо пет пъти — простена тя. — И да отговарям на тъпи въпроси.

— Хм, да. Американската общественост е крайно недоволна, задето властите са я държали десетки години в неведение — произнесе с преднамерено южняшки акцент Търкот. — Поне така се изказа сенаторът, дето ме разпитва тази сутрин. Като добавим няколко отвличания на хора, разиграни като дело на извънземни, обезобразяването на животни и мащабните кампании за дезинформиране на…

— Да не забравиш кръговете из нивите — прекъсна го троснато Дънкан. — Някакъв конгресмен от Небраска се опитва да прокара законопроект за възстановяване щетите на пострадалите фермери.

— Ами? — ококори се възхитено Търкот. — Искаш ли бира? — добави той, докато вадеше от гардероба новичкия си мундир.

— Давай.

Търкот извади две кутии и й подхвърли едната.

— Получиха кораба-майка, скакалците и стража от Великденските острови. Какво повече искат?

— Жертвен козел — отвърна Дънкан и сръбна от бирата.

— Да вземат генерал Гулик — ще свърши работа, макар и мъртъв. Хората от „Меджик“ също. Списъкът с обвинения срещу тях сигурно ще е по-дебел от телефонен указател.

— Да де, ама обикновеният гражданин не вярва, че всичко е ставало без знанието на по-високопоставени лица.

— Което е вярно, вярно е. Само че всичко е започнало отпреди петдесетина години. Далеч по-важни неща се вършат в наше време и без тяхното знание.

— Като стана дума за нашето време — сети се Дънкан, — току-що узнах, че стражът е прекратил контактите с Нейбингър.

Това беше първата интересна новина, откакто Търкот бе пристигнал преди два дни във Вашингтон — направо от Великденските острови.

— Причината?

— Никой не знае.

Търкот се почеса замислено по брадичката. Беше му непривично в униформата след дълги години на постоянна работа под прикритие. Обувките му, лъснати до блясък сутринта за специалната церемония, сега бяха запрашени. Смачканата му зелена барета бе затъкната в колана, той я извади и я метна на леглото.

Някъде отдалеч отекна артилерийски гърмеж. Спускаха знамето и това кой знае защо го накара да се замисли за безвъзвратно изгубените си другари. Той потърси с очи бронзовите скулптури на морските пехотинци, които първи бяха забили знаме на върха на планината Сурибачи.

Дънкан стана и се приближи до прозореца.

— Ах, подвизи и войнска чест — промърмори тя, сякаш разчела мислите му.

Търкот не знаеше дали говори сериозно, или се надсмива.

— Те поне са знаели за какво умират — произнесе той.

— А ти продължаваш да търсиш лошия каубой с черната шапка?

— Не се гордея особено с онова, което направих. Открихме врага, но той се оказа един от нас.

— Но само един — уточни тя.

— Да, само един — кимна той и допи остатъка от бирата.

— Значи генерал Гулик и останалите са били под контрол.

— Така излиза. — Той смачка празната кутия. — Не ми харесва тук.

— Радвам се да го чуя — рече Дънкан, — защото възникна една друга работа. Всъщност, затова съм тук.

— Затова ли?

— Получихме информация за възможно местонахождение на неизвестен досега аирлиански летателен съд. — Тя извади един лист от кожената си чанта. — Прочети това тук. Ще трябва да го проверим.

— Да го проверим?

— Вече доказахме на света, че сме добър отбор.

— Доказали сме били. — Търкот пое листа, но не бързаше да го чете.

— Е, време е да си вървя — подметна Дънкан.

Търкот я погледна объркано.

— Какво, ще работиш ли с мен? — попита го прямо Дънкан.

— Че защо не? — отвърна той и разкърши рамене.

— До утре тогава — рече Дънкан и отвори вратата.

— Хубаво.

Вратата се затръшна. Търкот взе недопитата кутия с бира от масичката, върна се при прозореца и отново се загледа навън. Не след дълго на стъпалата се появи Дънкан и седна в бял седан. Докато колата излизаше от паркинга, той поднесе бирата към устните си и отпи почти жадно.

— Джони, най-сетне получихме нашата малка сензация — прошепна Кели Рейнолдс, докато хвърляше буца пръст върху спуснатия в прясно изкопания гроб ковчег. — Жалко само, че не си до мен.

Тя вдигна поглед към неголямата, но оживена групичка журналисти, които се бяха скупчили отвъд оградата на гробището.

— Дали са успели да задържат всички? — попита някой зад нея. Тя се извърна. Беше майката на Джони Симънс, с която едва успяха да разменят няколко думи преди погребалната церемония. Лицето й бе скрито от плътен черен воал.

Кели знаеше за кого говори.

— О, да. Онези, които са измъчвали Джони в лабораторията в Дълси са загинали, когато стражът от Великденския остров я разруши. Останалите членове на „Меджик“ бяха предадени на правосъдието.

Госпожа Симънс втренчи поглед в ковчега.

— Вършили са ужасни неща с него, нали? Инак не би посегнал на живота си. Зная със сигурност, че не бе склонен към самоубийство.

— Не, Джони бе замесен от друго тесто. А и прекалено много обичаше живота — съгласи се Кели. — Но онези са се ровичкали в мозъка му. Подлагали са го на такива мъчения, че просто отказваше да си спомни какво е станало. Не можеше да разсъждава трезво.

— Журналистите го превърнаха в герой — подметна разсеяно госпожа Симънс. — Казаха, че благодарение на него накрая всичко се е разкрило. За Зоната и прочее.

— Той наистина беше герой — заяви уверено Кели.

— Но дали си заслужаваше? — попита госпожа Симънс.

— Заслужаваше си. — В гласа на Кели нямаше и капчица съмнение. — Джони бе посветил живота си на истината и това, за разкриването на което допринесе, се оказа най-великата истина на всички времена. Заслужаваше си.

— Но дали тази истина е добра? Какво ще излезе накрая от всички тези машинарии, оставени от извънземните? Няма ли да ни навредят?

Кели хвърли прощален поглед на ковчега.

— Дано е за добро — прошепна тя. — Инак наистина няма да си струва.

2.

Центърът за наблюдение на открития космос (ЦНОК) номер 10 бе една от многобройните радиопрослушващи инсталации, разположени от американските власти, в сътрудничество с други изследователски организации, на различни места по земното кълбо, за да улавят радиовълните, достигащи повърхността на планетата през плътния слой на атмосферата. ЦНОК-10 разполагаше с дванадесет големи чинии, издигнати насред пустинята на около четиристотин километра североизточно от Лас Вегас. Лъчите на залязващото слънце се отразяваха в металните подпори и стоманените полусфери, насочени към небето с търпеливо очакване, на каквото е способна само една машина.

От основата на всяка чиния излизаше кабел, който достигаше до невисоката, но модерна постройка в центъра на комплекса. Двамата оператори вътре също се бяха въоръжили с търпение, породено от дългите години прослушване на космоса без значими резултати.

Съвсем скорошните открития на Великденските острови, съобщенията за извънземния кораб и летящите чинии, доскоро държани в дълбока тайна не толкова далеч от тях, в Зона 51, доказваха, без следа от съмнение, че човечеството не е само във вселената и че същества от други светове вече са посещавали Земята. И докато журналистите и обществеността все още се занимаваха със сензационните факти, учените в ЦНОК-10 се заловиха за работа с удвоени усилия.

Съобщението, пратено от стража, бе променило до неузнаваемост иначе привичното спокойствие в Центъра. Сега операторите в ЦНОК-10 и другите наблюдателни постове следяха компютърните монитори със смесица от надежда и боязън. Надежда да засекат отговор на съобщението и страх от онова, което би могло да се съдържа в него.

Джийн Комптън работеше в ЦНОК-10 повече от дванадесет години. За пред хората, както и за партньора й, Джеймс Брилън, местоработата й бе в Източния държавен университет на Аризона. В действителност тя се водеше на щат в университета и същевременно изпълняваше поръчка на Агенцията за национална сигурност, за която ЦНОК-10 бе резервна наблюдателна станция, в случай че бъде възпрепятствана нормалната работа на сателитните чинии в авиобазата Нелис. При инцидент от подобен характер задачата й бе, с помощта на инсталацията в ЦНОК-10, да изтегля строго секретна информация от мрежата на шпионските спътници, разгърната над земната повърхност от американските власти. Огромното количество информация, която събираха, и ограничените им възможности за съхраняването й налагаха тя да бъде прехвърляна периодично до разузнавателните центрове.

Макар изпълняваща само резервна функция, за Комптън бе по-важен солидният чек, депозиран директно и дискретно в банковата й сметка от правителството на САЩ. Освен това разполагаше със секретен интернет-адрес и код, който трябваше да използва, ако някога в ЦНОК-10 бъдат засечени сигнали от извънземен източник. Знаеше само, че организацията от другата страна се нарича СТААР, а от Агенцията й бяха дали изрични разпореждания да следва стриктно инструкциите, които ще й бъдат изпратени.

Нямаше ни най-малка представа какво може да е пълното наименование на СТААР, а след краткия инструктаж на представителя на тази организация, получен в Нелис преди четири години, изгуби желание да проявява излишно любопитство. Помнеше добре мрачния тон на инструктора, който с вледеняващ глас изреждаше подробно действията, които би трябвало да предприеме, ако някога се натъкне на сведения за съществуване на извънземен живот. Беше висок мъж, с русолява, почти побеляла коса и лице, което сякаш бе издялано от мрамор. Покани я на разговор в един пустеещ хангар на авиобазата, а пред вратите се навъртаха въоръжени до зъби часовои с непознати, черни униформи. Присъствието им внесе допълнителен акцент в не дотам възторжените й представи за тази могъща и тайнствена организация.

Няколко дни след съобщението от Великденските острови я потърсиха от СТААР и същият мрачен тип й предаде нови инструкции. Не вярваше, че ще й се наложи някога да ги изпълнява, както тези, така и предишните. Поне до осем часа без осем минути тази вечер.

Тъкмо проследяваше как сателитните чинии променят позицията си, съобразно стандартната вечерна процедура, когато ненадейно се задейства главната аларма, в стаята отекна пронизителният звук на сирената и по стените затрептяха червеникавите отблясъци от премигващите лампи.

Стреснат от ненадейната суматоха, Брилън изпусна кутията с кола и тъмнокафявата течност се плисна по пода. Комптън се оказа далеч по-хладнокръвна. Тя незабавно натисна копчето за запис върху клавиатурата пред нея, с което се включваха всички налични записващи устройства в контролния център. След това съсредоточи вниманието си върху големия екран вляво, показващ участъка от звездното небе, към който в момента бяха насочени радиотелескопите.

— Два квадранта вляво от центъра! — нареди с ясен глас тя. — Вляво четири, два нагоре!

Брилън поклати глава, сякаш се мъчеше да си възвърне изгубеното самообладание и едва след няколко секунди дойде при Комптън да й помага в синхронизирането на телескопите върху един и същи участък от картата. Мястото, откъдето пристигаше съобщението.

Междувременно Комптън се завъртя наляво и погледна към съседния екран — изпълнен с плътно изписани знаци.

— Започна да пристига информация — рече тя с удивително спокоен глас. — Истинска информация — добави Джийн, за да уточни че не става дума за фонов шум.

— Исусе Христе — промърмори Брилън, осъзнавайки едва сега какво означава това. Контакт. Не първи — този вече бе станал с откриването на извънземните машини — но затова пък първият жив контакт, в сравнение с който всичко досегашно направо бледнееше.

Комптън погледна индикаторите под екрана.

— Олеле, че силен сигнал. Сякаш идва от съседната стая — тя погледна партньора си. — Жив ли си още?

— Опитвам се да го уловя с проклетите чинии — рече задъхано той. — Но лъчът е толкова плътен, че непрестанно го изпускам.

— Как можеш да подаваш радиоемисия в тесен лъч? — зачуди се Комптън.

Брилън нямаше време да отговори на хипотетичния въпрос, тъй като бе зает до гуша. Комптън се извърна чевръсто към един от свободните компютри и нареди достъп до сателитната мрежа на Министерството на отбраната. За целта набра двата адреса, които бе запаметила, но никога досега не бе използвала. Веднага след като получи свободна линия, тя написа:

>АНС и СТААР, тук ЦНОК-10.

Засякохме радиоемисия на 236 градуса.

Помисли малко, проклинайки ограниченото си време, и бързо добави:

>АНС и СТААР, тук ЦНОК-10.

Емисията не е фонов шум.

Тъкмо се облегна назад, когато на екрана се появи отговорът:

>ЦНОК-10, тук АНС.

Приемаме.

>ЦНОК-10, тук СТААР.

Източник и направление на емисията?

Записвате ли съобщението?

Комптън поклати глава, подразнена от въпросите на СТААР.

>Тук ЦНОК-10.

В момента уточняваме източника и направлението. Записваме цялата информация. Сигналът е със значителна сила и същевременно е концентриран.

— Успя ли да го засечеш? — викна тя на Брилън.

— Уха — отвърна щастливо вторият оператор. — Ей сега ще ти пратя данните. Все още нищо за направлението, освен че е на запад или на юг от нас. Нали знаеш, никой не е предполагал, че ще се наложи да се засича приемен източник върху земната повърхност.

Комптън зареди друга програма на своя компютър, успоредна с диалоговия прозорец за разговор с Агенцията за национална сигурност и СТААР. Тя прехвърли данните за местоположението на източника в диалоговия прозорец и ги изпрати.

>ЦНОК-10, тук СТААР.

Какво става с предаваната информация?

Комптън погледна към стенния екран.

>Тук ЦНОК-10.

Започвам прехвърляне на записите и компютърната информация, веднага щом източникът преустанови емисията. Все още приемаме.

>Тук АНС.

Има ли опасност от изтичане на информация?

Комптън погледна към Брилън. Не й обръщаше внимание, бе съсредоточен в работата си. Комптън плъзна ръка под бюрото, напипа превключвателя, който й бяха дали от АНС, и го задейства. Сега вече контролният център бе откъснат от външния свят, с изключение на линията, която тя използваше.

>Тук ЦНОК-10.

Взех необходимите мерки.

>Разбрано, ЦНОК-10. Говори АНС.

Пренасочваме ресурси във ваша посока, за да осигурим безопасността ви.

— Не мога да засека направлението — оплака се Брилън. — Някъде на югозапад е, но къде точно… Не е никак близо.

— Великденските острови — произнесе развълнувано Комптън и се сепна.

— Божичко! — възкликна Брилън. — Та това е отговорът на стража.

— Да, сега вече виждам връзката… — заговори Комптън, но бе прекъсната от съобщение от СТААР.

>ЦНОК-10, тук СТААР.

Проверете отново координатите на източника. Липсват данни за наличие на звездна система в близост до емисионното трасе.

Брилън вече надничаше през рамото й.

— Това е, защото пристига от космически кораб, задници — промърмори той. — Ето защо е толкова силен. Бас държа, че вече са в пределите на Слънчевата система. И Господ Бог не би могъл да поддържа толкова концентриран сигнал през цялата галактика. — Той се намръщи, внезапно забелязал нещо нередно. — Кои, по дяволите, са СТААР?

— Агенцията за национална сигурност — обясни Комптън, макар да се съмняваше, че АНС и СТААР имат нещо общо. Инак защо трябваше да изпраща информация и на двете?

— Агенцията за национална сигурност? Мислех, че работим за университета.

— Не и точно сега — възрази спокойно Комптън. — Провери си сметките — нареди тя.

Брилън изсумтя нещо, но все пак седна на компютъра и прегледа отново данните.

— Всичко е точно — обяви накрая. — Не зная кой е източникът, но посоката е същата. — Той изчисти екрана и зареди схематично изображение на Слънчевата система. — Залагам цялата си заплата, че траекторията на кораба пресича нашата Слънчева система. Трябва незабавно да се свържем с университета. Професор Клинт ще…

— Не можем да се свързваме с никого — прекъсна го Комптън. Говореше по памет, повтаряйки онова, което й бе внушил мрачният агент. — В момента тази информация, както и инсталацията, с която работим, се намират под юрисдикцията на Агенцията за национална сигурност директива четиридесет и девет, точка, двадесет и седем, тире, алфа.

— Глупости — изръмжа Брилън и посегна към телефона. Но нямаше сигнал и той се обърна разгневено към нея. — Какво си направила?

— Изолирани сме от околния свят, с изключение на АНС и СТААР.

— Майната ти! — викна Брилън. — Продала си си задника на правителството. — Той се изправи и сграбчи сакото си. — Излизам да се обадя от някой уличен телефон. Заради такива като теб ще си направим някой нов „Меджик“!

— На твое място не бих вършила глупости — посъветва го тя с изненадващо спокоен тон.

— И защо? — попита Брилън, докато се надвесваше заплашително над нея. — Ти ли ще ме спреш?

— Не.

— Тогава майната ти на теб и на твоята директива за национална сигурност!

— Няма да те спирам, но те ще го сторят — рече тя и посочи тавана. Някъде отгоре се чуваше приглушеният тътен на хеликоптер, който бързо се приближаваше.

— Мътните ви взели всички! — изруга Брилън и захвърли ключовете от колата.

Комптън се обърна към компютъра, изтегли при себе си картата на Слънчевата система, погледна я за миг и набра няколко команди. Зелена електронна линия изгря над точката, обозначаваща Земята, разшири диаметъра си и се пресече с друга, червена точка.

— По дяволите — промърмори Комптън и погледна към колегата си. — Освен че ми дължиш живота си, прибави към него и заплатата. Съобщението не идва от космически кораб. Източникът му е на Марс!

3.

Не беше никак лесно да се разчитат буквите върху малкия екран на лаптопа, макар да се намираше под сянката на палатката, скрит зад плътен слой брезент от убийствените лъчи на слънцето, от които камъните в южния край на големия вулкан на Великденския остров, се бяха нажежили нетърпимо. Пръстите на Кели Рейнолдс бягаха чевръсто по клавишите, следвайки с известно закъснение мислите й, докато се опитваше да формулира, с най-лаконични и точни думи, значението на откритието, което бяха направили. Все още беше под впечатлението на погребението на Джони, издирването на виновните и разкритията около действията на „Меджик-12“.

„Намирането на извънземния компютър, известен като «стража», скрит повече от пет хиляди години тук, на най-големия от Великденските острови, беше едновременно най-значителното и най-разочароващото откритие в цялата човешка история. Значително, защото най-сетне разполагаме с недвусмислено доказателство, че човечеството не е само във вселената. Разочароващо, защото вече не можем да черпим от неизмеримите информационни запаси на този компютър. Подобно на хакери, които се промъкват в забранени за обикновения потребител места, ние можем да четем имената на файловете, но не разполагаме с необходимия код, за да ги отворим и да се запознаем с тайните, които се крият вътре. Стражът затвори всякакъв достъп към себе си преди по-малко от четиридесет и осем часа, след като изпрати в неизвестна посока съобщение, смисъла на което дори не можем да си представим.

И така, макар да се намираме само на ръка разстояние от истината за конструкцията на двигателите на скакалците и на кораба-майка, на «изтребителите фу» и дори за строежа на самия страж, тази информация остана ревниво пазена във вътрешността на извънземния компютър. Както и сведенията за това откъде точно са пристигнали тайнствените същества, наричащи себе си аирлианци.

Все пак разполагаме с известни сведения за онези събития отпреди пет хиляди години, когато Аспасия — предводителят на пришълците, взел трудното решение да изличи всички следи от присъствието на неговите сънародници на Земята, за да я съхрани само и единствено за бъдещето на човечеството, както и да я запази от аирлианските смъртни врагове, наречени кортади. Ала след като обявил решението си, Аспасия бил принуден да се сражава с бунтовници сред собствените си хора, които не пожелали да следват примера му. В хода на последвалата битка бил разрушен цял един континент, познат от митовете като Атлантида, където тогава била разположена главната база на аирлианците.

Но отвъд тези неоспорими факти има още много въпроси, чакащи своя отговор.

Какво се е случило е Аспасия и другите пришълци?

Кой е скрил аирлианската атомна бомба в галерията на Голямата пирамида? Съществуват предположения, че тази пирамида е изпълнявала ролята на космически маяк.

Какво точно се е случило с Атлантида и действително ли там е била разположена главната база на аирлианците? Какви страховити оръжия са били използвани за разрушението й?

И може би най-важният въпрос: за кого е предназначено съобщението, изпратено преди по-малко от четири дни от стража? И какво се съдържа в него?

И още нещо — как да включим отново извънземния компютър?“

Кели се намръщи над последното изречение. Пръстът й дори замря върху клавиша за изтриване. Мнозина от учените все още се придържаха към становището, че не е трябвало да се търси връзка с компютъра. Те се бояха от онова, което би могло да пристигне от открития космос по покана на стража. В медиите определяха тази група като „изолационисти“, но тъкмо те подклаждаха развихрящата се истерия на всеобща параноя. Сега, когато целият проект беше под непосредственото ръководство на Комитета за изучаване следите от пребиваване на пришълци или съкратено КИСПП, последният бе подложен на постоянни атаки.

Майната им, помисли си Кели. Най-вероятно съобщението е без адресат, имайки предвид, че вече пет хиляди години никой не се бе заинтересувал от съдбата на аирлианската колония. Нищо чудно родната планета на аирлианците отдавна да е унищожена от кортадите, а сетне те също да са се запилели из космоса.

Както следваше да се очаква, движението на изолационистите имаше своята опозиция, в лицето на прогресивистите, според които извънземният компютър съдържа маса важни решения за сложните въпроси, пред които предстои да се изправи човечеството в хода на своето развитие.

Съвсем естествено, част от програмата на прогресивистите включваше незабавни изпитания с кораба-майка — нещо, с което Кели и другарите й веднъж вече се бяха преборили. С откриването на стража бяха научили причината да не го допускат: включването на междузвездния двигател можеше да предупреди кортадите за съществуването на Земята, което, според предположенията на аирлианците, щяло да доведе до нейното неизбежно унищожаване. Разбира се, в случай че кортадите съществуваха, а прогресивистите смятаха тази възможност за малко вероятна.

Почти всеки запознат с проблема земен жител имаше свое мнение по въпроса, но контролът върху изучаването на извънземните технологии и информацията на стража — дълго време притежание на секретен отдел към ВВС на САЩ — сега бе предаден на КИСПП, тъй като подобен проблем очевидно надхвърляше всякакви национални граници. След десетилетия на дълбока секретност достъпът до скакалците — девет дисковидни летящи тела, предназначени за движение в пределите на земната атмосфера — и кораба-майка най-сетне бе разрешен и за широката публика.

Кели продължи със статията:

„В края на краищата всичко опира до два ключови въпроса, единият от които поглежда назад, а другият напред във времето:

1. Каква е истината за земната история, след като вече знаем, че преди десет хиляди години на нашата планета е бил построен извънземен наблюдателен пост, разрушен пет хиляди години по-късно.

2. Какво ни чака в обозримото бъдеще, след като една от машините, принадлежащи на пришълците, изпрати съобщение в неизвестна посока, и какво правим с големия кораб, предназначен за междузвездни пътешествия?

Дали човечеството да поеме към звездите, преди да е узряло самостоятелно за подобно дело и ако го стори — кой или какво ни очаква там горе? А може би решението за този първи пряк контакт вече е взето от една машина и в такъв случай нищо чудно в отговор гигантски кораби да се носят към нашата планета. Кой обаче пилотира тези кораби, ако те наистина идват? Миролюбивите аирлианци или сеещите опустошение кортади?“

Нечия сянка закри входа на палатката и Кели спря да пише. Усмихна се, когато откри, че Питър Нейбингър е наминал към нея, Питър беше първият човек, установил контакт със стража и получил по телепатичен път от него подробна информация за събитията отпреди пет хиляди години. Освен това той си бе спечелил популярност с успешния превод на аирлианския рунически език, надписи на който археолозите бяха откривали по време на различни разкопки. Той бе насочил Кели и приятелите й към Великденските острови, малко преди тук да се появят изпратените от „Меджик-12“ военни кораби.

Нейбингър беше едър, висок мъж, с черна брада и очила с телени рамки. Работеше в Бруклинския музей, където завеждаше секцията по археология. На Кели й беше приятно да разговаря с него и често се възхищаваше на невероятната му ерудиция. Нейбингър обичаше да се шегува с факта, че макар обществеността открай време да е предопределила на астронавтите или в краен случай на радиоастрономите главната роля при „първия контакт“, случаят бе пожелал този контакт да стане под формата на археологическо откритие на Земята. Доскоро бе принуден да скрива увереността си, че Земята е била посещавана от извънземни, за да не бъде изложен на присмех от страна на колегите си, нещо, за което допринасяше и умишлено раздухваната НЛО-истерия под вещото ръководство на „Меджик-12“ с помощта на скритите в Зона 51 летящи чинии.

— Здрасти, Кели — той се надвеси над нея и я прегърна през рамо. — Кога пристигна?

— Тази сутрин. Ама имам усещането, че съм летяла вечно. Чух, че стражът ти бил дузпата.

— Целият свят го знае вече — въздъхна Нейбингър и седна до нея. — Скоро островът съвсем ще опустее. На хората взе да им доскучава.

— Е, поне големите информационни компании и Си Ен Ен ще оставят по един пост. Едва ли ще преглътнат идеята да бъдат изпреварени, ако стражът отново реши да проговори. Останалите просто не могат да си го позволят. Да ти се похваля, в момента съм наета от най-малко шейсетина вестника.

Имаше с какво да се гордее, защото само допреди две седмици трябваше да чака на опашка, за да й публикуват някоя статия. Но кариерата й пое стремглаво нагоре от момента, когато се разбра, че е участвала в групата, разкрила тайните на Зона 51 и първа бе пристигнала на Великденския остров, за да се срещне със стража.

— Е, сега — продължи тя с лукава усмивка, — след като така и така си при мен, ще ми позволиш ли едно интервю? Искам да знам от първоизточника какво всъщност става?

— Стражът продължава да функционира — обясни Нейбингър. — Знаем го, защото все още черпи енергия. Само дето спря да говори с нас.

— И защо го направи?

— Вероятно, защото е осъзнал, че не сме аирлианци — отвърна Нейбингър. — Нали затова са го скрили чак тук — да е далеч от лапите на хомо сапиенс.

Великденският остров, известен още като Рапа Нуи, без съмнение бе най-изолираното място на планетата. Тъкмо по тази причина — според преводите на Нейбингър на руническите надписи и информацията, предадена от стража — Аспасия го бе избрал за скривалище на стража-компютър. Непосредствено под дъното на вулканичното езеро, разположено в кратера на Рано Као — един от двата големи вулкана на острова — аирлианците бяха изкопали подземна галерия, където бяха разположили компютъра и компактно термоядрено устройство, което да го захранва. Учените така и не успяха да се приближат до реактора, който, оказа се, бе защитен със солидно силово поле. Наложи се обаче да бъдат доставени няколко допълнителни генератори, тъй като силите на реактора бяха на секване. В момента компютърът на извънземните отново получаваше пълна порция енергия, но въпреки това не се забелязваше никаква активна дейност.

— По дяволите — ядосваше се Нейбингър. — Дори не знаем със сигурност, дали стражът е компютър. Наричаме го така, защото това е най-близкото до същността му определение според представите ни, но той може да върши много повече. През последните два дни опитаха всичко, включително и хипноза, за да ми върнат контакта с него. Хората от КИСПП си блъскат главите ден и нощ над този проблем, но резултатът е нулев. — Нейбингър вдигна рамене. — Може пък да съм имал късмет и компютърът да е бил настроен за контакт с първото живо същество, но само докато се ориентира в обстановката. Изключил ме е веднага щом е осъзнал, че не съм аирлианец.

— Но преди това все пак нареди на „изтребителите фу“ да унищожат биолабораторията на „Меджик-12“ в Дълси — отбеляза замислено Кели.

И двамата вдигнаха глави, когато един силен порив на вятъра разклати стените на палатката.

— Да, така е — кимна Нейбингър. — Но от тогава няма и следа от „фу“-тата. Единственото, което знаем, е, че са базирани някъде под повърхността на океана, на неколкостотин километра северно от тук. Мисля, че кораби на флотата поеха към предполагаемото място, но дали са открили нещо, нямам представа. Готов съм да се обзаложа, че дават мило и драго за онзи лъч, дето разруши лабораторията при Дълси.

— Виж, това не го знаех — подметна Кели. — Имаш ли представа дали КИСПП са в течение на опитите на флотата?

— В началото смятах, че действат заедно. Оказа се обаче, че представителят на КИСПП на острова не знае нищо по въпроса. Или по-важни клечки от комитета са дали съгласие, или нашите пак се опитват да действат на своя глава.

Отново се възцари мълчание, през което двамата слушаха екота на далечния прибой в скалистия бряг. Нейбингър се намести неспокойно.

— Комитетът крие още факти от пресата — проговори накрая Нейбингър. — Опитват се да открият дали аирлианците не са оставили и други следи. Изглежда, че групата от „Меджик-12“ не е била единствената, която е съхранявала тайни за посещението на извънземните. Говори се, че руснаците също разполагали с катастрофирал аирлиански съд и че други страни, или може би международни корпорации, са събирали активно сведения от подобен характер, като са ги пазели скрити от обществеността.

— Дявол да го вземе, все си мислех, че сме сложили кръст на цялата тази излишна секретност — ядоса се Кели. Сетне втренчи поглед в него. — Ей, стражът не те е взел под свой контрол, нали? — Усмихваше се, но лицето й бе напрегнато.

— И да е така, щях ли да зная? Генерал Гулик и останалите членове на „Меджик-12“ до последния момент са били уверени, че действат за благото на обществото. Все пак се подложих на изследвания със скенер, според които всичко е наред с мозъка ми.

— Та казваш, че и други разполагат с извънземни артефакти? Но защо си мълчат, след като вече всичко се знае?

— Защото, които и да са те, ще изгубят контрол. Помисли си за икономическите перспективи на корпорация, която разкрие тайните на аирлианската технология. Какво са нашите възможности в сравнение с тези на някоя богата корпорация? Ами флотата — там пък си гризат ноктите заради онзи всеразрушаващ лъч. Освен това, изолационистите имат силни позиции в отделни страни, но се боят, че вътре в комитета прогресивистите вземат превес.

— А ти какво правеше в редките мигове, когато началството те оставяше да действаш самостоятелно?

Нейбингър размаха една папка, натъпкана с рисунки и компютърни разпечатки.

— Работя върху руническите надписи. Беше ми интересно да гледам филмчетата на стража, но да не забравим все пак, че съм археолог. Мисля, че всички са твърде разтревожени от бъдещето и забравят онова, което е станало в миналото.

— Логично — след като ще трябва да живеем в това бъдеще — кимна Кели.

— Не можеш да разбереш настоящето, ако не разбираш миналото — укори я Нейбингър.

Кели Рейнолдс се намръщи.

— Мислех си, че имаме ясна представа за миналото от онова, което узна от стража. За Аспасия, кортадите и всичко останало.

Нейбингър шляпна една снимка на масичката между тях и я затисна с чашата за кафе.

— Това е подводна снимка от Бимини, където някога се е издигала Атлантида или аирлианският наблюдателен пост, ако решим да използваме терминологията, възприета от Комитета. Заинтригува ме, понеже от това място нацистите са се сдобили с информация за бомбата в Голямата пирамида. Руническият надпис е бил преднамерено заличен, но накрая успях да го възстановя с помощта на компютърни специалисти от ООН. Разполагам с достатъчна част, за да направя приблизителен превод на посланието.

— И? — подскочи развълнувано Кели. — Какво пише там?

— Първо се споменава Голямата пирамида. Има чертеж, където е посочено местонахождението на бомбата в долната галерия. Освен това се говори за кортадите — Нейбингър млъкна.

— Да разбирам ли, че новините не са особено добри?

— Странна работа — завъртя глава Нейбингър. — Колкото повече изучавам старите руни, толкова повече ми се струва, че разбирам езика и синтаксиса, но някои изрази просто нямат смисъл.

Рейнолдс изчакваше, доловила колебанието на събеседника си.

— Описва се, струва ми се, потенциалната опасност от идването на кортадите. После се дава информация за скритото в Голямата пирамида атомно оръжие. Посочват се и други места на Земята, свързани с пребиваването на аирлианците, но просто не мога да схвана принципите на тяхната координатна система. Далеч по-сложна е от нашите ширини и дължини.

Нейбингър отново взе снимката и я заразглежда.

— Ще ти призная, че съм объркан. Толкова е трудно да се придвижваш дума по дума, без да си сигурен за значението, когато текстът е сбит до краен предел. Винаги съм смятал, че трябва да бъдеш безгранично търпелив, когато разчиташ древни текстове, но май този път си взех белята.

— Така е, защото боравиш с понятия от изчезнала цивилизация — опита се да му вдъхне кураж Кели.

— Какво те кара да мислиш така? — попита я той. — Истината е, че направо пъхна пръст в раната. Защо никой не се интересува каква е била съдбата на аирлианците? Нима са изчезнали просто така? Извършили са масово самоубийство, след като са скрили кораба-майка и скакалците на сигурно място? Но защо са оставили стража? Ами бунтовниците? С тях какво е станало? Знаем, че по тяхно нареждане е била построена и ориентирана пирамидата, така че може би те са били божествените фараони. В такъв случай дали наследниците им все още не крачат по Земята?

Кели Рейнолдс се засмя. Напоследък това беше любима тема за спекулации сред журналистите.

— А може би ние всички в известна степен сме потомци на аирлианците — предположи тя. — Не знаем как точно изглеждат, освен че притежават червеникави коси и човекоподобно тяло. Статуите на този остров едва ли съответстват на действителните им размери.

— Едно ще ти кажа — вдигна пръст Нейбингър. — От решенията на ООН и на Комитета сега зависи съдбата на цялото човечество. Само че членовете на комитета са обикновени хора, каквито бяха и в „Меджик“. Със своите слабости, недостатъци и прочее. Пък и не забравяй, че големите играчи от Съвета за безопасност са настанили свои хора на ключовите места и изглежда вече се водят тайни преговори зад завесата.

— Затова съм тук — рече Кели и забарабани с пръсти по капака на лаптопа. — За да не позволя на истината да остане скрита от обществото. „Меджик“ оперираше в пълна секретност, сега поне имаме по-голяма гласност.

Нейбингър се засмя.

— Ще имаме гласност, докато изникне нещо по-важно. След това само гледай с каква бързина ще пуснат кепенците.

— Ей това е големият въпрос — съгласи се Кели. — Какво ще се случи сега? — Тя разглеждаше снимките. — Може да ти прозвучи глупаво, но защо е трябвало аирлианците да оставят всички тези съобщения, записани със стари руни, когато цялата информация се съдържа в компютъра? Не е ли малко примитивно за една толкова развита цивилизация?

— И аз си зададох същия въпрос — призна Нейбингър.

— И до какъв извод стигна?

— До никакъв. Смятам, че повечето от тези съобщения са написани от хора, познаващи сравнително добре аирлианския език, но не съм сигурен. Между другото, да знаеш къде се запиля Майк?

— Нямам представа. Замина за Вашингтон, за да свидетелства в съда заедно с Лиза Дънкан, но когато го потърсих по телефона, ми казаха, че отпътувал нанякъде.

— Виж ти. Интересно с какво ли пак се е захванал? Бас държа, че за разлика от нас не е седнал да си гризе ноктите.

4.

Докато Нейбингър се питаше къде може да е командосът, капитан Майк Търкот кротко посръбваше кафе в столовата на борда на американския самолетоносач „Джордж Вашингтон“.

Дори през подметките на обувките Търкот беше в състояние да долови равномерните вибрации от двигателите на грамадния кораб. „Джордж Вашингтон“ беше най-модерният самолетоносач в американската флота — от клас „Нимиц“, с водоизместимост 100 000 тона — и в момента плуваше в южна посока със скорост от 30 възела, заобикаляйки бреговете на Етиопия.

Фактът, че самолетоносачът бе напуснал опасния и размирен район на Персийския залив, само потвърждаваше думите на седналата до Майк Лиза Дънкан колко важна е предстоящата мисия. Присъствието на британски подполковник, само на три маси от тях, със затъкната в колана сламеножълта барета, посочваща принадлежността му към Британските специални ВВС, бе още един сигурен индикатор за сериозността на положението. Точно срещу подполковника се бе настанил американски майор с камуфлажна униформа и знаци на Специални части 160 или „нощните разузнавачи“, както бяха известни в армейските среди.

На всичко отгоре всеки момент щеше да започне инструктажът под ръководството на бивш съветски шпионин. Карол Костанов говореше с едва забележим акцент и очевидно бе прекарал доста време в тайните школи на КГБ преди края на студената война. Сега твърдеше, че е „специалист на свободна практика“, но как точно бе привлякъл вниманието на Комитета, оставаше пълна загадка за Търкот. Съдейки по луксозния костюм и ръчно изработените обувки на Костанов, беше станало с доста пари.

— Моля, започвайте, господин Костанов — подкани го Дънкан, след като и останалите заеха местата си.

Костанов намести очилата си, а Търкот се запита дали действително са му необходими, или ги е взел като елегантна добавка към останалата част от изисканото си облекло, чиято цел несъмнено бе да впечатли присъстващите. Имаше мургава кожа, късо подстригана, прошарена коса и грижливо оформена брадичка.

— Преди броени часове към мен се обърна представител на Комитета за изучаване следите от пребиваване на пришълци… — поде тържествено руснакът, но Дънкан му махна с ръка.

— Това го знаем — рече тя. — Твърдите, че ви е известно къде точно се намира скривалището с извънземни артефакти в Югозападна Етиопия, охранявано от група, наета от южноафрикански картел. И тъй като вече навлизаме в хеликоптерния обсег на този район, нямаме време за празни приказки. Всеки момент ще изпратим ударен отряд към мястото, така че побързайте с фактите.

Костанов прехапа устни и погледна навъсено жената, която си бе позволила да му говори така безцеремонно.

— Ах, фактите значи — повтори той леко подигравателно. — Вярно, не са изобилни, тъй че няма да загубя от скъпоценното ви време. Първо: преди разпадането на СССР работех в Тюратам — в Центъра за стратегически ракетни проучвания. Там също така бе разположен и щабът на Четвърти отдел на Министерството на вътрешните работи. Съдейки по онова, което пише напоследък в пресата, Четвърти отдел съответства по дейността си на вашия „Меджик-12“. За разлика от вас, ние нямахме късмет да открием толкова много и разнообразни артефакти. Разполагахме с останките на катастрофирал летателен съд с явно извънземен произход и това бе всичко.

Търкот се намести неспокойно. Спомни си скакалеца, който бе паднал от огромна височина в пустинята на Ню Мексико, и по бронята му нямаше и драскотина. Какво би могло да разруши летателния съд, намерен от руснаците?

— Що за кораб бе това? — попита Дънкан. — Скакалец?

— Не беше „скакалец“, както вие го наричате. По-голям, но и не от мащаба на кораба-майка. Беше сериозно пострадал. Нашите инженери работиха с реверсивни техники, но почти нямаха успех.

— Къде и кога открихте този съд? — попита Дънкан.

— През петдесет и осма, в Сибир. Изследванията показваха, че е пролежал там няколко хиляди години. Според мен руските власти съобщиха тъкмо сега за нашия кораб, за да успеят да прокарат свой човек в управлението на Комитета. Истината е, че не можахме да получим колкото вие от тази находка.

— Дали корабът е бил аирлиански? — попита Дънкан.

— Доскоро нямахме възможност да установим принадлежността му. Но след като видях снимки на вашия кораб-майка, мога да кажа, че е изработен от същия черен метал, тъй че според мен е аирлиански.

Дънкан му даде знак за продължава.

— Независимо от неуспеха, съветското ръководство на изследователската секция бе уверено, че щом има един кораб, трябва да съществуват и други. Учените бяха категорични, че корабът не е пригоден за преодоляване на междузвездното пространство, следователно е бил транспортиран до тук. Аз бях член на групата, пред която бе поставена задачата да издири и други подобни съдове. — Руснакът се извърна към картата и включи лазерния показалец. — През 1988 по линия на КГБ получихме сведения, че са се натъкнали на странна находка тук, в Югозападна Етиопия. Придружавах групата от Спецназ — съветските специални части — добави Костанов, — която бе изпратена на разузнавателна мисия.

— И какво открихте? — нямаше търпение Дънкан.

— Така и не стигнахме до определения район. Бяхме нападнати от полувоенни формирования. Не разполагахме с въздушна подкрепа, нямахме и тежко въоръжение и бяхме принудени да отстъпим, тъй като противникът ни превъзхождаше в огнева мощ. Загинаха половината от хората ни, останалите, сред които бях и аз, се добрахме до брега и бяхме прибрани от очакващата ни подводница.

— Полувоенни формирования? — обади се за първи път Търкот.

— Добре въоръжени, добре обучени, с кадърни ръководители. Също като нашите момчета, но бяха повече.

— Какви са били тези хора? — продължи Търкот.

— Не зная. Не носеха униформи, нито отличителни знаци. Повечето изглежда бяха наемници.

— Да се върнем на въпроса — прекъсна ги Дънкан. — Какво е имало в онзи район?

— Съдейки по информацията от КГБ, извънземно оръжие — обяви театрално Костанов.

Настъпи напрегнато мълчание. Въпросът с извънземните оръжия бе повдиган неведнъж от Комитета. След като стана ясно, че атомната бомба е била разработена с помощта на подобно устройство, открито в подземията на Голямата пирамида, всички се питаха какви други разрушителни оръжия биха могли да притежават пришълците и къде ли може да са скрити. Разрушаването на биолабораторията в Дълси от „изтребител фу“, снабден с мощно лъчево устройство, показваше, че аирлианците са разполагали с оръжия, върху които не едно земно правителство би желало да сложи ръка. Оръжия, които ООН трябваше да задържи под контрол, преди да са попаднали у лица, с не дотам чисти намерения.

Не биваше да се забравят и сведенията за още по-мощни средства за поразяване, с чиято помощ — съдейки по информацията от стража — е бил разрушен и потопен цял един превърнал се в мит континент само защото там е била разположена главната база на аирлианците.

— По-конкретно — каза Дънкан.

— Не зная нищо по-конкретно — вдигна рамене Костанов. — Както вече ви казах, така и не стигнахме определения район. Това се случи в началото на 1989, а след това, предполагам на всички е известно, страната ни бе обхванала от безредици. Така и не успяхме да изпратим повторна експедиция. Сега вече знаете колкото и аз. Предадох координатите на хората от вашето разузнаване, предполагам, че вече разполагат с карта на района.

Дънкан даде знак на една жена в светлозелена униформа, седнала до стената. Жената се надигна и кимна на аудиторията.

— Кодовото ми име е Зандра — представи се тя. — Аз съм от ЦРУ. — Тя включи дистанционното и на екрана се появи сателитна снимка. — Североизточна Африка — ориентира ги Зандра и увеличи мащаба. — Югозападна Етиопия, близо до границата с Кения и Судан. Крайно негостоприемен район. Слабо заселен, почти неизследван.

Търкот кимна. Типично за аирлианците, помисли си той, които предпочитаха подобни места, за да крият снаряжението си — Антарктида, пустинята в Невада, Великденските острови. Все труднодостъпни райони, където хората трябваше да се борят със суровата природа, за да оцеляват.

— Най-забележителната географска особеност на терена в тази част на света е Голямата цепнатина, която започва в Южна Турция, пресича Сирия и минава между Израел и Йордания, по дъното на Мъртво море — крайбрежието му е най-ниската точка върху земната суша. По-нататък оформя коритото на Червено море и се раздвоява в Аденския залив. Единият ръкав продължава към Индийския океан, а вторият навлиза навътре в африканския континент, към Афарския триъгълник. Най-ниската точка на Африка, Данакилската падина, където е и нашата крайна цел, е точно по протежение на цепнатината. От тук Голямата цепнатина продължава право на юг, разширява се при езерото Виктория — второто по големина сладководно езеро в целия свят — преди да завърши във вътрешността на Мозамбик.

Ново щракване и на екрана се появи малко светещо квадратче в центъра на дълбока долина, през която преминаваше река, а наоколо се издигаха високи планини. На следващото изображение вече се виждаше ясно, че квадратчето е ограден участък на брега на реката. Растителността бе съвсем оскъдна.

— Това е вашата цел. Според официалните документи, парцелът принадлежи на корпорацията „Тера-Лел“, с щаб-квартира Кейптаун, Южна Африка, и е обявен като рудодобивен участък. Построен е преди шестнадесет години. Прегледахме сателитните снимки, но така и не открихме превозни средства със суровини да напускат мястото. Достъпът до там е предимно по въздуха — със самолет или хеликоптер, тъй като тридневното пътуване през пресечената местност е доста рисковано. Още един, не по-малко интересен факт: проверихме с какво точно се занимава компанията „Тера-Лел“. Единственият вид минни разработки, ако можем така да ги наречем, са били свързани с изпращането на наемници в Ангола, за да нападат поселищата край диамантените мини. Основният бизнес на „Тера-Лел“ е търговията с оръжие, говори се, че от идването на Мандела на власт този бизнес процъфтявал добре.

Зандра включи лазерния показалец.

— Това тук е летищната площадка на лагера. Тази сграда — тя освети една триетажна постройка — вероятно е хангар, в който държат аирлианския съд. Това са казармите за наемниците. На това, това, това и това място са разположени установки за изстрелване на противосамолетни ракети. Разполагат също и с бронирани машини. — Зандра се усмихна мрачно на аудиторията. — Всичко това е доста повече от мерките за сигурност при охраната на обикновен миньорски лагер.

— Добре де, какво им е пречело досега да прехвърлят това, което са намерили, в Южна Африка? — попита Дънкан.

— Не знаем — призна Зандра. — Може би не са в състояние да го преместят. Или се боят от нестабилната политическа обстановка в ЮАР. Все пак, от Комитета направиха дипломатичен опит да получат официално разрешение от южноафриканското правителство за достъп до лагера.

— И съдейки по силите, с които разполагаме на самолетоносача, отговорът е бил отрицателен — кимна Дънкан.

— С други думи — те знаят, че идваме — заключи Търкот.

— Най-вероятно — потвърди Зандра.

— Дявол да го вземе — избухна майорът от британските части. — А какво мисли етиопското правителство?

— Какво да мисли? — отвърна с въпрос Зандра и отговорът бе повече от ясен.

Дънкан погледна към англичанина.

— И тъй, полковник Спиърсън, какъв е планът?

Спиърсън се надигна и отиде при стената с картите.

— Първо, нека майор О’Калахан ни каже кога можем да вдигнем машините.

О’Калахан стана и посочи с ръка картата.

— Движим се с максимална скорост, което означава, че след около четиридесет километра ще можем да изпратим самолети с достатъчно гориво, за да кръжат петнадесет минути над района и сетне да се върнат обратно. Да речем, по-малко от час.

Спиърсън кимна мрачно и Търкот вече се досещаше за причината за недоволството му. Скоро щеше да се зазори, а хората от специалните части винаги предпочитаха да използват прикритието на мрака за своите операции.

Спиърсън се покашля, за да привлече вниманието им.

— Вече сме вдигнали един АУАКС[24], за да следи крайбрежието. Той ще ни изпраща информация за всички полети в района и ще координира движението на нашите хеликоптери и самолетното прикритие. Аз поемам командването на наземните сили. Ще бъда на борда на вертолет МХ-60 до началото на щурма. Веднага след това ще пристигна в района на нападението. Атаката, според плана, се състои от четири фази. Първа фаза включва парашутен десант върху сградата, където, според данните от разузнаването, е разположен извънземният съд. От тази група се очаква да ни осигури плацдарм. Фаза две е обстрел с антирадарни ракети от флотски изтребители по ракетните установки в лагера. Във фаза три пристига останалата част от специалното подразделение, поддържано от вертолетните картечници. И фаза четири е завладяване на лагера и унищожаване на съпротивата с всички средства. — Спиърсън огледа наперено залата. — Въпроси?

— Как ще се извърши десантът? — попита Търкот. — От голяма височина?

— Да — кимна англичанинът, познал в събеседника си специалист. При височинните скокове парашутистите отваряха незабавно миниатюрните куполи на парашутите си, които оставаха невидими за радарите на противника, а самолетите се отдалечаваха незабелязано, без да навлизат в опасния обсег.

— В такъв случай, бих искал да ме включите в групата.

— Чудесно — кимна Спиърсън.

— Е, добре… — надигна се Дънкан, но полковникът я прекъсна.

— Сега аз имам няколко въпроса. Какво ще стане, ако хората от „Тера-Лел“ наистина разполагат с извънземни оръжия?

— Нали затова отиваме там? — отвърна Дънкан.

— За друго питам. Дали няма да ги употребят срещу нас? — Спиърсън изглеждаше загрижен.

— Съмняваме се, че са имали някакъв конкретен напредък в тази насока — притече се на помощ Зандра. — От известно време ги държим под наблюдение. Хора като тях едва ли щяха да пропуснат случая да излязат с толкова ценна стока на международния оръжеен пазар.

— Какви са инструкциите за действие? — обърна се Спиърсън към Дънкан.

— Ако срещнете съпротива, използвайте цялата налична сила за нейното потушаване — отвърна безстрастно тя. — Дадохме им възможност да си сътрудничат с нас, но те отказаха. Съветът за безопасност на ООН смята, че това е точно една от ситуациите, в които трябва да проявим решителност, ако не искаме образци на аирлианско оръжие да попаднат на неподходящо място.

— Разбрано — кимна като дисциплиниран войн Спиърсън. — Е, време е да се приготвяме.

Търкот стана и последва полковника.

— Майк? — спря го Лиза Дънкан.

— Да? — той я погледна учудено. За първи път се обръщаше към него с малко име.

— Пази се.

Търкот се усмихна, после се сети нещо.

— Знаеше ли за аирлианския кораб, който са намерили руснаците?

— Не.

— Жалко. Всъщност, това сега едва ли има значение. Добре де, ще се пазя. Обещавам ти да се навеждам, когато видя куршум.

— И не само тогава — погледна го разтревожено Дънкан.

Търкот спря. Известно време двамата се гледаха мълчаливо.

— Добре — кимна неловко накрая. — Трябва да вървя.

— Ще се видим в лагера — рече Дънкан.

Търкот се обърна и изкачи металната стълба до палубата. Духаше лек, приятен ветрец, наблизо десантната група вече се беше събрала и преглеждаше снаряжението. Всички носеха прибори за нощно виждане и стъклата им хвърляха червеникави отражения.

Към него се доближи неясна фигура.

— Ти ли си Търкот?

— Да.

— А аз — Ридли. Командир на парашутния десант. Двайсет и първи, САС[25]. Казаха ми, че идваш с нас?

— Вярно е.

— Сигурно знаеш какво правиш. Скачаш последен и ако вземеш да ни се пречкаш, ще ти тегля куршума, пък после нека ми е мъчно. Разбрано?

— Разбрано.

— Търкот — промърмори Ридли. — Мирише на нещо френско.

— Аз съм канук — произнесе Търкот. Бяха спрели пред входния отсек на един товарен С-2.

Ридли му подаде парашута.

— Лично съм го сгъвал. Какво, по дяволите, е канук?

— Пофренчен индианец. Родом съм от Мейн. Там има много гори — той се зае да си нагласява парашута. Не беше притеснен от поведението на Ридли, прекарал бе по-голямата част от живота си сред подобни типове. Освен това знаеше, че момчетата от САС са превъзходни специалисти, на които може да се разчита в труден момент.

Скоро бяха готови и се качиха в самолета. С-2 бе най-големият самолет на борда на „Вашингтон“. Обикновено се използваше за прехвърляне на персонала до брега и обратно, но сега в товарния отсек се бяха разположили шестнадесет тежко въоръжени парашутисти, притиснати плътно един към друг.

Облъхна го познатата миризма на изгорял керосин, която му напомни за други подобни операции. Задната рампа се вдигна и самолетът започна да рулира към позиция за излитане. Шумът от двигателите рязко се усили и металният под затрептя. Търкот усети движението, след минутка сякаш увиснаха в безтегловност и после започнаха да набират височина, следвани от ято хеликоптери.

— Десет минути! — обяви командирът на отряда в ларингофона и гласът му отекна дрезгаво в слушалките на останалите.

Търкот прегледа отново снаряжението си. Беше единственият с единичен парашут. Всички останали бяха разпределени на двойки — по двама на парашут, привързани с общи ремъци. Търкот виждаше за първи път подобна система да се използва за военни цели. Обикновено парашутите с двойни ремъци се прилагаха при обучение на новаците.

— Шест минути — прошептя гласът на командира. — Сложете си кислородните маски и включете навигационните лампички.

Търкот отвори крана на малката бутилка, прикачена към гърдите му. После плъзна пръст по тилната част на шлема и включи миниатюрната крушка отгоре.

— Разхерметизиране! — обяви първият пилот.

В задната част на самолета се появи тъмна цепнатина, която бързо започна да се разширява. Търкот преглътна и тъпанчетата му изпукаха болезнено.

— Готови! — рече командирът. Беше застанал на ръба на рампата и гледаше към черното небе под тях.

Търкот знаеше, че летят на двадесет и две хиляди метра над лагера и не би трябвало да бъдат засечени от наземните радари на ракетните установки.

— Скок! — извика командирът и тялото му се изгуби от погледите им. Останалите го последваха на двойки, със синхронизирани движения. Търкот се отдели последен от рампата и веднага разтвори ръце и крака, за да стабилизира полета си.

Преброи до три и дръпна въженцето. Парашутът разцъфна над главата му. Погледна надолу и бързо преброи осем светещи точици. Намести кормилните въженца и ги последва, докато всички се носеха към целта. От лагера ги деляха близо десет километра в хоризонтална посока и това означаваше, че парашутите известно време щяха да действат като делтапланери. Хората от САС бяха екипирани с най-доброто и доказателство за това бе удивително лесният начин, по който се управляваше парашутът му. Имаше и малък резервен, но поне засега не изглеждаше, че ще потрябва. Трябваше само да лети след другите и — както го посъветва Ридли — да не им се мотае из краката.

Почувства студ, за първи път, откакто бе напуснал Великденския остров. На девет-десет хиляди метра височина въздухът бе силно разреден и температурите бяха смразяващо ниски. Отново погледна надолу и се увери, че вижда добре навигационните лампички на останалите парашутисти. Провери висотомера: седем хиляди метра.

На петдесет километра зад тях първата вълна от атакуващи летателни апарати вече се носеше към целта. Четири АХ-6, известни като „птички“, оформяха авангарда. АХ-6 са едни от най-бързите хеликоптери в света, при това с максимално обезшумени двигатели. Двамата пилоти носеха прибори за нощно виждане и използваха инфрачервени радарно-локационни системи за ориентиране в нощна обстановка.

Двете „птички“ бяха въоръжени със 7,62-милиметрови миникартечници и сдвоени 2,75-инчови ракетни установки. На задните седалки се бяха настанили снайперисти от САС, готови да окажат допълнителна огнева поддръжка.

На десет километра зад „птичките“ летяха четири щурмови хеликоптера „Апачи“. Освен 30-милиметровите картечници, монтирани на носа, страничните им ракетоносители бяха заредени до последното гнездо с ракети „Хелфайър“. „Апачите“ бяха следвани от група хеликоптери „Блекхоук“, на един от които се намираше и полковник Спиърсън. Те пренасяха основната пехотна сила от 96 десантчици.

Ударната ескадрила от „Вашингтон“ се намираше на далеч по-голяма височина. Тя включваше няколко Ф-4 „Дива катерица“, предназначени за потушаване зенитната съпротива на противника, и Ф-18 „Томкетс“, съоръжени с лазернонасочвани бомби. Над всичко това кръжеше самолетът от типа АУАКС, координиращ движението на цялата тази въздушна флотилия.

Настанена непосредствено до полковник Спиърсън, Лиза Дънкан изглеждаше относително спокойна. Беше свикнала да запазва самообладание в подобни рискови моменти и този случай не стана изключение. Даваше си сметка за всички произтичащи опасности, както и че групата им можеше да е единствената и последна надежда за оцеляване на човечеството. И все пак я безпокоеше въпросът колцина от хората край нея щяха да загинат. Заслуша се в откъслечните реплики на пилота и мислите неусетно я отведоха към Майк Търкот.

Търкот вече знаеше за какво служат двойните ремъци на парашута. Човекът отзад управляваше полета, ръцете на другия бяха свободни и той оглеждаше местността долу през инфрачервения мерник на своя автомат, готов при нужда да открие огън.

Търкот провери висотомера и светещите цифри му посочиха, че току-що са прекосили бариерата на трите хиляди метра. Вече се различаваха отделни контури на местността. От двете страни имаше планини, някои върхове стърчаха над него. Търкот си спомни за инструктажа на Зандра — предстоеше да се спуснат в най-ниската точка на Африка, на триста и шестдесет метра под морското равнище.

Той смъкна кислородната маска и пое свежия, нощен въздух. Разполагаше с малко време да подреди мислите си, а все още имаше нещо от инструктажа, което не му даваше мира: защо Зандра се бе впускала в толкова подробности, когато им разказа за Голямата цепнатина? Като човек с немалък опит, той знаеше, че нищо в подобна ситуация не може да е случайно. Въпреки мрака и ограничените възможности на прибора за нощно виждане, гледката под него беше забележителна. Хоризонтът се криеше зад начупената линия на планински вериги, които затваряха в плътен кордон долината.

Десантната формация промени плавно посоката си, извивайки наляво и Търкот бе принуден да се върне към действителността. Дръпна лявото кормилно въженце и последва веригата от светещи лампички.

На около петдесет метра над покрива на сградата парашутистите се разпръснаха. Търкот знаеше, че горе сигурно ще има часови, но дали ще гледат към небето? Един от снайперистите откри огън, а друг докладваше за резултата.

— Първи часови долу.

— Втори свален.

— Група едно се приземи.

Това означаваше, че първите двама парашутисти са вече на покрива, без да е вдигната тревога. Търкот отмести нагоре очилата и се прицели с крака в центъра на покрива. Вече виждаше, че хората долу прибират парашутите си.

Той дръпна рязко и двете въженца и „удари спирачки“ само на метър над покрива. Краката му опряха в равната повърхност и той веднага се освободи от ремъците, преди още куполът да се е свил напълно. Извъртя се и се огледа, стиснал готовия за стрелба МП-5. Зърна няколко тела — труповете на застреляните часови.

— Говори Ридли. Отрядът се приземи без съпротива — докладва командирът на парашутната група по радиото.

— Въздушната поддръжка пристига — чу се гласът на полковник Спиърсън.

Ф-4 „Дива катерица“ е единственият вариант на някога прочутия Ф-4 „Фантом“, все още на въоръжение във ВВС на САЩ. Възлагаше му се една строго определена задача — да унищожава противниковите радарни и противовъздушни системи.

По заповед на Спиърсън двете „катерици“ приближиха от източна посока с максимално висока скорост. Лагерният радар ги засече и прехвана още щом навлязоха в обсега му, което беше и целта им. От крилата на самолетите се отделиха по няколко ракети „Шрайк“, „АГМ-78“ и „Тейсит Рейнбоу“ — мъгляви названия на самонасочващи се бомби, които улавят радарните лъчи и ги следват право до първоизточника им.

Пилотите на „катериците“ извършиха рязка маневра и вече се носеха в обратна посока, когато ракетите им поразиха целите. Всички противовъздушни системи на лагера бяха унищожени с един точен удар.

А втората десантна вълна вече наближаваше.

Сапьорите от парашутната група приключиха с разполагането на взривните устройства на покрива — четири различни заряда, поставени на равни разстояния. Детониращият шнур беше опънат и сега се чакаше само командата.

Малко след като от изток се дочу приглушеният шум на хеликоптерите, полковник Спиърсън даде заповед за откриване на огън. Едновременно проехтяха четири гърмежа, нощта се озари от ярки блясъци, а парашутистите вече скачаха през четирите отвора в покрива.

Търкот спря за миг и се ослуша. Откъм най-далечния отвор долетя безредна автоматична стрелба. Затича се натам. Дупката имаше неравни краища, със стърчащи изкривени арматурни железа. Той надникна долу. Четиримата парашутисти бяха проснати неподвижно на пода.

Търкот извади една заслепяваща граната от паласката, пусна я през отвора, преброи до три, чу гърма и я последва, откривайки огън още преди да се е ударил в земята. Приземи се върху тялото на един от парашутистите и се претърколи надясно. Къс трасиращ откос проряза стената над него.

Търкот отвърна със стрелба на сляпо, в посоката откъдето бе долетял откосът. Долови металическо щракване от смяна на пълнител и тъкмо се готвеше да скочи, когато замръзна неподвижно. Беше видял огледалото на отсрещната стена. Ето как бяха загинали четиримата парашутисти. Който и да беше противникът, криеше се в другата посока и използваше огледалото, за да се прицелва. Търкот стреля и огледалото се разлетя на хиляди парченца. Сега вече бяха наравно.

В мрака едва се различаваха очертанията на масивно бюро. Достатъчно масивно, за да скрие врага от куршумите му. Тъкмо се чудеше какво да предприеме, когато от бюрото към него се изтърколи малка черна топка. Граната, помисли си Търкот и реагира мълниеносно. Изправи се, скочи във въздуха над бюрото и в същия миг откри автоматичен огън. Чак тогава си даде сметка, че са го измамили. Не беше бомба — бюрото бе твърде слаба преграда за нея. Отдолу го посрещнаха с нов дъжд от трасиращи куршуми. Тялото му се блъсна в стената и в мига, когато падаше долу, ударникът на автомата щракна напразно. Патроните бяха свършили. Търкот захвърли ненужния автомат, извади пистолета и се огледа. Спасиха го очилата за нощно виждане, другият още се подаваше, когато Търкот натисна спусъка и го простреля в гърдите.

Едва сега се изправи и се заслуша в репликите в шлемофона, които си разменяха останалите парашутисти. Все още никой не беше открил аирлианския кораб. Търкот докладва за местоположението си и ситуацията, сетне доближи единствената врата и я отвори.

Далечният край на дългия коридор бе ярко озарен от прожектора на кръжащия отвън АХ-6. Търкот виждаше ясно увисналите на ремъци снайперисти, както и ярките точици на лазерните мерници, които играеха по стените на коридора. Той задейства миниатюрния инфрачервен предавател върху шлема си, за да го идентифицират като „свой“.

На височина хиляда и петстотин метра полковник Спиърсън дирижираше атаката с помощта на пет различни радиопредавателя. Парашутистите вече бяха проникнали в централната сграда. „Птичките“ се носеха из райони на лагера, търсейки противникови цели. Той се извърна към Дънкан.

— Сега вече ще се реши — всичко или нищо.

— Започвайте.

Спиърсън си пое въздух и даде заповед за начало на основната атака.

Търкот изрита вратата при разклонението на коридора, стиснал презаредения автомат с лявата си ръка. Видя двама стрелци, облечени с камуфлажни униформи, обърнати с гръб към него, и ги повали с кратък откос.

— Който е смел, побеждава! — извика той девиза на САС, докато се прокрадваше по коридора. Зад ъгъла се натъкна на четирима парашутисти, които бяха заели позиции край затворена врата. Единият от тях бе пъхнал дулото на автомата си в процепа на вратата и пускаше откъслечни откоси, за да държи противника вътре в напрежение. От другата страна на коридора се зададе Ридли, придружен от още хора. Търкот се облегна на стената и остави на професионалистите да си вършат работата по почистването на сградата.

„Птичките“ също се спускаха надолу покрай етажите на сградата, изпреварвайки хората от САС с едно ниво. Снайперистите поваляха всичко, което се движи, а пилотите използваха за същото миникартечниците. На противниковите войници в сградата не оставаше друго, освен да лежат неподвижно, под постоянния дъжд от куршуми.

Други две „птички“ обстрелваха казармите в далечния край на площадката. Зад една от сградите неочаквано се появи първата бронирана кола и хеликоптерите съсредоточиха огъня си върху нея.

В този момент се появиха четирите „Апачи“ и посрещнаха бронираната кола със залп от ракети „Хелфайър“. Още първите две попаднаха в целта и автомобилът избухна в пламъци.

Две САМ-2 — изстрелвани от рамо ракети „земя-въздух“ с топлинно насочване и следователно неуловими за „катериците“ — се врязаха в корпуса на един от „Апачите“. След секунди машината се превърна в ярко огнено кълбо.

— Мама му стара! — изруга полковник Спиърсън, когато забеляза, че един от хеликоптерите е изчезнал от екраните и чу виковете на сваления пилот, преди връзката да бъде прекъсната. Той нареди на пилотите от Ф-18 да маркират с лазерен показалец подвижните мишени, за да бъдат засечени от самонасочващите се бомби на изтребителите.

Лиза Дънкан седеше неподвижно, загледана в угасналата зелена точка на екрана. Знаеше какво означава това — двама мъртви пилоти.

— Време е да се приземим — рече тя на Спиърсън, който я погледна навъсено, сякаш бе готов да спори, но после промени мнението си.

Възползвайки се от предимството на изненадата, по-добрата си подготовка и подходящото въоръжение, парашутистите вече приключваха със съпротивата в сградата. Търкот ги следваше по етажите, докато лично не се увери, че сградата е чиста, с изключение на онова, което се криеше зад яките стоманени врати на приземния етаж.

Една от „птичките“ бе поразена от картечен огън и опита аварийно кацане. В мига, когато корпусът й се удари в земята, екипажът й, състоящ се от четирима души, изскочи навън и бе въвлечен в наземната престрелка.

Пилотите от останалите хеликоптери продължаваха стрелбата, за да попречат на нови контраудари с преносими противосамолетни ракети. Огромният разход на муниции заплашваше скоро да ги остави без никакви резерви.

Приближи се ято Ф-18 и свръхточните им бомби, следващи невидимите лазерни показалци, нанесоха ужасяващи поражения. Ефектът бе потресаващ.

— Една минута! — обяви пилотът.

Полковник Спиърсън включи микрофона.

— Свалете ни с първата вълна! — нареди той. Пилотът погледна през рамо към Дънкан и тя кимна. „Блекхоук“ се наклони надолу, право към експлозиите, които озаряваха долината.

Малко след това хеликоптерът докосна земята и Дънкан скочи от рампата, следвайки Спиърсън. Почти веднага машината се вдигна право нагоре.

— Как са хората вътре? — извика тя.

Спиърсън притискаше с ръка слушалките, за да изолира рева на двигателите.

— Слизат в мазето. Понесли са малки загуби, но сградата е прочистена.

Търкот и Ридли огледаха стоманената врата. Командирът се обърна и махна с ръка на един от сапьорите.

— Хайде, момче, разкарай това нещо от пътя ми!

Сапьорът смъкна тежката раница от гърба си и извади отвътре черен, конусообразен предмет, дълъг около метър. Прилепи основата му към долния край на металната врата и се зае да развива детониращия шнур.

— Всички да се скрият! — нареди сапьорът и парашутистите не чакаха втора подкана.

Битката на повърхността почти бе приключила, разпокъсаните отряди на наемниците бяха обградени и войниците един по един се предаваха. Хората на Спиърсън ги проверяваха, търсейки учените, които бяха работили в района.

Междувременно Спиърсън прослушваше честотата на парашутистите в сградата и вече знаеше, че се готвят да взривят стоманената врата.

— Още са в мазето — подметна той на Дънкан.

— Ами да слезем при тях — предложи тя.

— Хубаво. Успокой се — твоят човек е жив и здрав.

Единствената реакция бе, че Дънкан едва забележимо забави крачка.

От експлозията Търкот почувства ужасна болка в главата, а дробовете му се напълниха с прахоляк. Първи в отвора нахлуха сапьорите, които предвидливо носеха газови маски.

Търкот с мъка овладя нетърпението си. Не беше екипиран да е сред първите. В този момент се появиха Спиърсън и Дънкан.

— Това трябва да е — рече им той.

— Да изчакаме хората ми да огледат вътре — отвърна Спиърсън.

— Аха — кимна неохотно Дънкан и се обърна към Търкот. — Добре ли си?

— Май вече съм прекалено стар за подобни игри — оплака се той и забеляза, че Спиърсън се ухили.

Минутите се нижеха бавно. Най-сетне, след около половин час чакане, отвътре се показа покритият с прах майор Ридли. Той смъкна газовата си маска и избърса очи.

— Открихте ли някой от учените? — попита го Дънкан.

Ридли изглеждаше леко объркан.

— Учени ли? Там всички са мъртви. До един.

— Как? — попита изненадано Спиърсън.

Ридли сви рамене, но очевидно мислите му бяха другаде.

— От газ, най-вероятно. Сигурно е бил пуснат веднага, щом са подали сигнал за тревога. Това е била задачата на наемниците — да ни забавят, докато отровният газ си свърши работата. Нещастниците са се оказали в капан — като опитни мишки. Изглежда не са им позволявали да се показват много-много навън. Нищо чудно да са живели вътре с години. Видяхме много тунели, пълни с припаси. Жилищни помещения. Столова… Ей такива работи…

— А открихте ли аирлианския артефакт? — попита Търкот.

— Артефакт ли? — повтори Ридли и се разсмя, а в гласа му се долови маниакална нотка. — О, да, сър, долу е пълно с артефакти. — Той се пльосна в една кресло. — Но най-добре сами да ги разгледате.

Спиърсън ги поведе в тунела. Беше дълъг, с бетонни стени и на стотина метра по-навътре правеше остър завой. Ридли се оказа прав за запасите. Имаше множество странични тунели, натъпкани с екипировка и припаси. Някои от тунелите бяха предназначени за обитаване и хранене. Пред всяка врата стоеше по един пост от САС и докладваше на полковника, че вътре няма живи обитатели.

Тук-там се срещаха и мъртъвци, покосени, където ги бе застигнал отровният газ. Каквото и да бяха използвали от „Тера-Лел“, ефектът му е бил светкавичен и смъртоносен. И най-вече краткотраен, тъй като в тунелите нямаше и следа от него. Търкот забеляза, че лицата на умъртвените са изкривени в мъчителни гримаси, а телата им бяха сгърчени от конвулсии — явно смъртта им не е била от леките.

Тримата заобиколиха поредния ъгъл и спряха изненадани. Широкият коридор завършваше с просторна подземна пещера, дълга най-малко петстотин метра и висока стотина. Пещерата бе издълбана в твърда, вулканична скала. Подът й се спускаше надолу под ъгъл от тридесетина градуса. Към средата на галерията водеше тъмна, гумирана пътека, а успоредно на нея бе прокаран теснолинеен железен път.

— Майко мила! — прошепна удивено Спиърсън.

— Вижте — Дънкан посочи надясно. От пода право нагоре се издигаше черна каменна колона — като пръст, сочещ в опушения таван. Беше висока около три метра и широка половин, а по гладката й полирана повърхност се виждаха рунически надписи.

— Дано там не пише: „Преминаването забранено“ — промърмори Търкот.

Един сержант от САС стоеше пред миниатюрното локомотивче с прикачен към него открит пасажерски вагон. Той отдаде чест на Спиърсън.

— Сър, вече слизахме долу с капитана — сержантът посочи с пръст през рамо към центъра на залата, накъдето водеха релсите и редица от ярки неонови светлини. — Оставих на пост едно отделение. — Сержантът преглътна смутено. — За първи път виждам такова нещо, сър.

— Е, тогава да отидем и ние да го видим — предложи Спиърсън и се качи във вагончето.

Търкот и Дънкан го последваха, а сержантът седна в локомотивчето и премести ръчката напред. Влакчето се разтърси и пое бавно надолу. Не след дълго стените от всички страни се изгубиха от погледа им и мракът се разсейваше само от бледата светлина на неоновите лампи. Температурата започна да се понижава и Търкот неволно вдигна яката на якето си, а Дънкан се притисна към него. Струваше му се, че е нищожна прашинка, зареяна из космоса. Погледна назад през рамо и видя, че платформата, от която се бяха качили на влакчето, е отдалечена на повече от километър разстояние. Съдейки по шума, пътуваха най-малко с двадесет и пет километра в час, но единственото усещане за движение идеше от смяната на стълбовете с неонови светлини край линията.

След още пет минути отпред се появи червеникаво сияние. В началото беше само като тънка нишка на хоризонта, но когато се приближиха, забелязаха, че линията се разширява. Беше разположена перпендикулярно на посоката, в която се движеха. Търкот нямаше никаква представа на каква дълбочина се намират, но откри, че започва да му става топло, а по челото му неусетно бяха избили капчици пот.

Той погледна надолу и забеляза, че подът на пещерата е идеално гладък. Беше надниквал във Втори хангар на Зона 51, където се намираше корабът-майка, но онази пещера изглеждаше като по-малкото братче на тази. Не можеше да си представи що за техника е била необходима, за да се изкопае подземна галерия с подобни чудовищни размери. „И какво ли е предназначението й?“ — зачуди се той. Точно отпред имаше голяма цепнатина, разделяща пода на пещерата, и отвътре бликаше червеното сияние. Търкот зърна няколко по-дребни светлинки — прожекторите на десантчиците, които ги очакваха в другия край на линията. Виждаше се и далечният край на цепнатината — на пет-шестстотин метра по-нататък, но не и онова, което я изпълваше, защото платформата бе разположена на стотина метра от ръба й.

— Сър! — кимна един от войниците на полковник Спиърсън и подаде ръка на Дънкан.

Продължиха пешком към ръба на цепнатината и спряха там, където гладкият каменен под рязко извиваше надолу. Дънкан възкликна уплашено, а Търкот почувства, че сърцето му замира, когато надникна отвъд ръба. Цепнатината нямаше дъно или поне не можеха да го видят, а вътрешността й бе изпълнена с червено зарево, което сякаш извираше право от земните недра. Търкот усети, че в лицето го лъхва жега, примесена с остър мирис на химически изпарения.

— Как мислите, каква е дълбочината? — попита Спиърсън.

— В момента сме поне на дванадесет километра под морското равнище — прецени Дънкан. — Ако червеното сияние е породено от разцепление в повърхността Мохоровичич[26].

— В кое? — прекъсна я Спиърсън.

— Линията между кората и мантията на планетата… В такъв случай магмата е само на тридесетина километра под нас и тя е причината за горещината.

— Исусе — промърмори уплашено Търкот.

— Вижте там — извика полковник Спиърсън и те с мъка откъснаха очи от невероятната гледка на пламтящите вътрешности на Земята. Вдясно, на около двеста метра, се виждаха три извити стълба, които пресичаха бездната и опираха в отсрещния край. Точно в средата, окачена на дебели кабели, се поклащаше голяма, озарена в яркочервено, многофасетъчна сфера с диаметър около пет метра.

Тръгнаха по края на цепнатината, докато се изравниха със стълбовете, на които бе закачена сферата. Основата на всеки от тях се забиваше на няколко стъпки под ръба. Търкот и друг път бе виждал черния метал, от който бяха направени стълбовете.

— Това е аирлианско изделие — промърмори той. — Същият материал, от който е изработен и корабът-майка. Казват, че бил невероятно здрав.

— Но какво е онова там, дявол го взел? — Спиърсън посочи рубинената сфера. Трудно беше да се определи дали цветът й бе такъв, или само отразяваше заревото.

Дънкан не отговори. Спря малко по-нататък, където се издигаха няколко статива с напълно земен произход. Очевидно са били използвани от учените от „Тера-Лел“ по време на изследванията. Но сред тях имаше и една конзола, която напомни на Търкот за контролното табло в един от скакалците.

— Това също е аирлианско — рече той и се наведе над таблото.

Повърхността му беше идеално гладка, ако се изключеха гравираните рунически надписи. Търкот предполагаше, че веднъж включи ли се таблото, отгоре ще се появят нови надписи, които ще указват предназначението на различните контролни прибори. Съжали, че Нейбингър не е с тях, за да ги прегледа.

— Това — рече замислено Дънкан, сочейки таблото — най-вероятно управлява онова — тя посочи рубинената сфера.

— А цепнатината каква роля играе? — попита Спиърсън.

— Не съм съвсем сигурна — отвърна замислено Дънкан, втренчила поглед в разлома, — но имам чувството, че е нейно дело. — Тя долепи длани и бавно раздалечи ръцете си.

— Сферата е пробила цепнатината? — попита смаяно Спиърсън.

— Все нещо трябва да я е причинило — сви рамене Дънкан. — Едва ли има естествен произход. Пък и вече знаем, че аирлианците са разполагали с технологии, които далеч надхвърлят скромните ни представи. Във всеки случай, вече е ясно защо хората от „Тера-Лел“ не са преместили артефактите в ЮАР.

— Защото просто не са могли — съгласи се Търкот. — Спомнете си колко време е било нужно на учените в Невада, за да пробият отвор в метала на кораба-майка.

— Южноафриканците явно са били доста уплашени от това, с което са се занимавали… — рече Дънкан.

— Уплашени. Защо? — зачуди се Спиърсън.

— Защото иначе нямаше да убият всичките си учени — съгласи се Търкот. — Онези, с които се спречкахме горе, бяха само наемници. Обзалагам се, че не знаят нищо за опитите, които са се провеждали в пещерата.

Спиърсън се огледа смутено.

— А тя… защо според вас е там? Над цепнатината?

— Може би поглъща топлинна енергия? — подметна Търкот.

Дънкан сякаш не го чу.

— Мисля, че се досещам какво е предназначението на сферата. Смятам също, че южноафриканците са го знаели. В края на краищата, разполагали са с шестнадесет години преднина. Нищо чудно, че ги е изплашила.

— И какво според теб е сферата? — попита Търкот.

Дънкан не откъсваше поглед от рубиненото кълбо, увиснало над кипящия ад.

— Машината на Страшния съд, нагласена да разруши планетата.

5.

Командният център на Комитета за изучаване следите от пребиваване на пришълци (или съкратено КИСПП) на Великденския остров се разполагаше в четири свързани помежду си фургона, докарани от материка с помощта на товарен самолет С-8. Два от фургоните бяха запазили първоначалното си предназначение да поддържат постоянна връзка между КИСПП на Великденския остров и централата в Ню Йорк. Покрай стените на другите два бяха подредени компютърни монитори и сега там работеха операторите от Комитета.

Питър Нейбингър бе прекарал не един час в командния център. Тук имаше постоянна телевизионна връзка с пещерата под вулканичното езеро, където се намираше стражът. Всеки път, когато погледът му спираше върху изображението на стража на някой от екраните, по гърба му пробягваха тръпки. Вече няколко пъти бе слизал в пещерата, но опитите да възстанови телепатичния контакт се оказваха напразни.

Днес обаче дойде по друга причина в командния център. Директорът на островния Комитет го бе поканил на среща с главния секретар от централата в Ню Йорк.

Нейбингър не можеше да понася видеоконференциите. Толкова неестествено бе да седиш пред един монитор, на който се виждат другите участници, и да зяпаш в миниатюрната камера над него.

Вече знаеше поне една от причините да бъде поканен. Гънфилд Гронад, директорът на островния Комитет, бе изпаднал в немилост пред центъра заради поредицата от гафове — например изгубената телепатична връзка със стража, липсата на свежа информация за находките в пещерата и общия безпорядък в лагера. Нейбингър изпитваше известно съжаление към младия норвежец, провалил се съвсем не по своя вина.

За Гънфилд допълнителен смут всяваше и присъствието на Питър Стърлинг на екрана на компютъра пред тях. Стърлинг беше главният пълномощник на КИСПП. Доскоро генерален секретар на НАТО, той бе прехвърлен от Съвета за безопасност на новата длъжност, за да координира действията на различните инстанции. Стърлинг бе човек с желязна ръка и в последно време се радваше на значително внимание от страна на медиите. Не скриваше привързаността си към прогресивистите и смяташе, че работата трябва да се свърши бързо и с много ентусиазъм.

Нейбингър огледа и другите присъстващи в заседателната зала. Мярна му се Борис Иванов, заместник председателят на Комитета, лицата на другите бяха твърде умалени. Присъствието на Иванов бе по-скоро жест към руската страна, опит да се балансират силите, но Нейбингър не се съмняваше, че Стърлинг ще дирижира оркестъра.

— Някакви новини, господа? — заговори пръв Стърлинг, без намек за усмивка по набръчканото му лице.

— Не, сър — призна Гънфилд. — Стражът продължава да мълчи и…

— Някакви признаци да е изпращал или получавал информация?

— Никакви, сър.

— Трябваше да си отваряте очите. Защото ние получихме отговор.

Нейбингър се наведе напред.

— На посланието?

— Разбира се, че на посланието — рече подразнено Стърлинг. — Пристигна вчера. Засечен е от няколко прослушвателни станции.

— В новините не се споменаваше подобно нещо — подхвърли учудено Нейбингър.

— Естествено — засмя се Стърлинг. — Засега го пазим в тайна, но няма да продължи дълго. Все още координираме информацията между различните страни, които са го приели. Уверени ли сте, че стражът не е получил отговора? — повтори Стърлинг.

— Сър — събра смелост Гънфилд, — и да го е получил, няма как да го знаем. Приемането е пасивно действие. Виж, ако стражът реши да изпрати ново съобщение, нашите детектори със сигурност ще го засекат.

— Под каква форма е отговорът? — попита Нейбингър.

— Всичко изглежда прекалено сложно и объркано, за да сме наясно къде е началото и къде — краят. Предполагаме, че част от него е предназначена за стража. Нещо като предварително уговорен код.

— А другата част? — попита Нейбингър.

— Цифрова. В двоичен код — Стърлинг неочаквано се изчерви. Предназначена е за нас. За човечеството.

— И какво се казва в нея? — попита Гънфилд.

— Ще ви изпратим подробния текст по сателитната връзка. Не е много.

— Все пак — в общи черти — настоя Нейбингър.

— Ще видите — отвърна загадъчно Стърлинг. — Нямам право да го съобщавам на когото и да било, преди да бъде взето решение за информиране на световната общественост. Но ще ви кажа едно нещо, господа — нещата са се променили и ще се променят още.

Нейбингър вдигна ръка.

— Откъде е дошло посланието? Да не идва нов кораб-майка?

Стърлинг присви очи, огледа аудиторията край него и накрая произнесе лаконично.

— От Марс.

Гънфилд не можа да скрие удивлението си.

— От Марс ли?

Нейбингър кимна на някакви свои мисли.

— Какво смятате, професоре? — попита Стърлинг, забелязал движението.

По дяволите, рече си Нейбингър. Не можеше да свикне да е под наблюдението на някаква машина.

— Марс не е толкова необясним, поне от археологическа гледна точка.

— Продължавайте — нареди Стърлинг.

— Аирлианската атомна бомба е намерена в Голямата пирамида в Гизе, съвсем близо до Кайро. Според някои египтолози думата „Кайро“ означава „Марс“. Странно съвпадение, не мислите ли? Имате ли представа откъде точно на Марс е било изпратено съобщението?

— Сидонийският регион в северната полусфера.

— Предполагам, знаете какво е било заснето в сидонийския регион на Марс?

— Защо вие не ни кажете? — озъби се Стърлинг.

— Добре. В началото е изглеждало като изпъкнало очертание на лице върху повърхността на планетата. Открито е през юли 1976 от учени в НАСА, които са оглеждали изображенията, изпратени от сондата „Викинг“. — Нейбингър спря да си събере мислите, но никой не го прекъсваше. — През 1979 неколцина компютърни инженери от Центъра за Космически полети „Годард“ разглеждали отново дигиталната плака с лицето, после разширили зоната на изследване, като уголемили изображението в непосредствения район около него. И открили нещо, което наподобявало пирамида. Ако наистина я има, височината й ще е триста метра, а дължините на всяка от основите й — по три километра. В сравнение с нея Голямата пирамида в Гизе би била истинско джудже…

— Откъде знаете всичко това? — попита навъсено Стърлинг, дали задето му бяха отнели възможността да блесне с познанията си, или от опасения, че Нейбингър е скривал информация, получена от стража.

— Имам близък приятел в най-уникалния клон на археоастрономията — изучаването на археологически обекти в космоса. Излишно е да обяснявам защо този човек се чувстваше донякъде пренебрегнат от колегите си — хората не си склонни да вярват, че е възможно да бъдат изследвани археологически обекти в космоса. Запознахме се на един симпозиум и бързо открихме, че имаме сродни интереси що се отнася до откритията върху марсианската повърхност и тези край Гизе. От тогава поддържаме връзка.

— Продължавайте за Сидония — кимна Стърлинг.

— Лицето, наречено Марсиански сфинкс — ако не ме лъже паметта — е с диаметър два километра и половина и височина петстотин метра.

— По-скоро четиристотин, съдейки по анализа на сянката му върху повърхността — поправи го Стърлинг.

— Добре, нека са четиристотин. Очевидно разполагате с по-конкретна информация. А някакви нови подробности за Града?

— Какъв град? — попита стреснато Гънфилд.

Нейбингър се завъртя към него.

— Ами да. В непосредствена близост до Марсианския сфинкс и пирамидата са били забелязани няколко по-малки пирамиди. И някакъв обект, който нарекли Крепостта — четири прави черти, подобно на стени, обграждащи черен вътрешен двор. Специалистите смятат, че комплексът от пирамидите и Крепостта вероятно е град.

Нейбингър се обърна отново към Стърлинг.

— Сега вече знаем, че онова, което отначало в НАСА са помислили за случайно съчетание от сенки, в действителност е феномен с извънземен произход — най-вероятно аирлиански. Дали това не е аирлианска колония?

— Напълно възможно — съгласи се Стърлинг. — И ако на Марс е съществувал друг аирлиански пост, този факт може да обясни много неща, отхвърляни досега като случайни съвпадения. Като например това, че руснаците са изстрелвали общо десет автоматични сондажно-разузнавателни експедиции до Марс, без особен успех. Няколко от ракетите носители избухнали още при излитането. Две от тях изгубили контрол в околоземна орбита и паднали в океана. Други три стигнали до Марс, но роботите така и не пратили сигнали от повърхността. Само един се държал прилично през целия път и кацнал без затруднения. Дори започнал да изпраща някои особено странни и необясними сигнали, след което замлъкнал окончателно.

— Ами американските експедиции? — попита Нейбингър.

— Достатъчно е да се каже, че не могат да се похвалят с по-голям успех. През 1976 две сонди от типа „Викинг“ наистина достигнаха Марс и успяха да пуснат сонди към повърхността, но и в двата случая сондите кацнаха доста далеч от Сидония, а самите сателити нито веднъж не прелетяха над онзи район.

— Забравихте „Патфайндър“ — промърмори Нейбингър. — Хитът от новините през миналата година.

— Да, наистина — съгласи се Стърлинг. — Но той се приземи на значително разстояние от Сидонийския регион. А обсегът на подвижната платформа е толкова ограничен, че ще му са нужни няколко десетки години, за да стигне до там — ако преди това не му се изчерпят енергоизточниците. Сега в НАСА има нова идея — родена по-скоро от няколко ентусиазирани глави. Решили са да използват последните резерви от гориво на „Викинг II“, за да променят орбитата му така, че от нея да може да се наблюдава Сидония. Въпросът е какво ще видят там. Докато бяхте в контакт със стража, той не ви ли предаде някаква информация за възможен аирлиански пост на Марс?

Нейбингър поклати глава. На никого не беше казвал за последното изображение, което бе получил и не смяташе, че тъкмо сега е моментът да наруши мълчанието си.

— Не. Но не бива да забравяте, че връзката ни беше прекъсната още в началото. Останаха толкова неизяснени неща. А съобщението? В него не се ли съдържа нова информация?

— Ще разберете сам, когато го предоставим на медиите — отвърна Стърлинг. — Но искам да сте в готовност. Трябва да знаем дали между стража и Сидония съществува постоянна връзка. Имаме подозрения, че там е изоставен още един компютър от аирлианците и ако съумеем да предизвикаме диалог между двете машини, ще получим неоценима информация. Помислете само за скритите възможности. Напомням ви, че засега тези сведения не бива да стават достояние на медиите. Време е да прекъсваме.

— Но аз… — понечи да заговори Нейбингър.

— До скоро виждане.

Екранът угасна.

На източния склон на Скалистите планини, на дълбочина двеста и петдесет метра под земята, неочаквано се пробуди информационна система, монтирана по време на студената война, за да следи за изстрелването на междуконтинентални балистични ракети.

— Сър, засякохме странно раздвижване над Тихия океан. Сектор четири-шест-три.

Майор Крейг, дежурният офицер в Центъра за наблюдение, се надвеси над монитора.

— Можете ли да идентифицирате сигнала?

— Не е един — много са. Съвсем малки летателни тела. Приличат на „фу“-та, сър.

Терминът „изтребител фу“ водеше началото си от Втората световна война, когато американски летци бяха съобщавали за малки, летящи сфери, забелязвани понякога по време на летателни операции. Все още се пазеше в тайна, че първите няколко опита да бъдат засечени „фу“-та бяха завършили трагично — със загуба на самолетите и екипажа. Не по-малко странен и необясним бе фактът, че „Енола Гей“, самолетът, стоварил смъртоносните атомни бомби върху Хирошима, е бил придружаван по пътя си към острова от малка флотилия „изтребители фу“. Единственото научно обяснение засега бе, че тези странни тела са нещо като летящи датчици на стража за събиране на информация.

— Ей, там наблизо има няколко от нашите кораби. Не ги ли засичат и те? — попита Крейг.

— Не, сър, неидентифицираните обекти се намират на около петдесет километра северно от корабите — отвъд извивката на хоризонта и техните радарни системи.

— Информирайте Военноморските сили — нареди Крейг. Знаеше, че вече е късно да се предприемат мерки, но поне нямаше да ги обвинят, че са задържали важни сведения. — Дайте изображение.

На големия екран се появи карта на района с няколко зелени точки, които се движеха над океанската повърхност.

— Виждам три обекта — съобщи операторът.

Крейг кимна. Една от светещите точки се носеше право на изток, към бреговете на Южна Америка. Втората летеше на запад, пресичайки косо Тихия океан, а третата държеше курс на североизток — към Централна Америка.

Крейг въведе координатите на трите обекта в компютъра и включи програмата за проследяване на курса. Помисли малко, написа кода на нюйоркския център на КИСПП, Пентагона, ЦРУ и Агенцията за национална сигурност и предаде първоначалната информация за засичането на „изтребителите фу“. После се огледа и след като се увери, че никой не го наблюдава, изписа тайния код на СТААР и им изпрати подробни сведения. Едва тогава въздъхна облекчено, изчисти екрана и се обърна.

Един от двата „фу“ беше достигнал бреговете на Южна Америка и летеше над територията на Чили, но скоро смени курса и пое на север, покрай бреговата линия. Когато наближи Централна Америка сви рязко и пое обратно.

Вторият пресече Гибралтарския пролив и се издигна над Средиземно море. Третият бе подминал Тайван и правеше широк завой над континенталната част на Китай.

Ето че вторият стигна далечния край на Средиземно море и пое надясно към Египет. Третият бе описал широка осморка върху цялата територия на Китай и в момента също летеше обратно. Скоростта им надхвърляше петдесет хиляди километра в час и операторите можеха само да следят редките премигвания на носещите се по екрана точици. След десетина минути и трите обекта отново се скриха под водата точно на мястото, откъдето се бяха появили.

— За какво, по дяволите, беше всичко това? — попита някой.

— Разузнаване — произнесе замислено Крейг.

— Че какво са разузнавали?

— Проклет да съм, ако знам — отвърна Крейг.

6.

Камъкът се удари в тухлената стена, тупна в меката почва в основата й и се изтърколи. Че Лу се наведе да вземе друг, но гърбът я заболя и тя въздъхна безсилно. Подобни опити не бяха по силите на една немощна, седемдесет и осем годишна старица.

— Никога не успявам — промърмори Че, докато обръщаше гръб на Великата китайска стена.

— Какво не успяваш, госпожо учителко? — попита я Ки, асистентът й. Беше млад, току-що завършил университета и Че не се съмняваше, че бе склонил да работи при нея по-скоро за да избегне репресиите в Пекин, отколкото поради някакво вътрешно убеждение. Добре поне, че изпитваше уважение към нея — дали заради възрастта й, или задето все още я смятаха за най-големия специалист по археология в Пекинския университет.

— Традиция — произнесе замислено тя, втренчила тъжните си очи в него. — Трябва да познаваш нашите традиции. Те са важни за археологията. Помагат ти, когато не знаеш какво точно да търсиш.

Тя махна с ръка към виещата се из хълмовете от двете й страни каменна ограда. Този участък от Великата китайска стена бе един от най-разрушените от времето и разграбван от местните селяни. Нищо, че глупаците в Пекин тръбяха пред света, че полагали грижи за цялата стена.

— Традицията повелява пътникът, който пресича стената, да метне по нея камъче. Ако то отскочи назад, пътуването му ще мине безпрепятствено. Лош признак е, ако тупне право на земята.

— Значи съдбата не е благосклонна към нашата експедиция? — попита Ки с обезпокоена усмивка.

— Съдбата не е благосклонна към мен от самото начало — въздъхна уморено старата жена. — Не виждам защо тъкмо сега вятърът трябва да сменя посоката си. — Тя докуцука до разнебитения американски джип, който й бяха отделили преди незнайно колко години. Стар руски камион, останал от времето на Корейската война, бе паркиран зад джипа, а в каросерията му седяха другите петима студенти от групата й и цялото им снаряжение.

„Моята голяма експедиция“ — помисли си тъжно Че Лу, докато Ки й помагаше да се настани в джипа. Той самият седна зад волана и машините се заклатушкаха по пътя, който засега следваше протежението на Стената. Намираха се в един от най-безлюдните западни райони на страната.

Въпреки неблагоприятното предзнаменование на камъчето и малобройния състав на експедицията, Че Лу беше развълнувана, както преди много години. Най-сетне й дадоха разрешение за разкопки край Циан Лин, планинската гробница на третия император от династията Тан[27]. Във вътрешността на масивния хълм, който представляваше гробницата, бяха погребани император Гао Цун и неговата съпруга, единствената императрица, която някога бе управлявала Китай.

Лу си даваше сметка, че е извоювала отдавна жадуваното разрешение благодарение на разместването на политическите пластове, настъпило в последно време в Пекин. Някакъв глупак в археологическия отдел на министерството на културата по инерция бе ударил печат „разрешавам“ на молбата й, която от двадесет и две години събираше прах в канцелариите.

Лу знаеше, че трябва да стигнат колкото се може по-бързо до гробницата Циан Лин и да се захванат за работа, преди някой друг в министерството да е забелязал грешката. Съществуваха два основни фактора, които действаха в нейна вреда, и двата бяха доста значителни. Единият беше споменатата традиция. Китайците бяха хора, силно привързани към своята история, и почитаха гробниците като светини. Вторият бяха опитите на сегашното комунистическо правителство да ревизира миналото така, както на него му е изгодно. Из висините се носеха слухове — глупави, по мнението на Че Лу — че огромното селско население таяло надежда за реставрация на имперското управление в страната.

Че Лу бе склонна да разбере първия фактор. Само дето в последно време властите като че ли прекаляваха в стриктното спазване на традициите, сякаш външният свят не съществуваше. Ако сънародниците й наистина искаха да възвърнат някогашния блясък на Поднебесното царство, най-добрият път бе да си вземат поука от начина, по който на властолюбиви и недалновидни хора е било позволявано да държат в ръце управлението, на страната в продължение на няколко десетилетия.

Че Лу бе отдала целия си живот на своята родина и мечтаеше поне в последните си дни да я види просперираща, каквато е била в онези древни времена. Беше съвременничка на много от историческите събития в новия Китай, често дори бе вземала участие в най-предните редици. Беше една от двадесет и шестте жени, участвали в Дългия поход с Мао преди шестдесет и четири години. Само шест от тях стигнаха живи до края, а Че Лу бе едва четиринадесетгодишна девойка. От близо сто хиляди души в началото на похода, по-малко от десет хиляди видяха с очите си крайната цел при Янан през декември 1935, след близо десет хиляди километра безспирен марш.

Подобно епично участие би трябвало да й осигури светло бъдеще, когато най-сетне комунистите дойдоха на власт, ала по прищявка на властниците и на съдбата, тя отдавна бе изпаднала в немилост, независимо от смените по върховете. Оставиха я да следва археология и после да се занимава с наука, но така и не извадиха името й от черния списък.

Джипът пропадна в една дупка и тя почувства остра болка в гръбнака, която отекна чак в тила й. Ки се обърна и понечи да й се извини, но тя му махна с уморена усмивка. Млади глупаци. Какво знаят те за истинското страдание.

Малобройният конвой се придвижваше на запад, отдалечавайки се от околностите на Сиан[28] — градът, превърнал се в първата имперска столица на Китай, бе разположен в източния край на Копринения път, който се е простирал от Западен Китай, през Централна Азия до Близкия изток и още по-нататък — до Рим. Че Лу и асистентите й бяха пристигнали в Сиан преди три дни, но загубиха един от тях в разправии с местните власти. Оказа се, че обстановката тук, на няколко хиляди километра от Пекин, също не е спокойна, съществуваха опасения от нови студентски вълнения, а също и от работнически стачки. Новината за разкритията на ООН за пребиваването на извънземни на планетата, макар и преди много години, беше започнала да се разпространява дори в затворената за нецензурирана информация вътрешност на страната. Светът се готвеше за поредната голяма промяна и Че Лу се надяваше родината й да не остане встрани от този процес.

Тя бръкна в захабения пътнически сак и извади отвътре малка кожена торбичка. Обърна я и изсипа съдържанието върху полата си. След това разгледа четирите кокалени плочки, с полуизтрити надписи върху тях. Плочките бяха триъгълни, приплеснати, вероятно изработени от бедрената кост на някое дребно животно.

— Какви са тези? — попита Ки.

Какво ли ги учат сега в университета? Разбира се, Ки следваше геология, археологията му бе само втора специалност. А и сега главите им бяха пълни с други неща, инак нима щеше да се стигне до кръвопролитията на площад Тянанмън.

— Това са оракулски кости — обясни търпеливо тя.

Ки вдигна учудено вежди, сякаш я подканваше да продължи с лекцията. Този поне е съхранил любопитството си, помисли си тя.

— В древни времена шаманите са ги използвали, за да общуват с предците. — Тя поглади една от плочките със сбръчканите си пръсти. — В началото е бил не градът, а словото — промърмори Лу.

— Моля? — попита вежливо Ки.

Че Лу вдигна очи.

— Всяка от другите древни цивилизации на земята е започнала развитието си чрез разрастване на своите градове. Само нашата цивилизация се е градила на писменото слово. Нещо повече, китайската дума за цивилизация е „уенха“, което ще рече „да предаваш силата на написаното“. Странното при тези костени плочки е, че никой не е в състояние да разчете знаците по тях. По-древни са дори от нашите писмени знаци.

— Може би са някакви рисунки, госпожо учителко — рече Ки.

— Не, определено е писменост — бе категорична Че Лу.

— Откъде ги имате?

— От един стар приятел.

— Мислите ли, че са ценни?

Че Лу кимна, но не отговори. Отдавна бе привикнала да не вярва никому, а и трябваше да внимава, защото предстоеше да проведе един много важен телефонен разговор. Забранен разговор, заради което не пожела да използва подслушваните телефони в Сиан.

— А свързани ли са с Циан Лин? — попита Ки.

— Намерени са близо до гробницата — призна археоложката. Вече навлизаха в малкото градче. Тя се огледа, зърна единствената телефонна жица, която изчезваше през прозореца на близкото магазинче и махна на Ки да спре пред него.

Влезе вътре и поздрави любезно магазинера. Извади една банкнота и помоли да й разрешат да ползва телефона за особено важен разговор. Парите сигурно далеч надхвърляха седмичната печалба на продавача, защото той й се усмихна щастливо и кимна към апарата.

Че Лу набра номера на местната централа и поиска с нахакан тон международен разговор с Хонконг. Наложи се да почака няколко минути, заслушана в прещракванията на телефонните връзки, отдалечени от нея на хиляди километри. През това време студентите наскачаха от каросерията на камиона и влязоха да си купят храна. Най-сетне последно изщракване и далечен глас на английски.

— Говори Питър Нейбингър. В момента не съм в кабинета си, но проверявам телефонния секретар всекидневно. Моля, оставете името, номера и кратко съобщение относно онова, с което мога да ви бъда полезен. От своя страна ще намеря начин да се свържа с вас.

Че Лу изчака писукащия сигнал на записа и произнесе бавно, на почти разбираем английски:

— Казвам се Че Лу и завеждам археологическия отдел на Пекинския имперски музей. Научих, че можете да разчитате старорунически надписи. В колекцията си имам няколко оракулски костни плочки с надписи, които според мен са на този език. Били са открити в имперската гробница на Гао Цун, закъдето пътувам в момента. Струва ми се, че гробницата може да е свързана по някакъв начин с аирлианците. Ако искате да ме откриете, ще бъда там.

Тя положи слушалката, махна на студентите и им посочи камиона.

— Тръгваме.

7.

То приключи с анализа на информацията, получена преди три дни, само за четири секунди. Далеч по-трудно бе обаче да определи кое от възможните действия трябва да предприеме. Необходима бе още информация. Отново към датчиците бе прехвърлена скъпоценна енергия, а събраните от тях сведения напуснаха земната атмосфера под формата на сбит електронен сигнал. Това отне доста време, но дори когато приключи, пак липсваха ясни отговори — само възможности.

То прецени внимателно вероятностите и накрая взе решение. Първо, изпрати съответния отговор на Земята, след това активира главната програма. До пълното й разгръщане щеше да мине още известно време.

Чакането не го безпокоеше. Първо, защото то не беше живо и второ, поради факта, че и без това бе прекарало няколко хилядолетия в очакване да настъпи този момент. Тъй че още няколко дни едва ли щяха да имат значение.

8.

Лиза Дънкан подаде на Майк Търкот папката, обозначена с големи червени надписи „строго секретно“ отвън и на всеки от листовете, и се настани на седалката срещу него. Двамата бяха съвсем сами в предното отделение на големия Боинг-707 на ВВС. Зад тях бяха натрупани купища апаратура, а персоналът, който работеше на нея, бе преместен в другата класа.

Търкот разтвори папката и зачете първата страница. Почти веднага вдигна глава и я погледна учудено.

— Откога знаеш, че е имало съобщение до стража?

— Току-що го научих. Бях ужасно заета да предавам доклада за събитията в Етиопия и да уредя този самолет за Великденския остров.

В момента самолетът се намираше някъде над Индийския океан и летеше право на изток. Само преди часове бяха напуснали лагера, където в момента се разполагаха силите на ООН и пристигаха учени от КИСПП.

— Пуснали са го и в новините — съобщи му тя.

— Страхотно. Често съм си мислел, че не ни трябва разузнаване, след като си имаме Си Ен Ен.

Търкот прелисти втората страница и прочете посланието от Марс, изписано с едри, печатни букви.

ПРИВЕТСТВИЯ

МИРЪТ Е НАША ЦЕЛ

АСПАСИЯ

КРАЙ

— Какво, по дяволите, означава това?

— Това е само част от съобщението в двоичен код, очевидно предназначено за нас.

— Аспасия? — прочете на глас Търкот. — Че той отдавна трябва да е умрял.

— Може би компютърът на Марс не го знае. Може би просто реагира на съобщението на стража и пуска предварително направен запис. По-важното е, че предизвикахме обмяна на информация между компютрите.

Търкот прелисти следващата страница и втренчи поглед в снимката с Лицето от Марс. Следваше подробна информация за Сидонийския регион.

— Ама че странна история — промърмори той, докато четеше.

— Да, кой би очаквал? — въздъхна Дънкан. — Имам предвид, че на Марс явно има втори страж.

— Не точно втори. Забравяш онзи от Джамилтепек, който бе унищожен в Дълси. Кой знае дали няма и други? Но защо трябваше да го научим от пресата? Онези от КИСПП не ни ли вярват вече?

— Изглежда се опасяват от изтичане на информация.

— С други думи, не ни вярват.

— Говориш така, сякаш не си на служба в КИСПП.

— Аз съм войник от американската армия и изпълнявам заповедите на моето командване. Може да не ми харесват, но когато подписвах договора, и думичка нямаше за харесване. Ами ти — нали държеше пост в „Меджик-12“? Как ще докажеш, че не си била в течение на всичко, което се е вършило?

— Знаеш, че не съм била — тросна се тя и го погледна обидено.

Търкот вдигна ръка.

— Ей, не се сърди. Аз съм само един тъп войник и въпросът ми беше по-скоро риторичен. Но по същия начин и аз не съм част от онова, което върши Комитета. — Той кимна към папката със секретни документи. — Съдейки по това тук, КИСПП тръгва по стъпките на „Меджик“, обладан от фикс-идеята, че знае и разбира всичко и може да запази истината в тайна дотогава, докогато му е изгодно.

— Не вярваш ли на Комитета?

— А ти, Лиза? — той я погледна втренчено. За пръв път се обръщаше с малко име към нея.

— Аз ли? Не, не вярвам. Не си направиха труда да ме информират за катастрофиралия над Русия космически кораб. Може и да е обикновен бюрократичен пропуск, но нищо чудно да е съвсем преднамерено. Едно нещо ще ти кажа за това съобщение — то ще даде нови козове на прогресивистите, а те и без това дърпат конците в КИСПП.

— Защо?

— Такава е политиката в ООН. Да се сближават народите. Каква по-добра идея за сближение от съществуването на аирлианската раса?

— Какво ли искаше да каже компютърът с това „мирът е наша цел“? И трябва ли да му се доверяваме?

— Скоро кацаме на острова — произнесе уморено Дънкан. — Да видим какво ново ни чака там. Нямам представа какво е искал да каже компютърът, пък и сигурно възможностите му са доста ограничени, след като е чак на Марс. По-добре прочети последната страница от доклада.

Търкот обърна на края.

— Дявол да го вземе, проклетите чинии летят отново — отбеляза той, докато четеше съобщението за необяснимия полет на трите „изтребители фу“. За миг дори погледна към кръглия илюминатор, сякаш очакваше да зърне зад него малка, блестяща сфера.

Един от пилотите надникна зад завесата.

— Госпожо, току-що ни съобщиха, че стражът на Великденския остров е изпратил отговор на посланието от Марс.

— И текстът е…?

— Цялото съобщение е в кодирана форма и засега не може да бъде разчетено. Този път не е имало нищо за нас… за човечеството.

— Страхотно — промърмори Търкот. — Ето че си говорят, само дето не разбираме какво точно си казват.

Питър Нейбингър не откъсваше захласнат поглед от изблика информация, който непрестанно засичаха и предаваха прослушвателните инсталации, разположени около кратера на угасналия вулкан Рано Као. Сегашното съобщение бе далеч по-продължително от предходното — цели три минути постоянно излъчване на плътно сбита информация.

Засега по екрана се точеха само цифри, които все още не бяха в състояние да разшифроват. Нямаше смисъл да се блещи в монитора, това беше работа за математиците. Все пак, струваше му се, че е пропуснал нещо важно. Той стана, събра набързо бележниците, натика ги в раницата и напусна командния център. Докато крачеше към палатката за пресконференции, мислите му се гонеха в объркан бяг.

— Дочух, че събитията отново са ускорили ход — посрещна го на входа усмихнатата Кели Рейнолдс. Останалите репортери бяха пред командния център на КИСПП, в очакване да получат нови сведения. Кели знаеше, че ако им подхвърлят въобще нещо, ще бъде направо от Ню Йорк и не си даваше труда да се бута с другите.

Двамата слязоха към скалистия бряг, откъдето можеха да се любуват на безбрежната океанска шир. Приблизително с триъгълна форма, Великденският остров имаше дължина около двадесет и пет километра. Името си бе получил от един холандски мореплавател, който го открил точно на Великден. От мястото, където стояха, Кели виждаше съвсем ясно няколко ахоси — каменни погребални платформи, върху които се издигаха четири или пет големи мегалита, всеки от тях висок над девет метра и тежащ поне двадесетина тона. Все още беше неразрешима загадка по какъв начин са били изсечени тези причудливи човешки лица и защо е трябвало да бъдат подреждани край брега.

— Как мислиш, дали аирлианците не са помогнали за преместването на статуите? — попита Кели, усетила мрачното настроение на Нейбингър.

— А? — Нейбингър погледна надолу. — Не. Доказано е, че островитяните са ги преместили дотук чрез система от търкалящи се дървени трупи, въжета и макари.

— А дали изобразяват аирлианците?

— По-скоро легендата за Аирлия. Видя ли съобщението от Марс? — рече Нейбингър, жадуващ да смени темата.

— КИСПП току-що го разпространи по целия свят.

— А знаеш ли, че преди малко нашият страж му отговори?

— Да, но от КИСПП не дават никаква допълнителна информация. Но както надушвам, засега няма нищо интересно.

— Нищо — призна Нейбингър. — Освен поредният полет на „изтребителите фу“. С доста интересни маршрути.

— В какъв смисъл?

— Ами… единият е прелетял недалеч от Голямата пирамида в Египет, същата, в която бунтовниците са оставили атомната бомба. Вторият прекосил Централна Америка и доближил Джамилтепек, където пък се намирал компютърът на бунтовниците. С други думи, стражът оглежда някогашните бази на бунтовниците.

— А третият? Разбрах, че летял над Китай.

— Виж, това не знаех — призна Нейбингър. — Може там да е скрито нещо, което не ни е известно. Като се върна, ще се поровя в музея за информация. Впрочем, каква е реакцията на външния свят? Напоследък поизгубих връзка с новините.

— Смесена. От една страна хората са доволни, че аирлианците им обещават мир, от друга пък разочаровани, задето съобщението е било само остарял запис.

— Не е остарял запис — произнесе уверено Нейбингър.

Кели се завъртя към него.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че беше в двоичен код, какъвто можем да разчетем благодарение на доста напредналите ни научни познания. Изпратиха го точно сега и точно до нас. Имам чувството, че онова, което е излъчил преди четири дни нашият страж, е представлявало сбита информация за текущото състояние на човешката цивилизация. Компютърът на Марс е анализирал информацията и е пратил отговор до тукашния и послание до нас.

— Сега го наричат Втори страж — рече Кели. — Говоря за онзи на Марс. — Тя забеляза, че Нейбингър не я слуша и го дръпна за ръкава. — Ей, какво има? Мислите ти са някъде другаде.

— А? Нищо.

— Не е нищо. От няколко дни не си на себе си. Кажи ми какво е станало?

Нейбингър вдигна рамене.

— Не зная. Безпокоях се за… — Той млъкна, забелязал няколко човека да тичат към палатката.

— Нещо се е случило — прошепна Кели. Двамата се изкатериха при голямата палатка, където телевизорът вече беше включен. Имаше пряко предаване на Си Ен Ен от борда на американски военен кораб. Говорителят докладваше развълнувано:

— …току-що бе получено от централата на КИСПП в Ню Йорк. Пристигнало е второ послание от компютъра на Марс. Целият текст на това послание е в двоичен код, в какъвто бе само част от първото. Очакваме дешифриране на текста, както ни бе обещано от говорителката на КИСПП. Ще ви държа в… — Говорителят млъкна и се озърна. — Ето го, пристига. Сега операторът ще ви го покаже, за да го прочетете сами.

На екрана се появи текст, изписан с едри черни букви:

ПРИВЕТСТВИЯ

МИРЪТ Е НАША ЦЕЛ

ЧАКАХМЕ ДЪЛГО ТОЗИ МИГ

НО СЕГА МОЖЕМ ДА СЕ ВЪРНЕМ

СЛЕД КАТО СТЕ ГОТОВИ

ДА СЕ ПРИСЪЕДИНИТЕ КЪМ НАС

ЩЕ СЕ ПРОБУДИМ

И ЩЕ СЕ ВЪРНЕМ НА ВАШАТА ПЛАНЕТА

АСПАСИЯ

КРАЙ

— Олеле, Божичко — промърмори Кели и в следния миг всички журналисти в палатката закрещяха едновременно. Тя изскочи навън, където вече я очакваше Нейбингър. — Те са там горе — извика му тя, сочейки небето. — Били са там през цялото време. Ето къде са отишли!

9.

— Пред вас са статуите на шестдесетте посланици и управници, които са присъствали на погребението на Гао Цун — посочи с ръка Че Лу, докато се клатушкаха бавно по черния път, който водеше към Циан Лин.

— Но защо главите им ги няма, госпожо учителко? — попита Ки, загледан в каменните фигури, подредени край пътя.

— Никой не знае. — Вниманието й беше съсредоточено към онова, което се показваше отпред. Точно пред тях бавно израстваше снагата на високата над хиляда метра планина, известна като Циан Лин. В недрата й се криеше най-голямата гробница в света, по-голяма дори от египетските пирамиди и кирпичените гробници в Централна Америка. Склоновете на планината бяха обрасли с дървета и храсталаци, но дори след толкова време можеше да се види, че произходът й е изкуствен, тъй като страните й бяха съвсем равни и завършваха с плосък връх.

Пътуваха по същия път, по който бе преминала погребалната процесия на императора Гао Цун. Че Лу бе завладяна от познатото усещане за докосване до миналото, усещане, което бе изпитала за първи път преди много години, когато пресичаха Великата китайска стена, предвождани от председателя Мао, и което я бе накарало да обикне археологията.

Вниманието й бе привлечено от няколко военни камиона и танкове, спрели на прашния път, само на километър пред тях. Виждаха се и войници със зелени униформи и автомати, скупчени край машините.

— Какво да правя? — попита Ки и намали скоростта.

— Приближи се до тях. Имаме разрешение.

Че Лу беше озадачена. Районът бе слабо населен, нямаше никаква причина за присъствието на армейски части. Какъвто и да бе случаят, знаеше от опит, че е най-добре веднага да премине към атака, вместо да се обръща и бяга при първата пречка.

Ала докато слизаше от джипа, тя забеляза, че войниците са също толкова изненадани от появата й, колкото тя от присъствието им. Офицерът, който командваше пропускателния пункт, внимателно провери документите й и най-вече писмото от Министерството на културата, в което се казваше, че професор Лу има разрешение да извършва разкопки край гробницата.

— Ще влизате ли вътре? — попита той.

Че Лу поклати глава.

— Само външни измервания.

Офицерът се намръщи недоволно, но писмото бе снабдено със съответните печати и подписи, та нямаше какво повече да възрази.

— Отваряйте си очите. Из планината се навъртат опасни бандити. Не поемам отговорност за вашата безопасност, докато сте там.

— Бандити ли? — попита Ки, след като се отдалечиха от пункта.

— Всеки, който не се харесва на властите, може да бъде обявен за бандит — обясни спокойно Лу. — Навремето и аз се числях към тази категория. — Тя се засмя. Ето ти един бандит. — Професорката посочи прегърбения старец, изникнал на пътя пред тях. Стоеше неподвижно като статуя. Носеше захабена синя риза и черни панталони, в ръцете си държеше автомат „Калашников“, а на гърба си имаше износена армейска раница.

— Моят стар другар, Ло Фа! — извика Че Лу, след като Ки спря джипа.

— Ах ти, стара немирнице! — отвърна Ло Фа и плю в праха.

— Ах ти, дърти козел! — отвърна в същия тон Че Лу, скочи от колата, изтича и го прегърна. След това погледна през рамото му, към завоя на пътя. — Готови ли сме?

— Цяла нощ съм копал — оплака се Ло Фа. — Тези тъпаци, военните, спаха като заклани. Освен това имам и приятелчета, на които мога да разчитам. Е, не точно за всичко. — Докато говореше, старецът въртеше глава настрана и Ки забеляза, че едното му око е съвсем бяло.

— Ти нямаш приятели — упрекна го Че Лу. — Само мошеници, които да се навъртат край теб. — Тя му подаде малък пакет, натъпкан с банкноти и Фа го скри под ризата си. — За твоите приятели.

— Сега вече съм сигурен, че ще си останат такива. — Ло Фа се засмя доволно, разкривайки два реда жълтеникави зъби. — Хайде да се махаме бързо от пътя. Имаш ли разрешение за отварянето на вратата? — попита той, докато се качваше чевръсто отзад в джипа.

— Да — Ки отново подкара, а зад тях пуфтеше износеният двигател на камиона. Минаха покрай два каменни пиедестала, върху които имаше статуи на озъбени тигри. Отзад се показа неголям площад, с дължина тридесетина метри и ширина наполовината. Отсрещният му край се врязваше в планината и там бяха поставени две масивни бронзови врати, покрити с надписи. Пред вратите се издигаше голяма купчина черна пръст, очевидно от нощните разкопки ма Ло Фа през последните две седмици — след като Че Лу се бе свързала с него. Тя знаеше, че не разполага с много време и никак не й се щеше да го загуби в премахването на натрупаната пред вратите пръст.

— От тук — поведе ги Ло Фа.

Минаха покрай купчините и спряха пред входа. Старецът посочи с пръст едва забележимата пластинка, свързваща двете порти. — Древните са ги запечатали с разтопен бронз.

— Как ще ги отворим? — попита Че Лу. Един от студентите извади видеокамера и се зае да заснеме историческото събитие.

— А, това не е мой проблем — ухили се старецът. — Ти ми каза само да разкопая.

— Казах ти да ми осигуриш влизането.

Ло Фа се изплю ядно, но на устните му трепкаше хитра усмивка.

— Да бе, вярно. — Той смъкна раницата си, бръкна вътре и извади дълъг син шнур. — Нека твоите момчета го залепят за спойката между вратите — отгоре до долу.

— Какво е това?

— Детониращ шнур. Експлозивен.

Студентите го чуха и спряха уплашени.

— Спокойно, няма да избухне, докато не поставя капсулата.

— Откъде го имаш? — попита Че Лу.

— В наше време войниците са много разсеяни — рече Ло Фа. — Направо се чудя как успяват сутрин да си обуят ботушите.

— Всъщност, те какво търсят тук?

Ло Фа нагласяваше съсредоточено капсулата.

— Този път не става въпрос за хилавите студенти от площад Тянанмън. Сега проблемът е сериозен. Хората са уморени и искат промени. — Той посочи гробницата, която се издигаше над тях. — Това е от някогашен Китай, пъпът на цивилизацията. Всички тия слухове за контакти с пришълци и нови открития изглежда всяват смут в душата на обикновения човек…

— Все пак не разбрах какво конкретно търси тук армията?

— Конкретно, уважаема госпожо, армията е тук, за да се бие с бунтовниците.

— С бунтовниците ли? — Че Лу се питаше дали не бе прекарвала твърде дълго време в библиотеката. — Та има ли вече открита съпротива?

— Има сражения. В този край живеят много мюсюлмани, които не дават пукната пара за идеите на Пекин.

— Виж, това не знаех.

— Защото властите го държат в тайна. — Ло Фа наниза малката метална капсула на края на шнура. — И ще го държат с всички възможни средства. Дори ако се наложи да изтребят до крак населението на провинцията.

— Колко сериозно е положението?

— На твое място, бих си свършил работата колкото се може по-скоро и дим да ме няма от тук. Всъщност, ако трябва да съм искрен, бих си тръгнал още сега.

— Невъзможно — въздъхна Че Лу.

— Не биваше да ти пращам онези кокали — ядоса се старецът, но изведнъж снижи глас. — Има още нещо.

— Какво?

Ло Фа огледа склоновете на планината.

— Чух, че из района се навъртали чужденци.

— Какви чужденци?

— А, слухове. Преди четири дни войниците се качваха в планината. Имаше експлозии и автоматична стрелба. Нищо повече не зная.

Шнурът беше поставен и Ло Фа пъхна капсулата в малък детонатор. След това погледна към Че Лу.

— Надявам се, че знаеш какво правиш. Тази гробница не е била отваряна откакто са я запечатали имперските стражи. Ако питаш мен, по-добре да си ходим по живо по здраво.

— Откога си станал суеверен?

— А, не — отвърна с неочаквано сериозен тон Ло Фа. — Само дето не обичам да се бъркам в неща, които не са за моята уста лъжица.

— Затова пък са за моята — заяви уверено Че Лу, но вътрешно се колебаеше. Никога досега не се бе изправяла пред толкова голямо предизвикателство.

Ло Фа се подвоуми за миг, сетне пусна скобата на детонатора. Разнесе се пукот, който отекна приглушено в отсрещния край на двора.

Че Лу потръпна, когато видя щетите, които бяха причинили на портите, но нямаше друг начин да влязат.

— Дай щангата от джипа — викна Ло Фа на уплашения Ки. Сетне пъхна металната тръба в оформилата се от краткия взрив цепнатина и натисна. Портите се открехнаха със зловещо поскърцване, а отвътре повя студен въздух, който накара всички да потреперят.

— Ето ти я твоята мечтана гробница — махна театрално с ръка Ло Фа. — Аз бях дотук. — Той метна безгрижно раницата си на рамо. — Че Лу, аз си тръгвам.

Преди жената да отговори, старецът бе изчезнал от двора.

Няколко студенти включиха джобните си фенерчета, други запалиха газени лампи и предвождани от Че Лу, всички навлязоха в тунела. Точно след вратите започваше голямо преддверие. Светлините от лампите трепкаха по стените, изрисувани с изображения на мъже и жени в царски одежди. Че Лу бе виждала и друг път подобни рисунки, но сега имаше нещо, което я накара да забави крачка и да се вгледа внимателно. Така и не можа обаче да разбере какво.

Тунелът се разширяваше навътре, слизайки към сърцето на планината. Един от студентите доближи фенерчето си до стената и всички втренчиха изненадани погледи в идеално гладката й каменна повърхност. Подобно съвършенство несъмнено изискваше огромно умение и най-вече — доста прецизни инструменти. Но очевидно древните са познавали добре тайните на каменоделството.

Нямаше и следа от прах и въздухът бе съвсем сух, долавяше се много лек мирис на гнило. Продължиха, Че Лу отпред, още двеста метра и там спряха на разклон, от който тунелът се разделяше на два ръкава. Тук по стената също имаше надписи. Че Лу взе фенерчето на един от студентите и ги освети отблизо.

Стари руни. Нямаше никакво съмнение. Тя даде знак да заснемат всичко с камерата и тъкмо понечи да продължи надолу по главния тунел, когато само на двадесетина метра навътре се показа червеникаво сияние.

— Стой! — извика тихичко тя на студентите и впери очи в тунела. Устата й беше пресъхнала. Не вярваше в духове, но бе достатъчно стара и мъдра, за да знае, че на света има доста странни неща.

Червеникавото сияние започна да мени формата си — вече не беше овално и се разпростираше от пода до тавана. Ето че се оформи човешка фигура, но с причудливо изменени пропорции — твърде издължени ръце и крака за сметка на уродливо скъсеното тяло. Имаше и голяма глава, скрита под вълни от червени като пламък коси. Кожата беше призрачно бледа, сякаш лицето бе издялано от слонова кост, а ушите бяха толкова големи, че почти докосваха раменете. Ала именно очите привлякоха вниманието на Че Лу. Бяха яркочервени под червеникавите вежди и елипсовидни като котешките.

Фигурата се полюшна в сумрака, достатъчно прозрачна, за да се вижда коридорът зад нея, сетне вдигна шестопръста ръка и разтвори длан към тях. Дълбок, гърлен звук отекна в тунела. Езикът беше напевен, странно познат, макар Че Лу да не разбра нито една дума.

Видението продължи да говори близо минута, сетне се изгуби от погледите им, оставяйки групичката изплашени студенти, скупчени около тяхната водачка, която също още не можеше да дойде на себе си.

10.

„Викинг II“ бе следвал елиптична орбита към планетата Марс, след изстрелването си от Земята в началото на 1976 г. За малко повече от двадесетте години, които бяха изминали от извеждането му, той бе ретранслирал информация от своята подвижна разузнавателна платформа и бе използвал собствените си датчици, за да събира сведения за Червената планета. По план връзката с него трябваше да бъде преустановена още преди десетина години, но многобройните и чести дефекти, причинили провали при другите сонди, изстрелвани към Марс, бяха принудили специалистите от Лабораторията за реактивни проучвания към НАСА да изсмучат и сетните капки енергия от все още функциониращата автоматична орбитална станция. Така дните след предполагаемата продължителност на живота й се бяха превърнали в месеци, месеците — в години и повече от десетилетие след предварително обявената смърт станцията не спираше да работи. Едва миналата година, малко след приближаването до Марс на „Патфайндър“, автоматична станция „Викинг II“ бе излязла в заслужен отдих.

Ала ето че сега отново бе получила радиосигнали, които й нареждаха да се пробуди, тъй като имаше още една задача, която трябваше да изпълни — задача, далеч по-важна от всичко, което бе свършила досега. Активирана от внезапно бликналия във веригите й електронен поток от сигнали, сложната космическа инсталация се завъртя на орбита, оставяйки след себе си краткотрайни пламъци от маневрените двигатели и постепенно започна да се измества в пространството, готвейки се да заеме ново положение.

В Лабораторията за реактивни проучвания, мястото, откъдето се изпращаха командите до орбиталната станция, цареше обща тревога за състоянието на „Викинг II“. Марс бе прокълната планета или поне такова бе становището на Лари Кинсейд, директорът на отдела за космическо изследване. Становище, което бе останало непроменено дори след първоначалния успех на „Патфайндър“. Всъщност, да заобиколиш няколко подводни камъка едва ли можеше да се нарече успех. Вярно, безаварийното спускане на „Патфайндър“ бе нещо, с което всеки ръководител можеше с право да се гордее, но това постижение все още оставаше засенчено от дългата и тъжна история на всички останали марсиански експедиции.

Кинсейд бе на работа в Лабораторията от началото на 1962, започвайки като младши авиоинженер. Беше присъствал в контролната зала по време на изстрелването на първата марсианска сонда — „Маринър 3“, на 4 ноември 1964 г. Беше наблюдавал реакциите на другите учени, когато третият носител на ракетата отказа да се отдели и сондата изгоря в горните слоеве на атмосферата.

„Маринър 4“, изстрелян само двадесет и три дни по-късно, бе успял да се доближи до Марс, но нискочувствителната му камера бе изпратила запис с почти символично значение.

Кинсейд естествено познаваше добре и историята на руските опити за изучаване на прокълнатата планета. Съветската сонда „Марс 1“ така и не бе успяла да напусне околоземна орбита. „Марс 2“ и „Марс 3“ достигнаха Червената планета, но сондите, които спуснаха, замлъкнаха почти веднага. „Марс 4“ въобще не уцели планетата. „Марс 5“ установи орбита, ала фотографиите, които предаде, бяха с по-ниско качество от тези на „Маринър 4“. „Марс 6“ поправи грешките на предишните станции и дори спусна успешно платформа, но информацията, получена от нея, бе противоречива и смущаваща. „Марс 7“ се размина на огромно разстояние с планетата.

С други думи, марсианските експедиции бяха и си оставаха назначение, от което се бояха всички инженери в Лабораторията за реактивни проучвания.

Разбира се, всичко това се бе променило в един миг, след получаването на съобщението от Втория страж в Сидония. Сега всеки жадуваше да научи колкото се може повече за Марс и най-вече за района на Сидония. В началото се възлагаха големи надежди на „Патфайндър“ и неговия всъдеход, но скоро стана ясно, че са твърде отдалечени от Сидонийския регион, за да бъдат полезни с нещо. И тогава си спомниха за верния пенсиониран „Викинг“.

Кинсейд командваше операцията по пробуждането на ветерана. Не му оставаше много време за размисли, но все пак не му даваше покой мисълта, че може би тъкмо извънземната база на Марс може да е причината за веригата от провали на американските и съветските изследователски сонди. Надарен с математичен ум, той не бе от хората, които вярваха в съвпадения, особено когато ставаше въпрос за механични обекти. Многобройните аварии и дефекти, които бяха преследвали руските и американските станции, очевидно значително надхвърляха статистическата вероятност за подобни явления.

Кинсейд бе стигнал до този извод преди много години, единственото, което не знаеше, бе причината. Вярно, из ЛРП и НАСА се носеха какви ли не слухове. За странните светлини, които заслепили „Аполо 11“. За това, че забранявали да се транслира пряк видеосигнал от совалките, а записите първо минавали през Агенцията за национална сигурност или някое друго място, където вероятно били строго редактирани. За необяснимата повреда с резервоара за гориво на „Аполо 13“. Кинсейд не беше вярващ, а като учен бе свикнал винаги да търси причината за наблюдаваното следствие. Сега вече бе повече от ясно, че просто не е разполагал с нужната информация, за да формулира достоверно обяснение.

На един от големите екрани в залата непрестанно се изписваше подробна информация за състоянието на пробудения „Викинг“. На съседния пък течеше информация за друга експедиция, стартирала преди няколко години — „Марсиански наблюдател“. Тази орбитална станция бе изстреляна през ноември 1996 и достигна Марс през септември 1997. Единственият проблем бе, че „Наблюдател“ бе сполетян от същата прокоба, от която и другите марсиански мисии. Един от слънчевите колектори така и не успя да се разпъне, предизвиквайки на по-късен етап повреда в пневматичните спирачки и в края на краищата — неуспех при постигането на стабилна орбита около планетата. „Наблюдател“ все още бе там и операторите правеха всичко възможно да компенсират изместването към по-нестабилно положение, но им бяха необходими поне две-три седмици. Засега можеха да въздъхнат облекчено, че не са допуснали сондата да навлезе в ниските слоеве на атмосферата или да се размине напълно с гравитационното поле на планетата и да бъде изгубена в космоса отвъд нея.

Вниманието на всички все още бе съсредоточено върху „Викинг II“, но Кинсейд знаеше, че ще дойде моментът да се сетят за „Наблюдател“ и когато това стане, без съмнение плановете на сондата ще бъдат променени и началството ще пожелае да я доближи максимално до Сидония, дори ако това означава по-късно да я загуби. Промяната, естествено, ще трябва да се извърши от Кинсейд и хората му.

На „Наблюдател“ бяха монтирани шест автоматизирани системи, предназначени да наблюдават повърхността на планетата. Освен това бе снабден с мощна камера, която щеше да фотографира марсианската повърхност с далеч по-големи подробности, отколкото досега. Всъщност, на „Наблюдател“ имаше и нещо повече, но само шепа хора знаеха за него.

Кинсейд погледна към огледалото, което оформяше дясната стена на контролната зала. Той знаеше, че над него има някой, който следи всяко действие на сътрудниците от ЛРП. Непознатият не пропускаше нито едно от изстрелванията, ръководени от залата, и Кинсейд не се съмняваше, че и в момента отново е заел позиция.

— Сега, внимавайте всички! — обърна се той към дневната смяна. — Искам да си размърдаме малко мозъците. Нещата с „Викинг II“ вече потръгнаха. Сега… искам да поработите върху орбитата на „Наблюдател“ и да го изведете в максимална близост над Сидония. Корекциите да започнат до час и да завършат най-късно след седмица. — Той зърна недоволни гримаси по лицата на сътрудниците си. Маневрите за корекция на траекторията изискваха доста сериозни изчисления, за да се определи точно с каква продължителност и под какъв ъгъл трябва да се включват двигателите, за да се измени настоящата посока и да се постигне ново положение, особено в светлината на сегашното тежко състояние на сондата.

Той знаеше, че ако това разпореждане предизвиква недоволство, следващото направо ще ги изведе от равновесие, но тъй като идваше направо от Агенцията за национална сигурност, от НАСА му бяха заповядали да го изпълни. Кинсейд погледна отново към огледалната степа, зачуден кой ли се спотайва зад нея и какво е породило странното решение.

— Искам да бъде разгънат видеостереоскопът и след това да го фокусирате върху Сидония. Очаквам да получим някои доста добри снимки, когато сондата се доближи над този район. Не толкова добри, колкото тези от „Викинг II“, който е точно отгоре, но достатъчно качествени, за да разберем какво става — ако стане нещо.

Видеостереоскопът беше стерео-изобразителна система, която се състоеше от три устройства — камерна глава, сгъваема мачта, предназначена да се разгъне, когато летателният апарат установи стабилна орбита, и две електронни карти, едната — за управление на камерата и двигателите на мачтата, и другата — за обработка на изображението.

— Божичко, Кинсейд — събра най-сетне смелост един от заместниците му. — Не можем да разгъваме видеоскопът, докато сондата се върти по този начин!

— Защо да не можем?

— Защото това просто не е било предвидено.

— Смятай го за предвидено — тросна се Кинсейд. — Да не мислиш, че знаеш повече от мен? Не виждам никаква пречка да се разгъне камерата и да се направят няколко снимки отдалече. Само защото това не е било предвидено, не значи, че няма да стане.

— Но това означава да разгънем и мачтата — оплака се заместникът. — Не мисля, че ще е възможно по време на ротация.

Понякога Кинсейд се питаше къде бяха изчезнали онези дръзки момчета от неговото поколение, благодарение на чиято изобретателност и находчивост бе прибран у дома авариралият „Аполо 13“.

— Не мислиш, че ще е възможно? Аз пък мисля! Достатъчно е да се отвори предпазният капак. Нали?

— Да, но…

— Но центробежната сила ще се увеличи с разгъването на мачтата — довърши вместо него Кинсейд. — Можем да я контролираме, нали? Е, няма да я разгъваме по цялата й дължина. Само толкова, че да се подаде от капсулата.

Кинсейд не остана да чака нови възражения.

— Захващайте се за работа. Нещо ми изглеждате объркани. Вече ви казах как ще го направите. До два часа да видя снимки на Сидония, направени от „Наблюдател“.

Зона 51 бе несекретното название върху военните карти на специален полигон край авиобазата Нелис. Това поне бе впечатлението, което се опитваха да създадат военните. В действителност Зона 51 бе приютила строго секретни летателни апарати в специален хангар, издълбан във вътрешността на една от планините край Езерото на конярите, и освен това разполагаше с най-дългата площадка за излитане на територията на Щатите.

Само малък брой от принадлежащите й постройки се намираха над земята, основната част от секретната и инсталация бе скрита от човешки поглед. Мястото бе избрано от първите членове на „Меджик-12“ поради непосредствената близост до кораба-майка, открит в една голяма пещера. С годините в планините наоколо бяха издълбани нови хангари, из които бяха пръснати скакалците — малки летателни апарати, два от които бяха намерени вътре в кораба-майка, а останалите бяха докарани от Антарктида.

От десетилетия насам в Зона 51 специално подбрани пилоти се обучаваха да летят на скакалците. През всичкото това време опитите на учените да проникнат вътре в кораба-майка неизменно завършваха с неуспех. И едва преди година, след като един от членовете на „Меджик-12“ бе взет под контрол от по-малкия компютър, изоставен някога от бунтовниците-пришълци в една пирамида под Джамилтепек и докаран в секретна изследователска лаборатория край Дълси, корабът-майка най-сетне отвори врати.

Ала след провала на „Меджик-12“ в Зона 51 настъпиха потресаващи промени. Медиите получиха достъп до инсталацията и снимките на гигантския кораб, по-малките дискове и пилотите, които са летели с тях, обиколиха света. Най-строго пазената тайна се превърна в обикновена и шумна сензация.

Като щабен офицер от зоната, недопускан до съкровените тайни на „Меджик-12“, майор Куин остана незасегнат при разгрома на групата. Той бе единственият, който познаваше детайлно всички механизми за управление на Зоната, съсредоточени в Куба или К3, както съкратено наричаха центъра за командване и контрол.

Подземната зала, в която се помещаваше Кубът, имаше дължина тридесет метра и ширина двадесет и четири и до нея се стигаше единствено през обширния хангар за скакалци, изкопан в Планината на конярите.

Куин, мъж на средна възраст с русолява коса и очила с тънки рогови рамки, седеше в дъното на залата, откъдето имаше поглед върху всичко, което ставаше вътре. Върху предната стена бе монтиран леко изпъкнал екран — шест на три метра — който, независимо от размерите си, всъщност представляваше доста уголемен компютърен монитор и притежаваше същите функции. Вече четири дни Куин не бе излизал на повърхността, погълнат от изтощителната задача да запознава представителите на различните медии с всичко, което доскоро е било приоритет само на малка група посветени.

Сега, след като скакалците, както и всички останали аирлиански артефакти, бяха под контрола на КИСПП, много страни изразиха желание да пратят най-добрите си пилоти, за да се обучават да летят с тях. Наложи се да бъдат организирани курсове, за да се регулира потокът и на Куин, като представител на американските ВВС, се падна честа да разпределя пристигащите военни пилоти и учени.

Всичко това означаваше, че Куин бе станал много зает човек, заемащ особено важна позиция. А само преди две седмици единствената му грижа бе да избегне гнева на генерал Гулик и да се справя с опитите на любопитни журналисти да надзърнат под покривалото на тайнствеността, с което бе забулена Зона 51.

Куин включи лаптопа пред него и поиска сведения за текущото състояние на скакалците. В момента на пет от тях се извършваха тренировъчни полети, „Скакалец 6“ бе над океана, на път за Москва, по програма за сътрудничество на КИСПП, „Скакалец 7“ летеше някъде над страната, „8“ и „9“ бяха в Европа, а една смесена група от руски и американски специалисти разучаваше кораба-майка.

— Сър, току-що засякохме хеликоптер, който се приближава на ниска височина към нашия периметър.

Куин се намръщи. В последно време не беше нещо необичайно самолети и вертолети да излитат и кацат на летището в базата. Въздушното пространство над Зона 51 вече не беше строго забранен район.

— Е, и? — попита раздразнено Куин.

— От хеликоптера подадоха идентификационен код СТ-8.

— Какво, по дяволите, е това? — попита объркано Куин, който за целия период на работата си в „Меджик“ не бе чувал за идентификационен код СТ-8.

— Нямам представа, сър. Не разполагам с допълнителна информация.

Куин набързо очисти екрана и въведе запитване за новия код. След няколко секунди отсреща се изписа кратко съобщение с едри печатни букви:

ИДЕНТИФИКАЦИОНЕН КОД СТ-8.

ОСИГУРЕТЕ ПЪЛНО СЪДЕЙСТВИЕ НА ПРИНОСИТЕЛЯ.

НАМИРАТЕ СЕ ПОД ПРЯКОТО КОМАНДВАНЕ НА НАЦИОНАЛНАТА СЛУЖБА ЗА УПРАВЛЕНИЕ.

ВСИЧКИ ПОСЛЕДВАЩИ ДЕЙСТВИЯ НА ПРИНОСИТЕЛЯ ДА СЕ СМЯТАТ ЗА ТАКИВА ОТ ПЪРВОСТЕПЕННА ВАЖНОСТ.

ЗАБРАНЯВАТ СЕ ВСЯКАКВИ ЗАПИСИ ПО ВРЕМЕ НА ИЗПЪЛНЕНИЕТО НА ЗАПОВЕДТА.

СТ-8. СТРОГО СЕКРЕТНО.

— Оцапахме я — промърмори Куин. Излизаше, че не може да информира за случилото се дори прекия си началник и трябва да изпълнява безпрекословно всичко, което му бъде наредено от онези в хеликоптера. — Изведете госта на екрана — нареди той.

Един черен УХ-60 се спускаше над пистата. Малко след като се приземи, той продължи към хангара, където спря. Страничната врата се плъзна и отвътре излезе непозната жена. Беше висока и слаба, но най-странното бе снежнобялата й коса, плътно прилепнала по черепа. Очите й бяха скрити зад чифт тъмни очила. Облечена бе с черни панталони и черно яке, а в лявата си ръка стискаше дръжката на тъмно металическо куфарче.

— Доведете я в заседателната зала — нареди Куин, докато ставаше.

Не се наложи да чака дълго. Когато жената влезе, той стана и я посрещна с леко кимване.

— Казвам се Олейса — представи се жената и постави куфарчето на масата.

— Майор Куин — отвърна той и й даде знак да седне. — Проверих идентификационния ви код и се уверих…

— Че трябва да правите каквото ви кажа — довърши жената вместо него. — Искам да ми отделите един скакалец и най-добрия ви пилот, който от този момент за неопределено време да бъде изцяло на мое разположение. Летателният апарат не бива да се използва за никакви други цели.

Куин изстена вътрешно. Програмата му и без това бе крайно претрупана. А ето че сега всичко отиваше по дяволите.

— За кого всъщност работите?

— Това не е ваша работа — отвърна Олейса.

— Аз отговарям тук за…

— Вие не отговаряте за нищо. От вас се иска само да изпълнявате. Ще правите каквото ви кажа. Повтарям — скакалец и пилот на мое разположение. Освен това ще ми трябва сигурна сателитна връзка — канала ще ползвам само аз.

На Великденския остров Майк Търкот и Лиза Дънкан бяха посрещнати от Питър Нейбингър. Останалите журналисти се бяха скупчили в командния център на КИСПП с надеждата, че може да последва ново съобщение от страна на Втория страж.

Задаваше се буря и вятърът откъм морето издуваше платнените стени на разпънатите палатки. Първите капки дъжд ги застигнаха съвсем близо до лагера, но малко след това заваля толкова проливно, че дрехите им буквално подгизнаха. Търкот погледна към Лиза — от косата й се стичаха струйки, а дрехите й бяха прилепнали по тялото. Тя му отвърна с предизвикателен поглед и той побърза да отмести очи.

Скриха се в палатката, а Нейбингър, като най-нетърпелив, вече разглеждаше снимките, които му бяха донесли.

— Какво мислиш? — попита го Търкот.

— Рано е да се каже — Нейбингър бе спрял вниманието си на руническите надписи върху плочите. — Да не мислиш, че е толкова лесно да се разчетат? Приличат малко на надписите от пещерата под вулканичното езеро, но едва ли се виждат всички знаци. Ако е от контролно табло, трябва да е включено и осветено отдолу.

Търкот разрови с ръка снимките и посочи тази, на която се виждаше черният пилон.

— А за това?

Нейбингър разгледа надписите, после извади бележника си и го запрелиства.

— Дай ми малко време — помоли той.

Зачакаха търпеливо, като се стараеха да не му пречат. Изминаха около пет минути.

— Знаете ли, част от тези надписи не са на старорунически — обяви накрая Нейбингър.

— А на какъв език са тогава? — попита Кели Рейнолдс.

— Струва ми се… на китайски.

— На китайски ли? — учуди се Търкот. — Как, по дяволите, са попаднали тези китайски надписи в една африканска пещера редом с аирлиански артефакти?

— Ще ми се да знаех — въздъхна Нейбингър. — Има и малко стари руни. Успях да го преведа — в най-общи линии. Та тук се казва:

ГЛАВНИЯТ КОРАБ — (НЕ) — ЛЕТИ

МОЩНОСТ ДВИГАТЕЛ

ОПАСНОСТ

ВСИЧКИ НЕЩА ПОГЪЛНАТИ

— Доста прилича на надписите от плочиците, оставени край кораба-майка, и на дървените ронго-ронго от този остров.

— Не разбирам — обади се Дънкан. — Какво общо имат рубинената сфера и Голямата цепнатина с кораба-майка?

— Ами с Китай? — добави Нейбингър, без да откъсва очи от снимката на черния камък.

— На мен пък никак не ми хареса онази част, където се казва, че „всички неща ще бъдат погълнати“ — намеси се Търкот и погледна към Дънкан. — Напомня ми за твоята апокалиптична машина.

— От интересно по-интересно — промърмори Нейбингър. — Да имаш сателитен телефон? — попита той Кели.

Тя му го подаде без коментар.

— На ваше място не бих се безпокоила за рубинената сфера и останалото. Скоро ще имаме всички отговори.

— Защо смяташ така? — попита я Търкот.

— Защото идва Аспасия.

— Какво, да не е възкръснал от мъртвите? — вдигна вежди Търкот.

Кели не му отговори, а дръпна Дънкан за ръката.

— Как мислиш, дали Аспасия и другите аирлианци не са прекарали изминалото време в хибернация[29]?

— Не е изключено, но в момента не разполагаме с никакви доказателства — отвърна Дънкан и заговори на Нейбингър: — Слушай, ти си тук лингвистът. Как преценяваш съобщението от Марс?

Нейбингър вдигна поглед от циферблата.

— Не по-различно от другите. В края на краищата, то не е на старорунически, а в двоичен код. Но щом питаш, според мен не Аспасия, а Вторият страж го е пратил. Нищо чудно успоредно с това да е задействал програма за пробуждането на Аспасия. В каквото и състояние да се е намирал.

— Значи вярваш, че могат да го правят? — попита Дънкан.

— Това е моето мнение — сви рамене Нейбингър. — Помисли си, те са построили кораба-майка и скакалците. Защо тогава хибернацията да е извън възможностите им? Учуден съм, че никой не се сети за това по-рано.

— Никой не се е сетил — подхвърли Търкот, — защото нямаше следи от пребиваването на пришълци тук, на Земята.

— Е, сега вече знаеш защо не ги е имало. Били са на Марс.

— А как са научили английски? — попита Търкот.

— Вероятно като са прихващали нашите радио и телевизионни програми — обясни Нейбингър. — Компютърът им е достатъчно мощен, за да разчита всякакви езици.

— Прилича ми на фантастика — махна с ръка Кели. — Представяте ли си, не само ще се срещнем с извънземни форми на живот, но и със същества, които са били тук преди пет хиляди години! А как са отлетели на Марс? С друг кораб-майка? Или с по-малък съд?

— Съмнявам се, не е било с кораб-майка. Та нали тогава са щели да привлекат кортадите?

— Може би са поддържали връзка с родната планети — предположи Нейбингър. — Например, ако войната е свършила. Както казахме, от тогава са изминали близо пет хиляди години. — Той опря слушалката до ухото си и зачака сигнал.

— Има още много неща, които не знаем — въздъхна Търкот.

— И които скоро ще открием! — заяви уверено Кели. — Доскоро се надявахме да проникнем в паметта на компютъра, а ето че предстои да се срещнем със съществата, които са го създали!

— Това по въпроса за надеждите — произнесе мрачно Търкот. — А какво ще кажете за страховете?

— О, неизменният песимист — махна с ръка Кели.

— Баща ти не те ли беше учил винаги да очакваш най-лошото? — попита я Търкот.

— Я ме остави! — ядоса се Кели. Най-вече, задето му бе разказвала толкова много за баща си и сега той използваше информацията срещу нея. — Забрави ли, че преди пет хиляди години Аспасия е защитил човечеството от бунтовниците, за да ни даде възможност да се развиваме самостоятелно. Този факт говори сам за себе си.

— Тогава защо се връща? Това не е ли намеса в делата на човечеството?

— Защото вече сме готови. Защото са изминали пет хиляди години. Нали това се казва и в съобщението му?

— А не мислиш ли… — поде отново Търкот, но се отказа, зърнал ентусиазираните пламъчета в очите на Кели. Въпреки това не можеше да се пребори с предчувствието, че нещата няма да тръгнат по най-добрия начин.

Той забеляза, че Нейбингър е изключил телефона и разглежда някакви записки в бележника си. Имаше озадачен вид.

— Какво е станало?

— А? Имам човек, на който мога да изпратя за превод китайските надписи. Освен това съм получил интересно съобщение на моя телефонен секретар. Някой е открил ново място с рунически надписи.

— Къде? — попита Търкот.

Нейбингър се усмихна.

— В Китай.

— В Китай? — повтори Търкот. — Брей, какво странно съвпадение.

— Аха. Изглежда аирлианците са оставили и там следи от пребиваването си.

— Но защо досега са го крили в тайна? — попита Кели.

— По същата причина, поради която руснаците едва сега ни разкриха за катастрофиралия кораб — обясни Нейбингър. — Всъщност, не е изключено китайските власти да не са били информирани. Известно е, че в Китай не гледат с добро око на археологическите разкопки. Традиции и прочее…

— Помните ли, че третият „фу“ е летял над Китай — сети се Търкот. — Явно стражът знае нещо, което ние не знаем.

— Стражът знае много неща, които ние не знаем — поправи го Нейбингър.

— И ти също? — посочи го с пръст Търкот.

— Също какво? О, не… аз съм от групата на невежите. Има още много да уча.

Търкот не остана доволен от отговора, но сега не беше време да притиска Нейбингър. Реши отново да се върне на темата за Китай.

— Значи първият „фу“ прелита близо до Голямата пирамида, където е било оставено атомното устройство, вторият се навърта край Джамилтепек, под който знаем, че някога се е помещавал компютърът на бунтовниците. Какво смятате, че може да има в Китай? Чакай… кой ти е изпратил това съобщение?

— Една археоложка на име Че Лу. Чувал съм за нея — завежда отдела по археология към Пекинския университет.

— На каквото и да се е натъкнала, не може да е по-важно от Аспасия — поклати глава Кели. — Скоро ще говорим с човека.

— Защо го наричаш човек? — учуди се Търкот. — Той, или то — каквото и да е — все пак е извънземно. Не е човек, нито пък мъж.

В палатката се възцари мълчание. Лицето на Кели се покри с гъста червенина. Преди някой от двамата да заговори, Лиза Дънкан реши да се намеси в разговора.

— Сега му е времето да се върнем малко назад и да погледнем нещата от по-далечна перспектива. Като прибавим, естествено, и информацията от Китай. Каква може да е връзката?

— Страроруническият език — заговори Нейбингър, споходен от вдъхновение, — е оставил своя отпечатък върху много от древните езици на Земята. Китайската азбука, египетските йероглифи… Но не в това е въпросът. По-важното е, че надписи на старорунически са били открити на различни места по Земята. Така стигаме до загадката, на която доскоро нямаше отговор: по какъв начин са се разпространявали знанията за този език в епоха, когато хората са се страхували да прекосяват дори реките? Разбира се, сега вече знаем отговора и той е напълно задоволителен. Същото важи и за едновременното възникване на няколко добре развити цивилизации в различни краища на света. Според теориите на изолационистите еволюцията им е вървяла независимо една от друга. Всички тези цивилизации по някаква случайност са прекрачили прага към по-усъвършенствано общество някъде между четвъртото и третото столетие преди Христа. Погледнато в светлината на новите познания, става ясно, че причината са именно пребиваващите по онова време на земята пришълци. — Нейбингър присви очи, потънал в мислите и представите си. — Докато контактувах със стража, той ми показа картини от Атлантида. В аирлианската база са живели и земни жители, тези от тях, които са се спасили при потопяването на континента, всъщност са дали началото на новите цивилизации. Разпръснали са се в разни посоки, но всеки от тях е отнесъл със себе си мита за потъналия континент.

— Излиза, че все пак аирлианците са се намесили в еволюцията на нашата цивилизация — отбеляза Търкот.

— Няма съмнение, че са оказали известно въздействие — призна Нейбингър. — В края на краищата, те са пребивавали на Земята близо пет хиляди години. Именно Атлантида е първоначалната люлка на човешкия разум, от която са се пръкнали останалите цивилизации.

— Чакай да те питам нещо — спря го Търкот. — По какъв начин, според теб, се е озовал компютърът на бунтовниците под онази пирамида в Джамилтепек? И също атомната бомба в Голямата пирамида? Това е работа на бунтовниците, нали? Не на избягалите от острова човеци?

— Не зная — призна Нейбингър. — Най-вероятно.

— Да де, но щом Аспасия се крие на Марс, къде са се сврели проклетите бунтовници?

— Предполагам, че са измрели — рече колебливо Нейбингър. Явно не бе обмислял тази възможност.

— Или са сред нас и душат какво става — промърмори навъсено Търкот. — Дали не се спотайват в Китай?

— О, стига с тоя Китай — ядоса се Кели.

— Може би стражът е на същото мнение и затова е вдигнал „изтребителите фу“ — продължаваше да разсъждава Търкот. Хрумна му друга мисъл и той се обърна към Дънкан. — Сетих се… в Дълси дали не са се опитвали да възкресят и телата на убитите бунтовници? Открили са ги в Джамилтепек, откарали са ги в лабораторията и са работили върху съживяването им. А после Първият страж се е постарал от тях да не остане и молекула. Онези от „Меджик“ не биха се спрели пред нищо.

— Може би… може би… — повтори натъртено Кели. — Защо просто не се придържаме към фактите?

— Към кои факти? — попита Търкот. — Не разбирате ли какво се опитвам да ви кажа? Ако едните и другите вземат пак да се срещнат на Земята, какво им пречи да започнат всичко отначало? Онази професорка от Китай не се обажда току-тъй. В пещерата в Етиопия освен рунически надписи има и китайски. Рубинената сфера над Голямата цепнатина несъмнено е свързана с кораба-майка…

— Нищо не знаем за Китай — прекъсна го Нейбингър. — Че Лу съобщава само, че е открила плочки със старорунически надписи и че отива в някаква гробница да търси още следи. Май ставаше въпрос за Циан Лин. — Той им разказа накратко историята на гробницата. — Нищо чудно новите надписи да са само религиозен текст, какъвто имаше и в Голямата пирамида. И тогава… майчице мила! — Той замръзна, с поглед, втренчен в гланцовата карта на Китай, която бе разгънал на масата. Сетне скочи трескаво и измъкна от раницата любимия си бележник.

— Какво има? — попита Търкот.

Нейбингър прелистваше страниците, изписани с рунически послания.

— Няма да повярвате. Аз самият не го вярвам.

— Кое? — надигна се уплашено Лиза Дънкан.

Нейбингър спря да прелиства и отново направи сверка с картата.

— През цялото време е било пред очите ми и аз да не го забележа. Сякаш съм бил сляп. А и да бях го търсил, никога нямаше да…

— Кое е било там през цялото време? — изгуби търпение Търкот.

— Някоя дума? — подсказа Дънкан.

— По-скоро символ — Нейбингър чукна с пръст по картата. — А е там от векове. — Погледът му беше размътен. — Сега вече всичко застава на мястото си. И без това едва през последните петдесет години сме можели да го забележим — откакто летим в космоса. Всъщност, и след това никому не е хрумнало да го търси… защото не сме познавали староруническия език. Невероятно. Простотата на гениалното!

Търкот местеше поглед по лицата на другите, сякаш търсеше пояснение.

— Кое е гениалното? Какъв символ?

— Това — Нейбингър забоде пръст в един участък от картата.

Останалите се скупчиха около него.

— Нищо не разбирам — мърмореше Търкот. — Китай? Градът, дето е до пръста ти? Кое?

— Не — поклати глава Нейбингър. — Стената. Великата китайска стена. Погледнете този участък в Западен Китай близо до град Ланджоу. — Той ги изгледа победоносно. — Великата китайска стена е единственото творение на човешките ръце, което може да се наблюдава от космоса с невъоръжено око.

— Е, и какво от това? — изръмжа недоволно Търкот.

Без да вдига пръст от картата, Нейбингър извади бележника и го разтвори.

— Погледнете стената… а сега този символ. — Той хвърли бележника на масата.

И тогава всички го видяха. Символът приличаше поразително на стената в този район.

— Не може да бъде… — заговори Търкот, но млъкна. Нямаше смисъл да отрича очевидното. Близо тристакилометров сектор от стената бе построен във формата на рунически знак, който да се вижда от космоса.

— Какво означава този символ? — попита Търкот.

— В най-приблизителен превод — изрече тържествено Нейбингър — това е аирлианският рунически знак за ПОМОЩ.

11.

След оживена дискусия Че Лу реши да продължи нататък по коридора, в който бяха наблюдавали странното видение. Един от студентите, малко по-ентусиазиран от останалите, предложи да тръгне напред. Младежът се бе отдалечил на десетина метра навътре в тунела, когато неочаквано стените бяха озарени от ярко сияние. Че Лу спря, заслепена за съвсем кратко. Когато отвори очи, едва не извика от ужас. Тялото на младежа бе прерязано през средата, горната част на трупа лежеше върху краката сред грамадна локва от тъмна кръв, която продължаваше да изтича от разкъсаната плът. Очите на нещастника бяха изцъклени и животът в тях бързо угасваше.

Всичко свърши след миг. Едно от момичетата започна да пищи и Че вдигна ръка.

— Никой да е мърда от мястото си! — нареди тя. След това приближи предпазливо безжизненото тяло. Едва отблизо забеляза слабите протуберанси от стената на тунела, приблизително на височина на пояса. Тя се пресегна, дръпна шапката на убития студент, хвана я за периферията и я хвърли навътре. Последва нов ослепителен блясък и шапката пламна, разсечена на две части.

— Ах! — възкликна уплашено Че Лу. Но докато осмисляше проблема, далеч зад тях отекна дълбок, приглушен тътен.

— Вратите! — извика уплашено Ки и се втурна обратно в посоката, от която бяха дошли. Ала след няколко минути се появи отново, с изкривено от уплаха лице. — Затворени са! Отвън са дошли войниците! Сега вече сме в клопка!

12.

— Помощ? — повтори замислено Лиза Дънкан, загледана в бележника на Нейбингър. — Не разбирам.

Навън бурята продължаваше с пълна сила. Стените на палатката се тресяха от честите гръмотевици.

— И аз не разбирам — призна Нейбингър, — но няма съмнение, че точно това означава. Вече е ясно, че именно по такъв начин са действали аирлианците. Спомнете си пирамидите и сфинкса в Египет. А сега и стената — излиза, че са били в Китай.

— Един момент — намеси се Търкот. — За какво всъщност говорите? Не сте ми казвали, че в конструкцията на Голямата пирамида е скрито някакво послание. Ставаше дума само за това, че първоначално е била покрита с гладко шлифован камък, който можел да изпраща радарно отражение надалеч в космоса, но не и че това отражение би могло да съдържа конкретен сигнал.

Нейбингър поклати глава.

— Правилно. Не става дума за отражението, а за наземния изглед на постройката, когато се наблюдава от космоса, но при известно приближение. Напълно е възможно да е имало нещо като таен знак, познат само на аирлианците. В средите на археолозите е известно отдавна — още преди да бъде открита долната галерия с руническите надписи, че общият комплекс от постройки, включващ сфинкса и другите две големи пирамиди, оформя йероглифен символ, съставен от главата на пясъчното чудовище и основите на двете пирамиди. — Той начерта върху един празен лист от бележника си скица на двете пирамиди и сфинкса.

Търкот изглежда бе далеч по-заинтригуван от картата на Китай и плъзгаше пръст по северната й граница.

— Божичко, погледнете това нещо! Колко време им е отнело да я построят?

Кели включи своя лаптоп и постави малък диск в устройството.

— Сега ще ти кажа всичко. Нося си енциклопедията. Великата китайска стена е дълга две хиляди и четиристотин километра. Това са приблизително хиляда и петстотин мили. Получава названието си по времето на управлението на император Ши Хуанчжоу[30], който пръв наредил да се свържат отделните стени, построени от предшествениците му. Ши бил първият император, обединител на Китай. Секцията, наподобяваща символа, е от ранните строежи, следователно е вдигната доста преди този период.

— Може би още по времето, когато Аспасия е воювал с бунтовниците? — попита Търкот.

— Напълно възможно — кимна Нейбингър.

— Но такова нещо не се строи за ден-два. Отнело е поне сто години — промърмори озадачено Търкот.

— Не съвсем — поклати глава Кели. — Според това, което пише тук, най-дългата част от стената е била построена само за десет години. Няколко милиона селяни са се трудили над издигането й и труповете на измрелите в този процес са вградени в строежа. Тъй че, ако се съди по тази информация, участъкът, за който говорим, вероятно е бил построен за доста по-кратък срок. Спомнете си, че Китай винаги е разполагал с излишък от евтина работна ръка.

— Като стана дума — заговори Търкот, който продължаваше да разглежда картата, — сега забелязах, че споменатият участък не следва най-удобната линия за защита. Вижте, тук има река, която би подсилила позицията, но стената извива в друга посока. Прави сте — крайната цел е била да се получи грамадно изображение на символ, който да се вижда от космоса. Но по какъв начин аирлианските бунтовници са накарали китайците да го построят?

— По същия, по който са принудили и египтяните — отвърна Нейбингър.

— Почакай с въпросите, докато се появи Аспасия — посъветва го Кели Рейнолдс.

— Има нещо, което не разбирам. От една страна твърдите, че този Аспасия бил против намесата в нашите работи. А от друга — всички тези гигантски строежи. — Изведнъж Търкот се сети за генерал Гулик. — Дали не са въздействали на онези нещастници по начина, по който компютърът бе заклещил Гулик и хората от „Меджик-12“? Искам да кажа, дали не са ги взели под телепатичен контрол? — той чукна с пръст по масата. — Ако е така, нищо чудно да има още един страж — в Китай. В Циан Лин.

За кратко в палатката се възцари напрегнато мълчание.

— Едно искам да знам — заговори накрая Лиза Дънкан, — защо е било необходимо бунтовниците да се обръщат по такъв начин за помощ към някой, който идва от космоса?

— От известно време и аз си задавам този въпрос — кимна Нейбингър. — Защо и на кого са искали да изпратят сигнал аирлианците?

— Трябва да има някакво логично обяснение — не се предаваше Търкот. — Пирамидата е била построена, за да привлече нечие внимание. Символът от Великата китайска стена е носел в себе си конкретно послание към онзи, чието внимание би привлякла пирамидата. Вероятно е търсена такава последователност. Така бих постъпил и аз на тяхно място, с наличните за онова време средства и в случай, че вече не разполагам с други възможности за комуникация. Когато бях в специалните части, ни учеха, че при изгубена връзка с базата, трябва да прибягваме до всякакви подръчни средства, за да бъдем открити. Ей това сигурно казват с онзи символ от стената — „Елате и ни приберете“.

— Мисля, че кривнахте от основния въпрос — размаха ръка Дънкан. — Аспасия е разгромил бунтовниците и те се се пръснали по Земята. Тъй че, да се върнем там, откъдето започнахме. Ако посланието е тяхна работа, на кого ще го пращат? Щом са престъпили закона, би трябвало да си седят мирно, а не да викат за помощ.

— А кортадите? — попита Нейбингър. — Значи, нищо чудно да не са били бунтовници, а предатели.

— И още нещо — намеси се разпалено Търкот. — Дали аирлианците, построили участъка от Великата китайска стена, са същите, окачили рубинената сфера над Голямата цепнатина?

— Според мен, да — рече Дънкан. — В това има логика.

— Логика… логика — повтори раздразнено Кели. — Това са само предположения.

— Ще ви призная нещо — произнесе малко смутено Нейбингър. — Точно преди да прекъсне връзката си с мен, получих много странна информация от стража. Не казах на онези от КИСПП, защото не бях сигурен дали идва от него, или е било породено от превъзбуденото ми съзнание.

— И какво видя? — попита Търкот.

Нейбингър потърка слепоочията си с пръсти.

— Струва ми се, че беше разрушаването на Атлантида от кораба-майка. Страшна сцена беше…

— Защо не изчакате, докато дойде Аспасия? — не се предаваше Кели. — Той ще хвърли светлина на всички неясноти.

— Защото да чакаме, означава да се откажем от инициативата — тросна се Търкот.

— Какво? — попита Кели.

— Казах, че да чакаме, означава да се откажем от инициативата — повтори бавно Търкот. — Това е принцип в боя. Победата обикновено е на страната на инициативния.

— О, стига вече — ядоса се Кели. — Не сме във война.

— Не зная в какво сме — сви рамене Търкот. — Но ще ти кажа едно — всички го чакате този Аспасия, сякаш е второто явление Христово. Е, аз пък бих желал да науча колкото се може повече за него и намеренията му, преди да се е размразил напълно или каквото там прави.

— И аз също — потвърди Лиза Дънкан. Тя вдигна ръка, за да предвари гневния изблик на Кели. — Хайде, стига сме се спречквали. Професоре, какво друго видяхте там?

Нейбингър направи болезнена гримаса.

— Загиващи хора. Кораби, които отплават в морето, в търсене на спасение от катастрофата — той млъкна, внезапно спомнил си още нещо. — Имаше и други кораби. Космически. Седем на брой. Не като скакалците, по-големи. Отлетяха точно преди да се появи корабът-майка.

— Накъде отлетяха? — попита Търкот.

— Право нагоре.

— С тях са избягали бунтовниците — заключи Дънкан.

— Да, така е… навярно — съгласи се Нейбингър.

— Значи все пак са се измъкнали! — Търкот чукна с пръст по картата на Китай. — Бас държа, че са отишли там. И ако Аспасия и поддръжниците му се пробуждат, какво пречи това да правят и бунтовниците? — той огледа присъстващите и добави: — Май единственият начин да узнаем истината е да отидем в Китай и разгледаме сами онези надписи в гробницата. И да потърсим стража — ако там има такъв. Мисля, че ако споменатият участък от стената наистина е дело на бунтовниците, трябва да го узнаем час по-скоро — още преди появата на Аспасия.

— Не е толкова лесно да се отиде там — отбеляза Дънкан. — От няколко години в Китай има размирици. Доколкото знам, Тайван полага сериозни усилия за дестабилизиране на режима в Пекин. На всичко отгоре китайските представители в ООН изразиха протест срещу дейността на КИСПП. Мисля, че властите в Китай просто не са били подготвени за ситуацията с пришълците и сега поемат единствения курс, към който са прибягвали всички китайски ръководители, когато външнополитическата обстановка не им е изнасяла — затварят се в себе си. Това означава строг граничен контрол, информационно затъмнение и прекъсване на връзките с външния свят… От друга страна, едва ли можем да разчитаме на някаква сериозна подкрепа от страна на Комитета.

Търкот положи внимателно ръка на рамото й.

— Сега ти си най-старшата тук. Не бива да забравяш, че освен за Комитета, работиш и за правителството на САЩ. Тъй че, няма какво да чакаме подкрепата на КИСПП. Предлагам да действаме самостоятелно.

— Е, и без това вече съм го решила — рече Дънкан.

13.

Вторият страж-компютър представляваше златиста пирамида, висока шест метра. Намираше се на четиристотин метра под повърхността на Марс, в пещера, издълбана в твърда скала. Изходът на пещерата бе зазидан преди пет хиляди години и единствената връзка с онова, което ставаше горе, бяха разположените на повърхността датчици.

През последните няколко часа Вторият страж бе задействал програма за проверка на всички системи, които бяха под негов контрол. Най-важният проблем беше енергетичният запас. Студеноядреният реактор подаваше едва четиринадесет процента от първоначалната си мощност, което бе крайно недостатъчно и налагаше да бъдат преустановени голям брой важни програми.

За щастие Създателите бяха предвидили подобна възможност. Вторият страж пренасочи по-голямата част от тези четиринадесет процента към повърхността, където съществуваха алтернативни възможности за добиване на енергия.

В центъра за управление на Лабораторията за реактивни проучвания бе поставен голям червен цифров часовник, на който се изписваше времето до момента, когато „Викинг“ щеше да приключи с маневрата за смяна на орбитата и да се озове над Сидонийския регион. Оставаха по-малко от три часа до този момент.

Междувременно хората на Кинсейд бяха направили онова, което първоначално смятаха за невъзможно — да разгънат мачтата на „Наблюдател“ с прикачения на далечния й край видеостереоскоп и да я ориентират към Марс — макар и не постоянно, а само в дванадесет процента от времето, тъй като станцията продължаваше да се върти около оста си. Все пак този процент постепенно нарастваше благодарение на усилията на инженерите да стабилизират полета на „Наблюдател“ и същевременно да синхронизират работата на видеостереоскопа с въртенето на модула. С известен късмет и още малко време инженерите се надяваха да постигнат пълноценно наблюдение с видеостереоскопичния прибор към повърхността на Червената планета.

Един от големите стенни екрани в предната част на залата показваше бавно местещо се изображение от видеостереоскопа — виждаше се Лицето, наблюдавано под доста остър ъгъл, и разположената в основата му пирамида. Всеки път, когато поглеждаше към него, Лари Кинсейд усещаше по гърба му да преминават студени тръпки. Мисълта, че там долу съществуваха следи от цивилизация, която още преди хилядолетия бе пътувала свободно между звездите, го караше да се чувства дребен и незначителен.

Тъкмо сверяваше новопостъпилите данни от авиоинженерите, следящи за движението на „Наблюдател“, когато вниманието му неочаквано бе привлечено от вълнение и шум в предната част на залата.

Още щом вдигна глава, той веднага разбра причината за суматохата. Грамадната пирамида в основата на Сидонийските руини, се разтваряше. Четирите й стени бавно се раздалечаваха като разцъфващо под лъчите на Слънцето цвете, а вътре се очертаваше черен правоъгълник.

Кинсейд познаваше добре размерите на пирамидата и остана дълбоко впечатлен от мащабите на конструкцията, която би била в състояние да осигури подобна маневра. Той се наклони напред, завладян от любопитство. След още пет минути стените заеха вертикално положение, ограждайки черния квадрат. Всички в залата бяха замрели с погледи, вперени в екрана, където събитието се предаваше на живо от милиони километри.

Внезапно в горния край на всяка от стените на пирамидата се появи ослепителна светлина. Тя продължаваше да се засилва, обхващайки ръбовете на пирамидата, а страните й започнаха да се снижават към повърхността на планината. След още петнадесет минути и четири завъртания на видеостереоскопа стените най-сетне легнаха хоризонтално на земята. Яркото сияние, което отразяваха, почти заслепяваше наблюдателите.

— Какво, по дяволите, е това? — попита някой в залата.

Кинсейд се досещаше за отговора, колкото и невероятен да му се струваше — най-вече заради размерите на конструкцията.

— Слънчеви колектори — произнесе той.

Подобни колектори се използваха при всички космически сонди и орбитални станции и Кинсейд бе добре запознат с възможностите им за приложение. Той извади джобния си калкулатор и се зае чевръсто да пресмята.

— Исусе Христе! — прошепна смутено, когато на екранчето блесна окончателният резултат. Колектор с подобни размери би осигурявал достатъчно енергия, за да бъде захранен град с големината на Ню Йорк, а Кинсейд подозираше, че енергоприемниците на пришълците притежаваха далеч по-висок коефициент на полезно действие от техните.

— Интересно за какво ли е нужна толкова много енергия? — попита той, но никой в залата не го чу. Той погледна отново към екрана и забеляза мъничка светла точка в центъра на черния квадрат, точно под мястото, където се бяха събирали върховете на стените на пирамидата.

— Не можем ли да получаваме по-детайлно изображение?

— Не — поклати глава един от операторите.

— Интересува ме какво е онова вътре в пирамидата.

— Трябва да почакаме, докато се приближи „Викинг“. Той ще ни даде по-близък план.

Не им оставаше друго, освен да се заредят с търпение.

Дънкан държеше малка бележка, която току-що й бе донесъл куриер от флотския комуникационен център на острова.

— Имаме разрешение за пътуване до Китай — обяви тя. — Сега вече можем лично да проверим какво има в онази гробница.

— От кого е разрешението? — попита Търкот.

— Не зная — от някакво Национално управление, с гриф СТ-8.

— Никога не съм чувал за подобен гриф.

— Според инструкцията трябва да действаме максимално бързо и да избягваме всякакви усложнения от международен характер.

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи — промърмори недоволно Търкот.

Останалите се бяха скупчили около малкия телевизор и следяха онова, което ставаше с марсианската пирамида.

Дънкан все още бе съсредоточена върху предстоящото.

— Ясно е, че китайците няма да ни пуснат, тъй че няма смисъл да ги питаме. Значи, влизаме инкогнито, свършваме си работата и дим да ни няма. — Тя погледна към Търкот. — Майк, това изглежда е по твоята част. Тук пише, че ще бъдем прехвърлени в нашата база Осан в Южна Корея, където ще ни чака свръзка от ЦРУ. Човекът ще ни помогне да се доберем до гробницата и да се срещнем с Че Лу.

— Да не губим време — изправи се решително Търкот.

— Чакайте — изпречи се на пътя им Кели Рейнолдс. — Мисля, че не бива да се захващаме с тази работа.

— Кели… — понечи да заговори Нейбингър, но тя го спря с ръка.

— Не разбирате ли — само ще създадем нови проблеми. И без това Аспасия скоро ще бъде тук. Защо не изчакаме? Ако в онази гробница наистина има аирлиански артефакти, те несъмнено му принадлежат. Ако пък са на бунтовниците, не е наша работа да се месим. Проблемът пак ще е негов.

— Да де, така е било и по времето на Атлантида — усмихна се мрачно Нейбингър.

— Питър е прав — подкрепи го Търкот. — Не можем да приемаме ролята на зрители. Това засяга и нас.

— Нима точно ти не разбираш? — обърна се към него Кели. — Ще стане, както тогава в Германия. Без никакви причина ще пострадат невинни хора.

Лицето на Търкот се изопна. Въпреки това той се пресегна и взе ръцете й в своите.

— Не, Кели, този път ще бъде различно.

— Аз ще остана тук и ще чакам. Останете и вие — помоли се тя, като местеше поглед по лицата им.

— Не можем — поклати глава Лиза Дънкан. — Ти си имаш твоя работа, а ние — наша.

— Ако си бях свършила както трябва работата, след като измъкнахме Джони от Дълси, сега нямаше да е мъртъв — произнесе тъжно Кели. — Но вместо това тръгнах с вас. Този път обаче не съм съгласна.

— И ние не те молим — рече й Дънкан. — И без това става въпрос за секретна военна операция. Искам само да го запазиш в тайна.

— Не мога да го направя — поклати глава Кели.

— Послушай, Кели — намеси се ядосано Търкот, — ако китайците разберат за нас, някой може да пострада. Някой от нас.

— Това е единственият начин да ви спра — инатеше се Кели. — Ще кажа на всички.

— Няма да ни спреш по никакъв начин — рече Търкот. — Отиваме каквото и да стане.

— Мътните ви взели! — избухна Кели. — Защо? Защо трябва да се държим така — сякаш сме врагове. Та ние живеем на една и съща планета. Китайци и американци, руснаци и японци. Ами южноафриканците — защо трябваше да го крият от нас? Не виждате ли, че воюваме помежду си? Няма да бъдем готови за онова, което Аспасия очаква от нас, ако продължаваме в същия дух. Хора срещу хора.

— Не става въпрос за война — възрази спокойно Търкот, — а да узнаем каква е истината. Сами да я узнаем. — Той излезе от палатката и останалите го последваха. Само Кели стоеше в средата, заслушана във воя на вятъра.

За по-малко от десет минути Че Лу и групата изплашени студенти изминаха обратния път до вратите. Когато ги доближиха, установиха, че не само са затворени, но и затиснати с нещо отвън, защото колкото и да се мъчеха, не можаха да ги поместят и на сантиметър.

Една бърза проверка на запасите установи, че разполагат с вода за няколко дни, стига, разбира се, да я ползват икономично.

Светлината вероятно бе най-големият им проблем. Седмината имаха общо осем фенерчета. Че Лу изчисли, че ако ги палят едно по едно, осветлението ще стигне най много за шестдесет часа.

— Чуйте ме добре — обърна се тя към смълчаната и явно уплашена група. — Не можем да излезем навън. Може би Ло Фа ще се върне да провери как сме, но честно казано, малко се съмнявам да го стори. Тъй че, трябва сами да търсим изход.

— Кой може да го е направил? — попита Фунинг, едно от момичетата.

Че Лу помисли малко и се спря на най-логичното обяснение.

— Военните.

— Но защо?

— Защото някой им е наредил да го направят. Някой в Пекин се е сетил, че не е трябвало да ми разрешават да идвам тук и това е бил най-лесният начин да ме спрат. — Тя запази за себе си обезпокоителната възможност информаторът да е тъкмо Ло Фа.

— Сега всички ще умрем! — проплака Фунинг.

— Все още сме живи — тросна й се Че Лу, — тъй че престани да хленчиш. Изпадала съм и в далеч по-страшни положения. — Тя посочи с ръка главния тунел. — По-нататък започват два странични ръкава. Все някъде ще стигат. Ако се съди по историческите записки, дължината на тунелите в гробницата надхвърля няколко километра. Не може да не открием друг изход.

— Ами ако ни постигне онова, което се случи с Тай? — попита уплашено Фунинг. — Ако се натъкнем на подобна клопка?

— Ще бъдем предпазливи — опита се да я успокои Че Лу и вдигна бамбуковата пръчка, която използваше за бастун. — Завържете накрая й кърпа. Ще я държим напред, тъй че кърпата да виси надолу. Така ще разберем, ако се натъкнем на друг подобен лъч.

— А ако има лъчи и в двата странични тунела?

— Е, тогава наистина сме в безизходно положение и ще бъдем обречени. Но не бива да се предаваме, докато не го разберем със сигурност. Хайде, ставайте.

— Аз ще нося бастуна — предложи неочаквано Ки.

— О, благодаря ти — кимна Че Лу.

— Да тръгваме — отвърна Ки и пое навътре в тунела, с пръчката в едната ръка и фенерчето в другата. Останалите неохотно го последваха в колона.

— Я погледнете това — рече Нейбингър и им подаде бележката, която бе получил от шофьора. Намираха се в джипа, който трябваше да ги откара на летището. Дънкан вече бе уговорила самолет и пилотът ги увери, че ще летят въпреки лошото време. Настроението в кабината беше мрачно, Нейбингър седеше до шофьора, а Дънкан и Търкот се бяха настанили отзад.

— Какво има? — попита Търкот.

— Това е преводът на китайския надпис върху камъка. — Нейбингър зачете високо: — Тук пише: „Чинг Хо стигна това място, както му беше наредено. Той изпълни дълга си, според разпорежданията.“

— Кой е тоя Чинг Хо?

— Като се качим на самолета ще направя справка — обеща Нейбингър.

Търкот почувства леко побутване. Обърна се и видя, че Дънкан е свела глава към него.

— Съжалявам за онова, което каза Кели — прошепна му тя. — За Германия… Направи го, за да те засегне. Искаше да те спре, да се откажеш.

— Значи знаеш за Германия?

— Разбира се. Затова избрах точно теб, когато търсехме подходящ човек, когото да внедрим в Зоната.

— Защото участвах в една шибана, предварително обречена на провал операция, в която загинаха невинни хора?

— Хайде, не говори така — успокои го Дънкан. — Ти не си виновен. Нито убийствата са твое дело. Опитал си се да му попречиш.

— Но бях там.

— О, стига, Майк. Време е да разбереш, че не носиш никаква вина. Избрах те, задето си отказал медала. По това разбрах, че имаш чувство за отговорност.

Шофьорът спря недалеч от летището. Навън продължаваше да вали. Нейбингър вече излизаше. Дънкан положи ръка на рамото на Търкот.

— И помни — каза му тя, — следващите събития доказаха, че съм избрала точно този, когото трябва.

От три часа майор Куин не вдигаше глава от своя лаптоп, ровичкайки неуморно из различните кодове и входящи номера, разрешаващи достъпа до системата за сателитна комуникация на Министерството на отбраната. Накрая откри онова, което търсеше, но информацията само внесе допълнителен смут, вместо да изясни нещата.

Олейса, странната гостенка, поддържаше сателитна връзка с някаква наземна станция, разположена не къде да е, а в Антарктида. На всичко отгоре, според официалните документи тази станция не съществуваше и само на едно място се споменаваше, че вероятно принадлежи на някаква организация на име СТААР.

Куин се облегна в креслото и се замисли. После се сети нещо, въведе нова команда и получи достъп до скритата камера, от която можеше да следи какво става в страничния хангар, даден за ползване на Олейса. Не беше особено изненадан, че екранът остана черен, а отдолу излезе съобщение, че камерата е била изключена.

— Така значи — кимна той, готов да приеме новото предизвикателство. — Все някъде ще открия нещо за тази СТААР. — Той се наведе над компютъра и понечи да напише нещо, но спря, осенен от внезапно хрумване. Антарктида? Съществуваше връзка между континента и „Меджик-12“ и той вече се досещаше кой може да го осветли по този въпрос. Единственият оцелял член на групата. Куин знаеше и къде ще го открие — в болницата на авиобазата Нелис, където Вернер фон Сеект, учен, някогашен нацист и член на СС, преживяваше последните си подарени дни, благодарение на чудесата на съвременната медицина.

14.

— Дали Кели ще изпълни заканата си? — попита Дънкан. Тримата седяха в предната секция на боинга, който им бяха отделили от ВВС за новата мисия. Въпреки бурята излитането премина гладко и в момента летяха право към Южна Корея и авиобазата Осан.

— Не. Няма — поклати глава Нейбингър.

— Защо си толкова сигурен?

— Никога не би ни изложила на опасност.

— А ти какво смяташ? — обърна се Дънкан към Търкот.

— Не зная. Май и аз съм на мнението на Нейбингър.

— Мога да се погрижа да бъде изолирана от външния свят — предложи Дънкан. — Да я приберат на топло.

— И ако го направиш, по какво ще се различаваме от „Меджик“?

— Прав си — съгласи се Дънкан. — Излишно е да се тревожа, нали?

— Е, и аз бях обезпокоен — призна Търкот. Той реши да промени темата. — Кога точно „Викинг“ ще се озове над Сидония?

— След пет минути — Дънкан си погледна часовника. — Можем да се свържем с ретранслатора и да следим операцията пряко.

Търкот и Нейбингър я последваха отзад, където беше разположен комуникационният център.

— Ей там — посочи им Дънкан един от вградените в страничните табла компютри, пред който седеше млада жена, с униформа на лейтенант от ВВС.

— Лейтенант Уилър, свържете ни с канала на НАСА, на който се приема информацията от „Викинг“.

— Слушам, госпожо — Уилър набра чевръсто няколко кода. Екранът първо се изчисти, сетне отгоре се изписа предупреждение, че се намират в секретен сектор, където неразрешеното копиране и разпространяване на информация се наказва като углавно престъпление.

Предупреждението изчезна.

>ЛРП: ПРЕД ЗАВЪРШВАНЕ НА ОРБИТАЛНАТА МАНЕВРА. ПЕТ МИНУТИ ДО НОВА ПОЗИЦИЯ.

— Това наше време ли е, или марсианско? — попита Търкот.

— Пет минути наше време — обясни Уилър. — От Марс до Земята сигналът пътува точно две минути и половина. Пет минути за нас са две минути и половина за „Викинг“ и още толкова до тук.

>ЛРП: ТРИ МИНУТИ ДО ПОЗИЦИЯТА. ПРОВЕРКА НА ВИДЕОСИСТЕМАТА.

>ОЦ: ВСИЧКИ СТАНЦИИ В ГОТОВНОСТ ЗА ПРИЕМАНЕ НА СИГНАЛ.

>ЛРП: ИЗПРАЩАМ ВИДЕОИЗОБРАЖЕНИЕ.

>ВИКИНГ: СИГНАЛЪТ ДОСТАТЪЧНО СИЛЕН. ВИДЕОИЗОБРАЖЕНИЕТО В НОРМА.

— Чудех се, защо от НАСА досега не са искали да бъде огледан Сидонийският регион? — каза Търкот. — След като не е никак трудно да се преориентира станцията.

— Не е съвсем така — възрази Дънкан. — На „Викинг“ горивото е ограничено. В момента почти привършва. Това е последната му маневра, оттук нататък ще остане до края на тази орбита.

>ВИКИНГ: УСТАНОВЕНА ОРБИТА СПОРЕД ПРЕДВАРИТЕЛНО ЗАДАДЕНИТЕ КООРДИНАТИ.

Последва кратка пауза.

>ВИКИНГ: ВСИЧКИ СИСТЕМИ РАБОТЯТ НОРМАЛНО. ПРЕДАВАМ ВИДЕОИЗОБРАЖЕНИЕ.

Екранът се изчисти и после неочаквано на него се показа Лицето от Сидонийския регион, два пъти по-голямо, отколкото на снимките, които бе изпратил „Наблюдател“.

— Божичко! — не се сдържа Търкот. — Как са могли да го помислят за естествено образувание?

— Погледнете ушите — посочи Нейбингър. — Издължени са също като на каменните фигури от Великденския остров!

— Е, поне вече знаем как изглеждат — промърмори Дънкан.

— А това там е Крепостта — обясняваше Нейбингър.

— Какво ли има в средата на слънчевите колектори? — попита Лиза Дънкан.

— Не мога да видя добре — призна Търкот.

>ВИКИНГ: УВЕЛИЧИ ИЗОБРАЖЕНИЕТО.

Картината започна да се уголемява и изведнъж, точно в центъра на слънчевите колектори, блесна ярка светлина. В началото им се стори, че светлината се носи право към тях, но после всички осъзнаха, че камерата дава по-близък план.

Светлината постепенно изпълни екрана и не след дълго се виждаха само статични трептения.

>ЛПР: ВРЪЗКАТА Е ПРЕКЪСНАТА.

>ЛПР: ВРЪЗКАТА Е ПРЕКЪСНАТА.

>ЛПР: ОПИТ ЗА ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ НА ВРЪЗКАТА.

>ЛПР: ВРЪЗКАТА Е ПРЕКЪСНАТА.

>ЛПР: ОПИТ ЗА ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ НА ВРЪЗКАТА.

>ЛПР: ОПИТ ЗА ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ НА ВРЪЗКАТА.

>ЛПР: НЕВЪЗМОЖНОСТ ЗА ВЪЗСТАНОВЯВАНЕ НА ВРЪЗКАТА. КОНТАКТЪТ С ВИКИНГ ИЗГУБЕН.

— Изгубихме го — повтори Търкот.

— На открито ли го предаваха? — обърна се Дънкан към Уилър.

— Не, госпожо, медиите го получават с петминутно закъснение.

— Е, какво стана според вас? — попита Търкот, но никой не бързаше с отговора.

Върнаха се обратно в предния сектор и само Нейбингър се задържа при един от свободните компютри. Когато дойде след няколко минути, разполагаше със свежа информация.

— Чинг Хо е китайски генерал. През 656 г. преди Христа императорът го назначил да предвожда експедиция към Средния изток. Експедицията достигнала Арабско море[31] и Персийския залив, но по необясними причини била прекратена и Китай изгубил интерес към подобни проучвания за дълго време.

— Значи Чинг Хо е откарал рубинената сфера в Голямата цепнатина, а сетне се е прибрал обратно — заключи Търкот.

— Нещо такова.

— Питам се, с каква цел? — заговори Дънкан. — Та това е било няколко хиляди години след разгрома на аирлианските бунтовници. Какво е станало през 656 г., за да се решат китайците на подобна експедиция?

— Вероятно ще узнаем отговора в гробницата — успокои я Търкот. — И той ще е още по-интересен след онова, което току-що се случи с „Викинг“.

Специалистите от Лабораторията за реактивни проучвания също бяха концентрирали всичките си усилия, за да узнаят нещо повече за съдбата на „Викинг“. Лари Кинсейд бе от онези, които вече знаеха отговора: „Викинг“ не съществуваше. По какъв начин и защо бяха въпроси с второстепенно значение, на които тепърва щяха да се търсят отговори. По-важното сега бе как да постъпят със записа от инцидента, който все още не беше станал публично достояние, а телевизионните компании очакваха с нетърпение първите снимки от Сидонийския регион. Бяха спечелили малка отсрочка с обяснението, че трябвало да изчакат още една обиколка на автоматичната станция около планетата, преди да получат видеоматериалите, но това бе временно решение. Кинсейд изчака духовете в залата да се успокоят, сетне стана и се приближи към развълнуваните си колеги.

— Господа, „Викинг II“ вече не съществува — обяви той на висок глас. — Няма никакво значение дали е бил унищожен, или е получил сериозна повреда — и в двата случая за нас той е недостижим, тъй като не разполагаме с телеметрични данни. Лошата новина е, че няколко от проследяващите уреди на Земята и в орбита — включително и от борда на „Наблюдател“ — са регистрирали ярко светлинно изригване в центъра на черния квадрат, затворен между слънчевите колектори на Сидония, точно когато отгоре е преминавал „Викинг“.

— Какво според вас е било това? — попита един от присъстващите.

— Не зная — сви рамене Кинсейд. — Само мога да предполагам, че е някакъв вид лъчение с голяма разрушителна сила. Ключовият въпрос е дали се отнася за случайно, или за преднамерено действие.

— Какво? — подскочиха околните.

— Ами да — може да е електромагнитен импулс от колекторите, по тъжно стечение на обстоятелствата съвпаднал с преминаването на „Викинг“ или…

— Или? — обади се един нов, непознат глас, който накара Кинсейд да се обърне. Мъжът зад него имаше побеляла коса, а лицето му бе скрито зад големи тъмни очила, въпреки че помещението нямаше дори прозорци, а осветлението не бе никак ярко. Беше облечен с черни панталони и риза, без вратовръзка, а съдейки по цвета на пропуска, който бе прикачил на джобчето си, можеше да влиза безпрепятствено навсякъде.

— Или да не е съвпадение — продължи Кинсейд, като подбираше думите си внимателно, — а напълно целенасочен акт.

След думите му в стаята отново се възцари суматоха.

— Чакайте малко — вдигна ръце Кинсейд. — Хайде да не прибързваме с изводите. Наистина, напълно възможно е да става въпрос за съвпадение. Но и да не е… и да не е — повтори той, — не бива да забравяме, че съобщението, което получихме, беше от компютър, а не от Аспасия. И в него се казваше, че Аспасия ще се пробуди — не че се е пробудил. Така. Сега — каква е ролята на един страж компютър? Ясно — да охранява. Вероятно разполага с някакъв вид защитна система, която се е задействала автоматично при появата на „Викинг“ точно отгоре. В този смисъл по̀ бих нарекъл случилото се преднамерен или враждебен акт и ще защитавам точно тази позиция пред президента. За това предлагам за пред медиите да запазим легендата, че вероятно има повреда в някоя от системите, което в известна степен е самата истина. Ще кажем също, че причината за това е преместването на „Викинг“ на нова орбита.

— Разяснете им освен това — добави непознатият, — че повредата е много тежка и нима почти никаква надежда да бъде възстановена връзката с „Викинг“. — Той се наведе доверително към Кинсейд. — Всъщност, има ли нещо, което можете да направите?

— Все още разполагаме с „Марсиански наблюдател“ — напомни му неохотно Кинсейд.

— Аз пък мислех, че нямате контрол над „Наблюдател“.

— Работим по въпроса — увери го Кинсейд. — Просто разчитахме, че „Викинг“ ще ни даде по-добро изображение.

— Още колко време е нужно на „Наблюдател“, за да установи стабилна орбита?

— Поне няколко дни — призна Кинсейд. Пое дъх да добави нещо, но непознатият се завъртя рязко и напусна с решителна крачка залата. — Е, това е всичко, господа — обяви Кинсейд.

Докато другите се изнизваха през вратата, той се отпусна уморено в едно кресло. Имаше чувството, че непознатият ще го чака отвън, за да получи допълнителна информация, а в момента не му беше до поверителни разговори. Стана му неприятно, че е принуден да мами хора, с които бе работил от дълги години. Ето защо продължи да си седи, завладян от мрачни и песимистични размишления.

15.

Напредваха бавно, но Че Лу не можеше да вини Ки, задето действа толкова предпазливо. Никой от тях не беше забравил гледката на разсеченото на две, окървавено тяло на нещастния Тай. Бяха избрали левия ръкав, защото според Че Лу десният се спускаше надолу към недрата на планината. Че Лу би поела натам, ако търсеше гробовете на императора и императрицата, но сега трябваше да намерят другия изход — ако имаше такъв. Около четиристотин метра тунелът бе съвсем хоризонтален, после започна да се издига постепенно и да извива надясно. Че Лу имаше усещането, че следват външния контур на планината-гробница, но по-важното беше, че се изкачват. Не се натъкнаха на повече убийствени протуберанси, нито на говорещи холографски изображения на пришълци.

Изведнъж Ки спря и Че Лу сепнато се откъсна от мислите си.

— Какво има?

— Трябва да си почина малко — оплака се той. Имаше изплашен вид, а като огледа лицата на другите, откри, че страхът бе оставил и там своя отпечатък.

— Добре — обяви тя. — Аз ще водя.

— Думата „арктичен“ произхожда от гръцкото арктос, което означава мечка, но става въпрос за северното съзвездие Голямата мечка. — Старецът млъкна, за да си поеме дъх от кислородната маска, която притискаше със сбръчканата си ръка към лицето.

Майор Куин наблюдаваше безстрастно човека срещу себе си, за когото знаеше всичко или почти всичко от секретните документи в Куба и от съвместната им работа в „Меджик-12“.

Фон Сеект беше роден в Югозападна Германия през 1918 г. Израснал бе в смутните години след Първата световна война, след което бе следвал физика в Мюнхенския университет. Малко след началото на Втората световна война бе приел да работи в елитно изследователско звено на СС, където разработвали всякакви високоефективни методи за изтребване на хора.

Куин знаеше, че фон Сеект е работил в ракетната база в Пеенемюнде до момента, когато го изпратили на тайна операция в Египет — целта била откриването на аирлианското атомно устройство, заровено под Голямата пирамида. За нещастие на фон Сеект, но за късмет на съюзниците, той попаднал в плен на случаен британски патрул. След това ученият и неговата странна метална кутия били прехвърлени в Щатите, където вече била стартирана секретна програма за използване опита на нацистки учени, под названието операция „Кламер“. Операцията естествено била в противоречие с американските закони, но това ни най-малко не обезпокоило създателите й. Именно по този начин в страната, за период от няколко години, били прехвърлени известни нацистки ракетни инженери, както и експерти по биологическа и химическа война, включително такива, които работили в концентрационни лагери, използвайки хора като опитни зайчета, и били издирвани от военния трибунал за престъпления срещу човечеството.

Фон Сеект, един от първите немци, попаднали в полезрението на американските тайни служби, бе участвал в Манхатънския проект, а по-късно, след създаването на първата американска атомна бомба, бе станал член на „Меджик-12“.

Куин знаеше, че фон Сеект трябва да е във Вашингтон, където течеше процесът срещу оцелелите членове на „Меджик-12“, но през последните седмици здравето му се беше влошило катастрофално и се наложи да бъде настанен за лечение в болницата на авиобазата Нелис. В полза на стареца говореше и фактът, че тъкмо той бе помогнал на Лиза Дънкан в разследването срещу генерал Гулик и доверените му хора.

Причината, накарала Куин да дойде в болницата, бе фактът, че част от скакалците са били открити в една ледена кухина дълбоко под повърхността на Антарктида и че фон Сеект е бил член на експедицията до това място. След първия въпрос обаче фон Сеект се почувства задължен да обясни произхода на названието и се наложи да изчака търпеливо, докато старецът поднесе по-полезна информация.

Фон Сеект отмести встрани кислородната маска.

— Та както казах, районът около Северния полюс носи названието „арктически“. Когато се добави представката „ант“, което отговаря на „противоположен“, се получава името Антарктика, в смисъл на „противоположно на Арктика“, или буквално „противоположно на мечката“. — Фон Сеект затвори очи и се замисли. — Доста време и усилия положих в изучаването на този въпрос. Та нали отивахме там, за да търсим скакалците. Изолирана, безлюдна земя, далеч от човешката цивилизация. Изгубихме осем години, докато открием точното място, макар да разполагахме с предварителна информация от аирлианските надписи. През това време построихме осем бази и още една — девета, дълбоко законспирирана под кодовото название „Скорпион“, която бе разположена върху самото находище. През 1956 г., след близо четири месеца борба с дебелата ледена покривка, най-сетне инженерната група успя да достигне до кухината, заровена на три километра дълбочина. Вътре се натъкнаха на останалите седем скакалци. — Фон Сеект се намести немощно в леглото. — След като изтеглихме скакалците, „Меджик“ нареди да затворят базата и цялата операция бе засекретена на най-високо ниво. Мисля, че друга операция в Антарктида не е имало.

Куин поклати глава.

— Някой се спотайва там и сега. Единственият ключ, до който успях да се добера, е думата СТААР с две „А“.

— СТААР? — подскочи фон Сеект и добави нещо на немски.

— Какво значи това?

— Докато работех в „Меджик“, неведнъж съм чувал различни потайни слухове за някаква друга организация. Тя също се казваше СТААР.

— С какво се е занимавала?

— Не зная. В „Меджик“ бяхме наясно, че някой ни държи под постоянно наблюдение.

— Ако е така, защо СТААР не се е намесила, когато Стражът е взел под контрол генерал Гулик?

— Не мога да отговоря по една причина. Не зная със сигурност дали СТААР действително съществува.

Куин се надигна развълнувано.

— И нищо не им пречи да използват базата „Скорпион“, така ли?

— Така изглежда — съгласи се ученият. — Хубаво местенце за някой, който иска да е далеч от любопитните погледи. По-добро дори от Зона 51.

— Кой би могъл да знае нещо повече за СТААР?

Фон Сеект повдигна хилавите си рамене.

— Нямам понятие. Нали ти казах, макар да поддържахме пряк контакт с няколко разузнавателни агенции, не знаехме нищо за СТААР. Само слухове… — той се закашля и пое глътка кислород от маската. — Интересното беше, че… тази организация нито веднъж не влезе в каквото и да било противоречие с „Меджик“, ЦРУ или някой от останалите. Което инак си беше нормално явление.

— Тогава какво може да е предназначението й? — попита Куин.

— Може би да чака нещо.

— Какво например?

Фон Сеект вдигна треперещата си ръка и посочи телевизора. На екрана тъкмо показваха картина от марсианската повърхност.

— Ей онова там. Инак защо ще се размърдат чак сега?

— Изпратиха човек да отговаря за един от скакалците — съобщи Куин.

— Значи СТААР излиза на сцената — заключи фон Сеект.

— Но кои може да са тези хора? ЦРУ? АНС?

— Защо смяташ, че са американци?

— Защото базата „Скорпион“ е построена от „Меджик“, а тя е американска организация.

Фон Сеект избухна в сподавен смях.

— Ах, не се изразих правилно, млади човече. Защо смяташ, че онези, които обитават „Скорпион“, са човеци?

16.

Кели Рейнолдс почувства как една капчица пот се стича по гърба й. Вече пет минути стърчеше върху напечената писта на авиобазата Нелис и спореше с младия лейтенант, който не желаеше да я допусне на борда на хеликоптера, отлитащ на редовен полет до Зона 51. Току-що бе долетяла тук право от Великденските острови, завладяна от желание да получи нова информация за „Меджик“, с едничката цел да спре приятелите си, преди да са потеглили на самоубийствената мисия.

И двамата млъкнаха и се обърнаха, когато наблизо спря лъскава лимузина и отвътре се показа униформен със златисти дъбови листа на петлиците.

— А, майор Куин! — извика радостно Кели.

— Госпожице Рейнолдс?

— Това вашият вертолет ли е?

— Моят.

— Мога ли да се кача? — Лейтенантът понечи да възрази нещо, но майор Куин й даде знак да го последва и той предпочете да замълчи. Рейнолдс знаеше, че Куин се старае всячески да запази симпатиите на журналистите. Всички останали членове на „Меджик“ бяха или мъртви, или в затвора. Куин пристъпваше по изопнато въже и всеки момент някой можеше да поиска и неговата глава.

— Току-що разговарях с професор фон Сеект — съобщи й, докато се качваха.

— Как е той? — попита с нескрита неприязън Рейнолдс, която знаеше от баща си за ужасите, на които са били подлагани затворниците в Пеенемюнде — мястото, където фон Сеект бе започнал кариерата си.

— Не много добре. Докторите му дават най-много седмица.

Кели изсумтя.

— Така беше и преди седмица. Корав излезе дъртият му копелдак. — Тя се огледа към отдалечаващата се писта. — И защо го посетихте?

Куин помълча малко, преди да отговори.

— Става нещо странно. — Той й преразказа накратко случая с Олейса и информацията, която бе получил от немския учен.

— Наистина ли смятате, че базата „Скорпион“ може да се използва в момента от тази организация СТААР?

— Това е единственото логично обяснение.

— И никой да не знае за това?

Куин кимна.

— Никой. Подобно нещо едва ли може да се следи от орбита, особено когато е под леда. А и нямам сведения наблизо да преминават спътници. Суровите атмосферни условия на континента също са солидна завеса за нежеланите посетители.

— Никога не съм чувала за правителствена организация, която да успее да запази толкова дълго булото на секретността — промърмори озадачено Кели. — Ще взема да се поразровя из това.

Хеликоптерът вече се приземяваше пред главния хангар на Зона 51.

— Добре, ще ви покажа всичко, което успях да науча — кимна Куин, докато слизаха.

Спуснаха се с асансьора в Куба и Куин я покани в дъното на залата, където се намираше неговият кабинет.

— След изваждането на скакалците — заговори той, — базата „Скорпион“ останала безлюдна за период от няколко години. Но през 1959 някой — без знанието на „Меджик“ — проникнал вътре и се настанил в кухината под леда. Всички помещения били преместени долу и в момента на повърхността няма нито една постройка. Самолетите, които летят до там, биват насочвани от предавател с постоянно меняща се честота.

— И чие дело е всичко това?

— Узнах, че разконсервирането на „Скорпион“ през 1959 г. е станало по нареждане на президента Айзенхауер. Открих копие от заповедта и съдържанието й е доста необичайно. Там например се казва, че нито един от наследниците му на президентския стол не трябвало да научава както за базата, така и за организацията, която я експлоатира. Името на тази организация е СТААР.

— Божичко — възкликна Кели. — Как са могли да го запазят в тайна през всичките тези години?

— Годишният бюджет на СТААР е определен на шестдесет и седем милиарда долара, заделяни от секретния фонд на правителството — продължи невъзмутимо Куин. — Средствата били депозирани в една и съща швейцарска банка, без никакви посредници или условия. Нищо чудно, че никой във Вашингтон не е знаел за съществуването им.

— Не, това е невъзможно.

— Напълно възможно — кимна Куин. — Доколкото можах да определя, СТААР не се е занимавала почти с нищо и тъкмо затова не е привлякла ничие внимание. Но най-интересното, което успях да открия — и което не е свързано с бюджет и финансови средства — е, че няма никакви писмени сведения за членовете на организацията. А би трябвало да има, колкото и да е потайна тази СТААР, все пак там работят хора. Дявол да го вземе, дори ЦРУ притежава списък на наемните си убийци.

— Какво… — понечи да каже Кели, но Куин изведнъж се наведе над клавиатурата й започна бързо да въвежда някакви кодове.

— Гледай колко интересно. Току-що засякох видеосигнал до Агенцията за национална сигурност с краен получател СТААР.

— Откъде? — попита Кели.

Той посочи екрана на стената.

— От „Аврора“. — На стенния екран вече се виждаше електронната карта на Китай. Една малка синя точка блещукаше по протежение на западната граница, носейки се с шеметна скорост право към океана и международното въздушно пространство.

Кели знаеше, че „Аврора“ е свръхмодерен и строго секретен шпионски самолет на американските ВВС, наследник на прочутия някога СР-71.

— Да, да, „Аврора“ изпраща информация право към базата „Скорпион“ в Антарктида — добави Куин. — Поръчах едно копие и за нас. Може би ще узнаем нещо интересно.

Дълбоко под ледената шапка на Антарктида, в едно удобно кресло на командния център на СТААР, седеше жената, която бе управлявала през последните двадесет и две години организацията. Тя плъзгаше поглед по редицата от екрани на таблото пред нея. Всеки път, когато й трябваше поверително сведение или безпрекословно подчинение от когото и да било във Вашингтон, тя прибягваше до кода СТ-8, осигуряващ й всичко, което й е нужно — без излишни въпроси, а единственото, което другите знаеха за нея, бе името й — Лексина.

Беше избрана от предшественичката си заради вродената й интелигентност, лоялност и не на последно място, заради волята да се подложи на доброволно изгнание без право на връщане в базата „Скорпион“. Боец по природа, подобно на всички войници, Лексина жадуваше за мир, ала се готвеше непрестанно за война и не би пожалила дори живота си, ако се наложеше.

— Докладвайте местонахождението на доктор Дънкан! — нареди Лексина.

— Лети над океана — отговори Елек, който изпълняваше длъжността началник щаб. В СТААР не беше разрешено да се използват други имена, освен кодовите. — След час и половина ще кацне в Корея.

— Кой трябва да ги чака там?

СТААР поддържаше не повече от двадесетина действащи агенти по целия свят. В добавка към петимата членове на базата „Скорпион“ това правеше удивително малобройна организация — още един фактор, който улесняваше свръхсекретното й съществуване.

— Зандра, вече е на летището. Тя ще ги инструктира. Работи под прикритие на агент от ЦРУ. Търкот я познава от операцията при Голямата цепнатина — това също ще помогне.

В СТААР бе стандартна тактика да се използват за прикритие различни шпионски организации. Лексина знаеше, че рано или късно това може да създаде проблеми, но в момента имаше по-важна грижа. За подобен случай бяха разработили и резервен план.

— Данните от разузнаването?

— Нищо не е идвало от Китай… — заговори Елек, но тя го прекъсна.

— Зная, че не е идвало нищо. Нали затова разреших на Дънкан и хората й да идат там. Интересува ме каква е обстановката?

— Изпратихме „Аврора“ да събере допълнителна информация и да заснеме района — докладва Елек, докато пръстите му пробягваха по клавиатурата. На екрана се появи електронна карта на Китай.

„Аврора“, свръхсекретният разузнавателен самолет на американските ВВС, летеше на дванадесет хиляди метра над територията на Китай със скорост 5М. Когато наближи района на зададената цел, той снижи скоростта до три хиляди километра в час, което бе достатъчно, за да бъде разгъната разузнавателната сонда.

Настанен в креслото зад пилота, офицерът от разузнаването извърши последна проверка на всички системи и след това ги включи на запис.

— Чудя се какво ли има там, долу? — промърмори пилотът, който за момента нямаше почти никаква работа. — Пари да ми дават, не бих отишъл в Китай в тези смутни времена.

Офицерът от разузнаването забеляза една червена лампичка да мига на страничното табло.

— Изстреляли са ракети! — съобщи той на пилота. — Получихме, каквото си търсехме. Прибирам сондата. Да изчезваме от тук.

— Разбрано. — Пилотът включи допълнителната тяга и двамата усетиха, как телата им се притискат към меките облегалки. Само за петнадесет секунди самолетът удвои скоростта си, оставяйки далеч назад китайските противовъздушни ракети — за изненада на техните оператори, които сигурно се блещеха в опразнените си екрани.

— Прехвърлям записа — обяви офицерът от разузнаването, когато не след дълго се озоваха над Тихия океан.

Записът първо преминаваше през специално кодиращо устройство, а едва след това се излъчваше към комуникационния спътник, който на свой ред щеше да го ретранслира към Южна Корея. Краен получател трябваше да е Зандра и, разбира се, шефовете й в базата „Скорпион“, но точно в този случай информацията щеше да пристигне и в Куба при майор Куин.

— Разполагаме с копие от записа — обяви доволно Куин.

— Имаше ли друг адресат, освен Антарктида? — попита Кели Рейнолдс.

— Да, една ретранслация към базата Осан в Южна Корея. На пръв поглед прилича на уголемена карта на Западен Китай.

— Търкот и Нейбингър трябваше да пристигнат в Осан за инструктаж — произнесе замислено Кели.

— Не разбирам. Кой всъщност ръководи тяхната операция? Мислех, че е ЦРУ.

— Щом ти не знаеш, аз откъде да знам? — попита Кели. — Но това може да означава, че свръзката им в Осан не е от ЦРУ, а от СТААР.

— Възможно, възможно — съгласи се Куин. — Който и да е, разполага с най-актуална информация за обекта на проучване.

— Каква е политическата обстановка в Китай? — попита Кели. Чувстваше се потисната в тези дълбоки подземия.

— От Си Ен Ен най-добре ще ни отговорят — ухили се Куин и извика на един от екраните новинарската емисия. Репортерът стоеше на някаква улица в Хонконг, отзад се виждаха забързани минувачи. Макар вече официално част от Китай, доскорошната британска колония все още се радваше на особен статут и журналистите използваха това обстоятелство, за да душат за пресни новини от материка. Гласът на репортера се открои от уличната глъчка:

— Според непотвърдени сведения части на Двадесет и шеста армия са заели позиции около столицата Пекин. Все още не знаем дали тези съобщения отговарят на истината, нито дали правителството възнамерява да ги използва за сплашване на населението.

До момента обстановката в столицата изглежда спокойна, но има слухове за сражения из провинцията, особено в западните райони, където различни етнически и религиозни групи от доста време търсят начин да се освободят от опеката на Китай.

Говори се също така, че бунтовниците били подпомагани от диверсионни групи, прехвърляни през тайванската граница. Нашият екип получи официално предупреждение, че трябва да напусне страната до двадесет и четири часа, в противен случай ни заплашва арест. Очевидно Китай се готви да затвори границите си с външния свят, а Революционният комитет отново е завладян от ксенофобия.

Засега това е всичко от…

Куин намали звука и се обърна към Кели.

— Нещо ново от ЦРУ или АНС? — попита го тя.

— Потвърждават за движението на войските. Двадесет и шеста армия наистина се е разположила близо до столицата.

— А тайванците?

— Наистина прехвърлят специални части, подготвени за диверсионна и партизанска война, за да подпомагат бунтовниците. Положението без преувеличение е много сериозно. Скоро правителството ще затвори границите, а нашите хора ще останат вътре. Как мислиш, толкова ли е важно онова място в Китай?

— Не зная — поклати глава Кели. — Търкот и Нейбингър бяха много запалени, но според мен неизвестният от Антарктида дърпа конците. Чудех се само кой може да е и какви са му мотивите.

— Кой — ясно. СТААР. Ясно е също и че разполагат с неограничена власт.

— Добре ще е, ако държим връзка с района. Нищо чудно да им дотрябва нашата помощ.

— Разчитай на мен.

— Какво става с жената от СТААР, която поиска от теб скакалец и пилот?

— Изглежда чака нещо.

— Чака какво?

— Знам точно колкото и ти.

Дежурният офицер към Първи дивизион за специални операции (ПДСО), който бе разположен в покрайнините на Окинава, вдигна глава, когато монтираният в ъгъла на стаята сателитен приемник внезапно подаде мелодичен сигнал за получаване на съобщение. Той остави книгата, надвеси се над машината и изчака търпеливо, докато разпечатката се източи през процепа. Сетне плъзна поглед по съдържанието и изведнъж очите му се разшириха.

СТРОГО СЕКРЕТНО: ГРИФ СТ-8.

ДО: КОМ-ДИР 1ДСО / СЪОБЩ.1

ОТ: НАЦИОНАЛНОТО КОМАНДВАНЕ ЧРЕЗ ЦРУ

ОТНОСНО: ТРЕВОГА /ТАНГО СИЕРА / КОД СТ-8

ЗАЯВКА: ЕДИН МС-130

НАПРАВЛЕНИЕ: АВИОБАЗА ОСАН

ВРЕМЕ ЗА ИЗПЪЛНЕНИЕ: НЕЗАБАВНО

КРАЕН КОНТАКТ: КОДОВО НАЗВАНИЕ ЗАНДРА, ЦРУ

КРАЙ

СТРОГО СЕКРЕТНО: ГРИФ СТ-8.

Дежурният офицер сграбчи телефона и набра номера на командира.

— Това е Циан Лин — Нейбингър чукна с пръст върху сателитната снимка, на която се виждаше голяма планина. На таблото до нея бе поставено и термално изображение на района. Останалите кимнаха мълчаливо. Бяха кацнали в Осан преди по-малко от десет минути и майорът, който ги очакваше на пистата, незабавно ги ескортира до този празен хангар, пред вратите на който имаше удвоен патрул.

— Доста голям район — подметна Търкот, който разглеждаше картата с присвити очи. — Как ще открием Че Лу?

Всички се обърнаха при шума от отваряща се врата.

— Виж ти, кой идва насам — промърмори озадачено Търкот, загледан в стройната, мургава жена.

— Капитан Търкот, доктор Дънкан, вече се познаваме — произнесе жената. — Професор Нейбингър, името ми е Зандра.

Нейбингър вдигна учудено вежди.

— Гъркиня ли сте?

— Това е само кодово название — тя махна с ръка към монитора. — Вярвам, уверихте се, че разполагаме с цялата информация за Циан Лин, включително и с електронни карти на района.

— Какъв е планът? — попита Търкот.

— Излитате от тук. Аз ще бъда вашият командир на ПОБ.

— Гъркиня или не, ще трябва да говорите на английски — завъртя недоволно глава Дънкан. — Какво е това командир на ПОБ?

— ПОБ е съкращение за предна оперативна база — обясни Търкот. — В Специалните части това е щабът за оперативен контрол на дислоцираните войскови подразделения. — Той посочи двамата си приятели. — Това сме ние, нали?

Зандра поклати глава.

— О, не, капитане. Ще ви придружава отряд за специално предназначение от любимите ви барети.

— Отряд за специално предназначение? — попита Дънкан.

— Да, който включва шест човека, всеки специалист в своята област: оръжия, подривна дейност, спешна медицинска помощ и свръзка — по един човек, плюс командир и експерт по разузнаване.

— И аз ще дойда — тупна се по гърдите Нейбингър.

Зандра отново поклати глава.

— Капитан Търкот ще може да предава директно всичко, което открие в Циан Лин, а също и да установи двустранна връзка за разговор с професор Че Лу. Вие сте твърде ценен, за да…

— Или идвам, или няма да чуете и думичка за помощ от мен.

Зандра го погледна учудено.

— Заради гробницата е, нали? Не можете да пропуснете тази възможност? Е, добре. Разбирам ви. Можете да отидете.

— Аз пък ще остана тук с вас — рече Дънкан и застана до Зандра.

— Къде са хората? — попита нетърпеливо Търкот.

— Чакат ви в съседната стая. От няколко часа обсъждат плана. Не знаят действителната цел, само къде отиват и че трябва да ви върнат обратно живи и невредими.

— Как ще стигнем до там? — попита Търкот.

— Поискахме от Окинава да ни заделят един МС-130. Мисля, че скоро ще бъде тук. Това е най-бързият и най-безопасният начин.

Търкот потупа Нейбингър по рамото.

— Някога да си скачал с парашут?

— Я спри за малко! — подскочи уплашено ученият. — С парашут?

За първи път в очите на Зандра блесна весела искрица.

— Ако искате да видите гробницата, ще трябва да скачате. Не се безпокойте, при височина от сто и петдесет метра все едно, че слизаш направо от рампата на самолета. Парашутът е с автоматично отваряне.

— Значи нямаме много време — заяви Търкот. — Предполагам, че излитаме още тази вечер?

— Разбира се. Хората от отряда вече са разработили подробен план за действие. Те ще ви инструктират накратко. Отивате, срещате се с Че Лу, ако я откриете, и се прибирате незабавно. Намерите ли аирлиански артефакти — вземате ги. Имаме сведения, че професорката е била затворена заедно с нейните студенти вътре в подземната галерия. Пред гробницата има войници. Тъй че, както се казва, ще ударите с един куршум два заека.

— Спрете! — нареди Че Лу, макар че студентите следяха всяко нейно движение и вече бяха замръзнали неподвижно.

— Загасете светлината — обърна се тя към Ки.

Изведнъж ги обгърна мрак. Че Лу премигна и напрегна очи.

— Ето там — посочи тя. В дъното на тунела се виждаше съвсем слабо сияние. — Да вървим.

Ки отново включи фенерчето, Че Лу протегна напред бамбуковата пръчка и процесията тръгна. Когато приближиха още малко, вече можеха да видят, че светлината иде от тънък лъч, който пресичаше тунела косо от левия горен край към десния долен. Че Лу първа го доближи предпазливо и изведнъж въздъхна успокоено. Лъчът сияеше с неподправена слънчева топлина, прониквайки през един малък отвор в тавана. Тя надникна през отвора, колкото да се увери, че е дълъг и прекалено тесен, за да определи на какво разстояние е повърхността. Все пак я завладя надежда, че по-нататък може да има и по-широки отвори, през някой от които да изпълзят.

— Съвсем като в Голямата египетска пирамида — произнесе замислено тя. — И там са прокарани множество тесни канали, от които се виждат строго определени небесни съзвездия. — Тя посочи с пръст долния отвор. — Императорската гробница вероятно е в тази посока.

— Щом прилича на пирамидата, там има ли втора врата, от която да се излезе? — попита Ки, най-прагматичният от всички.

— Не — призна Че Лу. — Има само един вход и той е бил разрушен, за да не могат да влизат крадците. — Тя се отпусна на пръстения под. — Да починем преди тръгване.

— Защо просто не попитаме тази Олейса? — предложи Кели Рейнолдс.

— Не мисля, че ще пожелае да разговаря с нас — отвърна Куин. — Но може би си заслужава да опитаме.

Двамата излязоха от Куба и взеха асансьора за Първи хангар. Масивните врати се плъзнаха встрани и те се озоваха в грамадно помещение, изсечено във вътрешността на скалистата планина, на площ от километър и двеста метра. Три от стените, подът и таванът също бяха от скала, докато четвъртата представляваше сложна система от замаскирани плъзгащи се врати, от които се излизаше на летищната площадка.

Куин и Кели заобиколиха единствения скакалец, който се помещаваше в хангара, спряха при една странична врата и няколко минути тропаха по нея безрезултатно.

— Дявол да го вземе! — изруга ядно Куин.

— Хайде да надникнем в кораба-майка — предложи Кели, върнаха се в предната част на хангара и се качиха на минивлакчето, с което се стигаше до Втори хангар. Малко по-късно влакчето напусна тунела между хангарите и пое край стената на помещението, където от години се намираше корабът-майка. Макар само преди няколко седмици Майк Търкот да бе взривил покрива на хангара с помощта на поставените там заряди, за да попречи на генерал Гулик да стартира двигателите на кораба, сега значителна част от галерията бе грижливо почистена от инженерните специалисти — достатъчно, за да се види, че корабът-майка изобщо не бе пострадал при срутването.

Кели погледна нагоре. През отвора на тавана се виждаше синьо небе, а розовите лъчи на утринното слънце трепкаха по черната броня на гигантския кораб. Макар че не го виждаше за първи път, Кели се почувства зашеметена от колосалните му размери — дълъг почти километър и половина, с форма на пура, положен в черна метална люлка от същата сплав, от която бе и бронята му.

Близо до носа бе издигнато скеле със стълба, по която можеше да се проникне във вътрешността му. Учените и специалистите от КИСПП все още се колебаеха дали да продължават с изследванията на мощния му двигател, или да изчакат по-нататъшния развой на събитията. Докато разглеждаше черното издължено туловище, Кели изведнъж бе споходена от мисълта, че може би тъкмо корабът-майка е причината Аспасия да се върне отново на Земята.

17.

Източният тихоокеански хребет се простира под океана от морето на Амундсен — край бреговете на Антарктида — до Калифорнийския залив. Между тези две точки единственото място, където хребетът излиза над повърхността на океана са Великденските острови. Районът на хребета северно от Рапа Нуи е тъкмо мястото, където на няколко пъти „изтребителите фу“, управлявани от Първия страж-компютър, бяха засичани да изчезват под водата.

Вече четири дни дузина специални съдове от американския флот претърсваха усилено този район. Персоналът на корабите поддържаше пълно радиомълчание, а за операцията знаеха само неколцина доверени генерали от Пентагона. Появата предния ден на трите разузнавателни машини бе станала на неколкостотин километра по̀ на север, но въпреки това флотските специалисти смятаха, че се намират над правилното място и че най-вероятно „фу-тата“ са се движели известно време под вода.

Работата беше обемна, трудоемка и се състоеше от систематично оглеждане и сканиране на океанското дъно. За целта се използваха няколко специално оборудвани подводници — както автоматизирани, така и управляеми. Всяка от подводниците бе екипирана с ехолот и лазерен скенер. Последният бе най-модерното съоръжение, с което разполагаха военните, тъй като притежаваше голяма проникваща способност, висока точност на изображението и на практика осигуряваше великолепна „рисунка“ на наблюдавания участък. Разделителната му способност бе толкова голяма, че с него можеха да се забележат дори пукнатини по корпуса на потънал кораб.

Точно преди залез слънце предната вечер един от лазерните скенери бе засякъл неголяма аномалия върху склона на Източния тихоокеански хребет, на дълбочина от пет хиляди метра. Картината, предоставена от апарата, наподобяваше цилиндрична тръба, която стърчеше на височина около шест метра от един оголен участък в склона и завършваше с нещо като правоъгълна постройка. Нямаше никакво съмнение, че става въпрос за обект с изкуствен произход.

Същата нощ в района бе прехвърлена най-модерната флотска подводница „Сив вълк“, заедно с придружаващия я кораб за поддръжка „Йелоустоун“. Призори подводницата се закачи със захранващи шлангове за кораба и започна дългия път към океанските дълбини. Управляваше я лейтенант Даунинг, ветеран с двадесет и пет годишен стаж във флотата. Втори пилот и навигатор бе младши лейтенант Тенисън, а третият член на екипажа бе Еймъри, волнонаемен специалист към службата за подводни проучвания.

„Сив вълк“ бе резултат на дълъг и мъчителен процес от опити и грешки в областта на дълбоководните изследвания. Преди построяването на подводницата рекордът за дълбочинно управляемо спускане беше седем хиляди метра. „Сив вълк“ счупи този рекорд още при първото си спускане, като достигна осем хиляди метра дълбочина. Конструкцията й беше почти революционна, тя не наподобяваше нито звънец, нито сфера, а най-много приличаше на изтребител Ф-117 „Стелт“, с плоски, криловидни стабилизатори, отлети от необичайно здрава сплав. Никой от тричленния екипаж на „Сив вълк“ не знаеше, че при изработване на металното покритие на подводницата са били използвани сплавите, открити в кораба-майка в Зона 51.

Този път екипажът не се безпокоеше от дълбочината, която бе далеч по-малка от възможностите на „Сив вълк“, а по-скоро от вида и характера на крайната цел. И тримата бяха запознати с трагичните резултати от атаката на „изтребителите фу“ над биоинженерната лаборатория в Дълси. Знаеха също и за изгубената връзка с „Викинг II“ след приближаването му до Сидонийския регион. Вероятно се отнасяше само за автоматична реакция на стража-компютър, но в този момент, когато се намираха в дълбините на океана, това обяснение едва ли им се струваше особено насърчително. Именно поради опасенията от нова атака от страна на стража, „Сив вълк“ бе придружавана от „Шлем II“, дистанционно управляван автоматичен батискаф, който разполагаше с няколко манипулатора и датчици върху главния корпус. Освен това „Шлем“ бе снабден с перка, монтирана върху долната стена, която осигуряваше мощно вертикално оттласкване, и с четири допълнителни маневрени двигателя.

На „Шлем II“ имаше не само манипулатори и датчици, но и видеокамера с обхват 360 градуса, която се плъзгаше по релса, обикаляща корпуса от всички страни. Изображението от камерата се предаваше директно на „Сив вълк“, където се намираше и пултът за дистанционно управление.

Когато достигна дълбочина четири хиляди метра, „Сив вълк“ преустанови спускането и изпрати надолу „Шлем II“. За батискафа отговаряше Еймъри. Настанен удобно в креслото, той следеше неотстъпно екраните с видеоизображенията и няколко компютърни монитора с данни за дълбочината, наклона, страничните течения и скоростта на управляемия съд. Движението се контролираше с джойстик, който напомняше на Еймъри за детските компютърни игри у дома. Веднага щом забавиха спускането, Тенисън засече няколко акустични отражения на дълбочина хиляда метра точно над тях. Той побърза да докладва на Даунинг за находката.

— Може би китове? — попита Даунинг.

— Не. Подводници. — Тенисън усили звука, който наподобяваше ритмичния далечен тътен от перка. — Ето. Забавят.

— Удари ги с активен сигнал — нареди Даунинг. — Искам сигурни резултати, а аз ще докладвам на „Йелоустоун“ да вземат мерки.

Междувременно подводниците затихнаха, очевидно заели позиция. Тенисън изпрати сигнал и напрегна слух да долови ехото.

— Три на брой, клас „Лос Анджелес“, над нас.

— Дявол да го вземе — промърмори Даунинг. Той включи кабелната връзка с „Йелоустоун“. — „Майко“, говори „Вълк“. Приемам.

Отговорът долетя незабавно.

— Тук „Майка“. Край.

— Нещо повече за тези подводници? Приемам. — Даунинг нямаше никакво желание да спазва субординация или да говори с кодови названия, когато във всяко ъгълче на подводницата се усещаше натискът на огромната водна маса над тях. Всеки от тримата знаеше добре, че и най-малката пукнатина по обшивката може да предизвика смачкване на корпуса.

Командващият офицер на „Йелоустоун“ също бе напрегнат и притеснен, но по съвсем други причини.

— И ние ги следим на хидролокатора. Нямаме пряк контакт с тях, но от Главното командване на Тихоокеанския флот ни съобщиха, че са пристигнали тук по нареждане на Агенцията за национална сигурност. Не зная какви заповеди имат, а когато попитах началството, ми рекоха да си гледам работата. Обещаха обаче да не ни пречат. Край.

Даунинг се завъртя в креслото и кимна на Тенисън.

— Не им обръщай внимание.

— Слушам, сър — кимна захилено Тенисън, но гласът му отекна глухо в металните стени.

— Господа, не зная дали ви интересува — намеси се Еймъри, — но разполагам с директна картина от хребета.

Другите двама се надвесиха над него.

— Какво е разстоянието до целта? — попита Даунинг.

— Още двеста метра и „Шлем“ ще е точно отгоре.

Изминаха няколко минути преди картината леко да се промени.

— Това е! — пръв извика Даунинг и посочи голямата гладка черна тръба, която стърчеше от склона на хребета. — Обзалагам се, че изтребителите се крият вътре!

— Май печелиш баса! — възкликна Еймъри в мига, когато три блестящи сфери излетяха от отворения край на тунела. Те се понесоха право към камерата и поеха в три различни посоки секунда преди да се блъснат в нея.

Мъжете в подводницата преместиха погледи към екрана, предаващ картина от горната камера, докато Еймъри трескаво се опитваше да я насочи по следите на „изтребителите фу“. Успя да забележи само един от тях, който направи рязка маневра и пое обратно към батискафа.

Внезапно всички екрани угаснаха и Еймъри изруга.

— Изгубих връзка с „Шлем“. — Пръстите му подскачаха по копчетата на пулта.

— Дай ми акустичен сигнал от тези неща! — извика Даунинг и в същия момент включи двигателите.

— Приближават се — Тенисън се опитваше едновременно да слуша и да следи екрана. — Идват много бързо.

— На колко са от нас? — попита Даунинг и същевременно вдигна максимално мощността.

— Ами… четиридесет секунди — докладва Тенисън.

— Все още нямаме контакт с батискафа! — обади се Еймъри.

— Засечи ги с активен сигнал.

В помещението отекна рязък мелодичен звук.

— Тридесет секунди, не, чакай, двадесет.

— Мътните ги взели — прошепна Даунинг. Бяха се издигнали само с четиридесет метра. Той се пресегна и вдигна капачето на червената ръчка.

— Няма ехо! — извика уплашено Еймъри. — „Шлем“ е изчезнал! — Той направи опит да запази самообладание. — Десет секунди. Всеки момент ще ги видим!

Даунинг изтегли ръчката и вътрешността на „Сив вълк“ потъна в мрак, с изключение на двете малки аварийни лампички, захранвани от акумулатор. Боботенето на двигателите утихна.

— Какво стана? — подскочи Еймъри.

Даунинг посочи малкия плексигласов илюминатор над главите им. Само на няколко метра над тях премина един „изтребител фу“.

— Изключих главния енергоизточник — прошепна той.

— Защо?

— Просто ги изпреварих. Чувал съм, че при максимално сближаване с „фу“, винаги настъпвала рязка загуба на мощността. Ако са унищожили „Шлем“, ние ще бъдем следващата цел. Намираме се на четири хиляди метра дълбочина в океана. Доста енергия ще ни е нужна, за да се приберем обратно.

— Ами сега какво ще правим? — извика пискливо Еймъри.

— Ще чакаме.

На борда на трите щурмови подводници екипажите бяха в пълна бойна готовност. Хидроакустичните станции работеха с максимално напрежение, в пусковите установки имаше заредени торпеда и всички следяха напрегнато движението на „фу“-тата около застиналата подводница.

Изминаха няколко минути без да се случи нищо. Едва тогава капитан Форстър на борда на „Спрингфилд“ издаде заповед въз основа на инструкциите, получени по радиото от непозната жена — нарекла се лаконично Лексина — която разполагаше с максимално висок идентификационен код СТ-8.

— Всички оръжия остават заредени и насочени. Няма да предприемаме никакви действия, освен ако „изтребителите фу“ не нападнат „Сив вълк“.

Лексина получи съобщението за появата на трите „изтребителя фу“, засечени от щурмовите подводници, едновременно с Главното командване на Тихоокеанския флот.

— Какво да правим? — попита Елек.

— Засега нищо — отвърна тя.

— Но…

— Казах — нищо — повтори троснато Лексина. — Чакали сме достатъчно, нека не прибързваме точно накрая. Времето решава всичко.

18.

От слънчевите колектори бликаха фонтани от енергия, която изпълваше стража-компютър и неговите подсистеми. Дойде време да бъдат активирани програми, които отдавна дремеха в бездействие.

Две от тези програми имаха предимство пред останалите. Едната беше биологична, а другата — техническа. На още по-голяма дълбочина от кухината, в която бе разположен стражът на Марс, се намираше голяма подземна галерия, изпълнена с черни издължени предмети, напомнящи ковчези, всеки от които бе с дължина три метра и ширина около метър. За първи път откакто бяха херметизирани, черните метални щитове, които покриваха всеки един от тях, се плъзнаха встрани и отдолу се показаха няколко слоя сребрист, намагнетизиран материал, който на свой ред започна да се разтваря, сякаш се белеше кора на портокал, и най-сетне в тъмната вътрешност на ковчезите изплуваха неподвижни тела, плътно увити в същата сребриста материя.

Те всички бяха високи между метър и осемдесет и два метра, мъже и жени, с къси туловища и необичайно издължени крайници. Главите им бяха по-малки от човешките, а косите им грееха в огненочервено. Кожата им беше восъчнобяла и без никакви бръчки.

Въздухът около телата започна да пука от нарасналото статично електричество, докато полетата, които толкова дълго ги бяха съхранявали в стаза[32], започнаха да отслабват у при всички, освен при двадесет от общо осемдесетте. При дванадесет от тях стазисната система бе показала дефект и сега телата бяха практически мумифицирани. Другите осем останаха в състояние на хибернация, като предпазна мярка.

В техническата програма част от енергията бе заделена към залата непосредствено под повърхността — точно под обекта, познат с названието Крепостта. Тук се включиха вътрешни светлини, озарявайки с блясъка си лъскавите обшивки на половин дузина кораби. Нито скакалци, нито грамадни като кораба-майка, тези съдове по клас се намираха някъде по средата. Всеки от тях стърчеше неподвижно върху твърдия бетонен под, подобно на изправена меча лапа, заоблен отстрани и с остър като копие връх. На височина корабите стигаха двеста метра, а ширината в основата им беше четиридесет.

От общия разпределител по кабелите към всеки от тях потече златиста светлина и енергоемниците им започнаха да се зареждат.

Търкот, Нейбингър и Дънкан току-що бяха влезли в помещението, отредено за групата със специално предназначение, и един от хората там се изпречи на пътя им, настоявайки да види техните пропуски. Докато Търкот се бъркаше за портфейла, между двамата застана Зандра.

— Капитан Търкот, професор Нейбингър и доктор Дънкан разполагат с неограничен достъп — заяви тя. — Освен това капитан Търкот ще командва операцията.

Към тях се приближи нисък, мургав сержант с атлетично телосложение и свъсени вежди.

— Аз съм сержант Харкър — представи се той. — Не са ми казвали, че някой друг ще командва групата. — Харкър притежаваше нисък, дрезгав глас на човек, попрекалил с уискито и пурите. Безизразното му лице бе насечено от дълбоки бръчки, но сивите му очи гледаха зорко и бяха впити в лицето на Зандра.

— Затова пък са ви казали да изпълнявате всички мои заповеди, нали? — попита го тя.

— Точно така.

— Е, в такъв случай капитан Търкот ще поеме командването — рече троснато Зандра. — Оставям ви да се опознаете, но не губете време. След по-малко от два часа потегляте. — Тя излезе, оставяйки Търкот в компанията на намръщените десантчици.

— Ама вие всички ли ще идвате? — пръв наруши тишината Харкър.

— Само аз и професор Нейбингър — отговори Търкот.

— Професор по какво?

— По археология — рече Нейбингър.

— По археология значи — повтори замислено Харкър. — В такъв случай защо не ме светнете каква е причината да се промъкваме във вътрешността на комунистически Китай, за да се ровичкаме из някакви гробници.

— А-а, съжалявам, но… — запелтечи Нейбингър, но Търкот го прекъсна.

— В гробницата навярно ще открием сведения за аирлианците — произнесе той.

— Аз пък си мислех… — намеси се Нейбингър, но Търкот отново го прекъсна.

— Професоре, тези хора ще рискуват живота си. Ако не друго, заслужават поне да узнаят истината.

— Нямам нищо против, само не знам как ще погледне на това ледената кралица от съседната стая — промърмори Нейбингър.

— Професорът — продължи мисълта си Търкот — е световноизвестен специалист по старорунически надписи и аирлиански език.

— Ей — плесна се по челото един от войниците, — да не сте вие човекът, дето установи контакт със стража?

— Да, той е — потвърди Търкот. — А сега да чуем от вас как точно ще бъдем прехвърлени в гробницата.

Харкър се завъртя на токове и доближи окачената на стената дъска.

— Това е зоната на операцията — посочи една от сателитните снимки той.

Търкот беше дълбоко впечатлен от качеството на фотографиите, като се имаше предвид, че са били направени от голяма височина. Отново се зачуди кой ли стои зад всичко това. Зандра твърдеше, че е ЦРУ, но от досегашния си опит Търкот не бе забелязвал толкова добре смазан механизъм на действие в нито една от секретните организации на Щатите.

— Сержант Брукс, който е специалист от разузнаването — продължаваше Харкър, — е запознат с разположението на противниковите части в зоната за действие. Разполагаме с изобилна информация от различни източници, която все още се обработва.

Харкър погледна крадешком затворената врата, сетне плъзна поглед по лицата на Търкот и Нейбингър. Търкот осъзна инстинктивно какво точно безпокои сержанта.

— Слушай, всички тук сме си сложили главите в торбата — произнесе тихо той. — Аз съм командирът, но това означава само, че държа нещата да протекат гладко. Тъй че разчитам на теб да ръководиш хората и съм готов да се придържам към всеки разумен план, който сте подготвили. Все пак, най-важното е да се приберем живи и невредими.

На лицето на Харкър се изписа очевидно облекчение.

— Чейс ще отговаря за свръзката — продължи поуспокоен той. — Уточнил е със Зандра, или каквото й е името, скрити текстове, резервни кодове и снаряжение. Ще използваме САТКОМ[33], до която ни се предоставя неограничен достъп. Дадоха ни два предавателя. Единият ще е у Чейс, вторият ще нося аз.

Чейс беше русоляв младеж с яки ръце. Навиваше някакъв кабел, но толкова грижливо, сякаш повиваше новородено.

— Освен това всеки от нас ще е снабден с микропредавател, слушалки и ларингофон. Чейс ще се погрижи да ви екипира. Така. Преслер е нашият лекар. Запознат е с особеностите на флората и фауната в района на действие и не вижда особени опасности в тази насока. Ако има някакви проблеми, те ще са от огнестрелни рани. Носи си всичко необходимо, а на всеки от вас ще раздаде две пластмасови торбички за интравенозна употреба — едната съдържа гликоза, а втората — кръвозаместител. Не се подсмивайте, жизненоважни са, ако изпаднете в шок.

Търкот кимна. Забележката беше по-скоро за Нейбингър, който очевидно не си даваше сметка за сериозността на подготовката. За първи път от доста време насам се чувстваше сред свои. Това бе неговата среда, сред такива навъсени мъже, които знаеха с какво се захващат, бе прекарал част от живота си.

— Откъде иде опасността? — попита той.

— От армията, естествено — отвърна Харкър. — Китайската армия е дислоцирала няколко войскови подразделения в района. Изглежда вече дори е имало сражения с въоръжени мюсюлмански отреди. Освен това Зандра каза, че хората, с които предстои да установим контакт, са затворени вътре в гробницата, тъй че ще трябва да се пъхнем право в гнездото на осите. — Харкър посочи едно тъмно петно на склона на гробницата. — Както виждате, армията е разположила една механизирана част пред входа на гробницата и още няколко машини горе на билото.

— А ние как ще влезем? — попита Търкот.

— Операцията е от две части. Първо се доближават моите снайперисти и премахват часовите, както и хората в картечните гнезда. Ще стрелят, докато се вдигне тревога. Тогава останалите се вдигаме и очистваме района пред вратата. Хоуис, който е нашият сапьор, ще постави насочени взривове на желязната порта, за да си пробием път вътре.

— С какви оръжия разполагате? — полюбопитства Търкот.

— Две 50-калибрени снайперови пушки „Хаскинс“, автомати за огнева поддръжка и две базуки. Можеш да си поискаш оръжие от вашата приятелка. Има такива нещица, за каквито само сме чели.

— Ясно — рече Търкот. — А как ще пристигнем?

— Един С-130 ще ни метне дотам. Скачаме от сто и двадесет метра.

— Сто и двадесет! — възкликна Нейбингър. — Мислех, че ще е поне сто и петдесет.

Харкър се засмя дрезгаво.

— Сто и двадесет, сто и петдесет, какво значение? Ако питате мен, онези от кабината ще са готови да ни хвърлят и от деветдесет, само и само да не се изпържат. Ще летят максимално ниско, за да избегнат радарите на китайската ПВО.

Нейбингър видимо пребледня и Харкър го тупна по рамото.

— Не му мисли, професоре, разполагаме с едно нещо, дето ще те приземи като в люлка. — Той чукна със закривения си показалец по друга снимка. — Това тук е езеро на два километра от гробницата. Тъкмо пилотите по-лесно ще го намерят, водната повърхност е като огледало за насочващите радари. Поне ще сме сигурни, че ни хвърлят на точното място.

Търкот разбираше какво има пред вид Харкър — при нощните скокове пилотите нерядко губеха ориентация и хвърляха десантните групи на километри от зоната за действие.

— Е, приятелю — обърна се той към Нейбингър, — поне няма да се безпокоиш за приземяването. Ще кацнеш право във ваната.

— Да, току-виж съм се удавил — промърмори мрачно Нейбингър.

— А обратният път? — реши да смени темата Търкот. — По това работили ли сте?

Харкър издаде напред брадичка.

— Че как? Уточнихме няколко подходящи места за изтегляне.

— Какво изтегляне? — попита Дънкан.

— С хеликоптери — побърза да вметне Търкот.

— Няколко места, както вече казах — повтори Харкър. — Повече ме безпокои обаче фактът, че ще ни вземат с вертолети МХ-60. Може да не съм най-големият спец по тези въпроси, но от малкото, което знам за „Блекхоук“, обсегът им на полет, дори с допълнителни резервоари, в никакъв случай не е достатъчен, за да ни измъкнат от там. Интересно ми е как смятат да го направят и кой ще командва полетния екипаж.

— Може би ще се зареждат по трасето — предположи Търкот. — В специалните части разполагаха с подобни модификации на „Блекхоук“.

— Да, може и да е така — склони глава Харкър. — Но дали са готови да пратят такова нещо в китайското въздушно пространство?

— Ще попитам Зандра — намеси се Лиза Дънкан.

— С две думи — приключи Харкър. — Нека момчетата от ВВС ни хвърлят на точното място, а аз обещавам да ви вкарам в гробницата.

Търкот, Нейбингър и Дънкан разглеждаха снимките от гробницата Циан Лин.

— Големичка е — отбеляза Търкот. — Да знаеш случайно на каква дълбочина се простира? — обърна се той към Нейбингър.

— Не знам. Не съм чувал вътре да са допускани експедиции.

— Страхотно — въздъхна Търкот.

Прекъсна ги женски глас. Зандра беше влязла в стаята, докато разглеждаха снимките.

— Самолетът е готов за излитане, оттатък ви чака снаряжението, така че предлагам ви да се размърдате.

Докато се изнизваха от стаята, Нейбингър поклати учудено глава и прошепна така, че да го чуят само Дънкан и Търкот.

— Странна работа, казвам ви.

— Коя? — сепна се Търкот.

— Ами тази, че ни предоставят всякакви свръхмодерни технологии само и само да се промъкнем в някаква древна китайска гробница и да открием там нови сведения за аирлианците. Дали пък Кели не е права? Щом не можем да се споразумеем помежду си — имам предвид с китайците — заслужаваме ли да търсим контакт с космоса?

— Вярно е — съгласи се Търкот. — Човечеството все още не е в състояние да преодолее предразсъдъците си. Но мен друго ме безпокои.

— И кое е то? — попита Дънкан.

— Ще можем ли да ги преодолеем все пак — говоря за противоречията — ако се наложи да се бием с извънземни нашественици — произнесе замислено Търкот.

— Всички освен Ки оставате тук — нареди Че Лу. — Двамата с него ще се върнем назад и ще огледаме десния тунел.

След като подминаха светлия отвор, бяха продължили още близо осемстотин метра навътре в левия тунел, само за да открият, че той завършва с глуха каменна стена. Всички бяха завладени от отчаяние, но само Че Лу не се предаваше. Върнаха се назад до светлината и тук Че реши да ги раздели.

— Ако открием нещо, ще пратя Ки обратно — обясни им тя. Знаеше, че е въпрос само на време групата да се разпадне и хората да се поддадат на паниката. Тук поне светлината им действаше успокояващо, но скоро щеше да настъпи нощта.

Тя събра всички фенерчета, остави на изплашените студенти само едно от тях и въоръжени с останалите и с неизменния бамбуков бастун, двамата с Ки поеха обратно към мястото, където се разделяха двата тунела. Поне тук не ги очакваха никакви изненади.

— Изгубихме още сто метра за последните два часа — докладва Тенисън и гласът му отекна в затвореното пространство на „Сив вълк“.

— Не откъсвай очи от индикаторите и ми докладвай за всяка промяна — нареди лейтенант Даунинг. Безпокоеше го не толкова пропадането в дълбочината, колкото влагата, която бе започнала да се отлага по вътрешните стени на подводницата и студът, проникващ отвън. Беше изключил акумулаторите, за да пести енергия и най-вече да не привлича по никакъв начин вниманието на „фу“-тата, но скоро щяха да почувстват първите нежелани последици от хипотермията.

Даунинг извърна глава и погледна през един от илюминаторите към черната водна маса отвън. Близо пет минути не се виждаше нищо, после, като по часовник, над тях преминаха няколко светещи точки.

— Дявол да ги вземе — изруга полугласно Тенисън. — Какво се бавят онези горе?

— Чакат — също като нас.

— Какво чакат? — попита Еймъри от своя пулт.

— Да се случи нещо — обясни Даунинг. — Или „изтребителите фу“ да си тръгнат.

— Е, и ние чакаме същото — рече Еймъри.

— Всъщност — поправи се Даунинг, — всички ние чакаме Аспасия да се пробуди и да оправи тази бъркотия.

19.

След като натовариха раниците с екипировка и парашутите в самолета, десантчиците насядаха от двете страни на задния отсек и търпеливо зачакаха излитането. Приличаха на тюлени с черните си водолазни костюми, нахлузени върху камуфлажните униформи.

В суматохата около товаренето Търкот така и не успя да размени няколко думи насаме с Дънкан. Само припряно се сбогуваха и си пожелаха успех, преди рампата да се вдигне и да ги отреже от външния свят, под оглушителния рев на двигателите. Макар да съжаляваше за това, Търкот си наложи да насочи мислите си към предстоящата операция.

С навигатора бяха набелязали няколко ориентира по трасето, за да са сигурни, че следват правилния маршрут. На първия ориентир, където самолетът щеше да се снижи рязко към бреговете на Китай, Търкот възнамеряваше да даде разпореждане за поставяне на парашутите. Последният пък беше само на шест минути преди района за скок и там щяха да отворят рампата.

Търкот потърси с очи Нейбингър. Професорът очевидно не се чувстваше удобно във водолазния си костюм. Нищо чудно да съжаляваше за прекомерния си ентусиазъм да посети Циан Лин по такъв ексцентричен начин. Междувременно Преслер вече раздаваше таблетки „Драмамин“ на всички желаещи. „Драмаминът“ беше препарат за предпазване от морска болест, от каквато можеха да се оплачат всички на борда, след като самолетът започнеше да се люшка на ниска височина. Търкот накара Нейбингър да глътне една таблетка.

Колелата на големия самолет се отделиха от асфалтираната писта и той разпери криле в нощното небе.

Дънкан проследи самолета, докато се изгуби от погледа й. Едва тогава се прибра в командния център. Зандра седеше надвесена над пулта. Почака няколко минути, докато завърши с неотложните задачи и се приближи до нея.

— Не е ли време да поработим върху плана за измъкваното им от там? — попита Дънкан.

— Може — кимна Зандра. — Всъщност, това вече е направено.

— От кого?

— От висшестоящото началство.

— Кои всъщност сте вие? — попита Дънкан.

— Вече ви казах…

— Казали сте, дрън-дрън. От доста време съм във висшите среди на Вашингтон и разполагам с известни връзки. Вие не сте от ЦРУ и със сигурност разполагате с повече тежест от Управлението. На тях щеше да им отнеме седмица, за да се сдобият с цялата тази екипировка, да не говорим за тоновете хартия, която щяха да изпишат. А вие се сдобихте с разрешение за операция на суверенна китайска територия за по-малко от дванадесет часа.

— Получихме го направо от президента — отвърна невъзмутимо Зандра. — Ако желаете, можете да проверите.

— Едва ли е било от този президент — сопна се Дънкан.

— Важното е, че разполагаме с президентско нареждане и вие сте длъжна да се съобразявате.

— Никъде върху документите не видях печат от ЦРУ. Както за предстоящата операция, така и за десанта в Етиопия.

— Не ви ли харесва нашата ефикасност?

— Просто искам да зная за кого работя.

— Но нали вече ви казах? — учуди се Зандра.

— Е, в такъв случай настоявам да запомните едно нещо — заяви Дънкан и се наведе към Зандра. — Хората, които току-що изпратихте там… те не са пионки. Искам ги обратно всички, ясно ли е?

Зандра дори не трепна под втренчения й поглед.

— Ясно ми е — кимна спокойно тя.

След като стигнаха разклонението, Че Лу и Ки свърнаха обратно в десния ръкав, който се спускаше надолу към сърцевината на гробницата. Отначало тунелът вървеше направо с лек наклон, но после описа няколко големи завоя и се насочи почти стръмно надолу, тъй че не след дълго, по преценка на професорката, бяха под основата на гробницата и вече слизаха към земните недра.

Крачеха бавно, сковани от страх и от усещането за милионите тонове земна маса, надвиснала над тях. Но въпреки опасенията Че Лу не можеше да не се възхити от съвършената конструкция на подземния тунел, чийто стени и под бяха гладки като огледало. Откакто видя холографското изображение на пришълеца, Че не се съмняваше кои са истинските строители на гробницата и тунела. Въпросът беше как съдбата им се е преплела с тази на нейните древни предци и какво се крие под този грандиозен строеж?

— Вижте там! — извика сподавено Ки и замръзна на място.

Тунелът се разширяваше в подземна галерия, толкова просторна, че немощната светлина от фенерчетата не можеше да освети стените и тавана.

— Сега какво ще правим, госпожо? — попита уплашено Ки.

— Ще следваме стената отляво, за да не се изгубим.

Не беше необходимо, защото веднага щом прекрачиха прага на галерията, високо над главите им се появи бледо сияние. Двамата инстинктивно отстъпиха назад и светлината веднага угасна.

— Аха — кимна Че Лу. Беше уморена от цялата тази игра на криеница. Направи няколко крачки напред и още при втората сиянието се появи отново. Скоро се превърна в малко слънце, увиснало на около четиристотин метра над главите им.

Че Лу спря и се огледа. След дългото пребиваване в ниски и тесни помещения сетивата й отказваха да възприемат истинските размери на залата, в която се намираха.

Стояха на пода на грамадна подземна кухина. Блестящи метални подпори се извиваха покрай близката стена и се губеха към тавана, вероятно опирайки в отсрещната стена. По-нататък се виждаха няколко странни обекта — черни метални контейнери с височина от около метър до неколкостотин метра, за чието предназначение можеше само да се гадае. Кухината изглеждаше дълга почти километър и широка половин.

Далече вляво имаше друго сияние, този път яркозелено и по-силно от светещото тяло под покрива.

— Какво може да е това? — прошепна с разтреперан глас Ки.

Че Лу също не смееше да повиши глас, макар, ако се съдеше по гъстия слой прах, покриващ всичко наоколо, мястото бе изоставено отдавна.

— Не зная — отвърна тя.

— Не сме в гробницата — произнесе набрал увереност Ки.

— Със сигурност. — Едва сега Че се досети, че студентът няма ни най-малка представа кои са истинските строители на галерията. — Това място не е дело на човешки ръце — побърза да уточни тя.

— Уф! — извика уплашено Ки и отскочи назад. Точно пред тях бе изникнал светещ червен кръг. Че Лу не помръдна, вече знаеше, че предстои да видят поредната холограма. Скоро във въздуха се оформи човешка фигура, подобна на онази, която бяха наблюдавали в горния коридор. Тя произнесе кратка реч с познатия напевен тон, като от време на време сочеше в различни посоки из галерията и накрая изчезна.

— Хайде да се връщаме — предложи Ки.

— Къде?

— Ами… при другите.

— И после? — попита го тя. — Да останем там, докато умрем? — Тя махна с ръка към зеленото сияние, което фигурата от холограмата им бе посочила няколко пъти по време на кратката си реч. — Ще вървим нататък. — Тя закрачи, без да чака потвърждение и Ки неохотно я последва. Вече не се страхуваше. Първата холограма съдържаше предупреждение, но тази по-скоро целеше да запознае посетителя със съдържанието на галерията. Дори не си направи труда да държи бамбуковия бастун пред себе си.

Минаха покрай няколко машини, от които се чуваше тихо бръмчене.

— Вижте! — посочи с пръст Ки.

Че Лу се обърна и проследи ръката му. На около двеста метра трима мъже тъкмо заобикаляха няколко черни контейнера и се приближаваха към тях.

Че сграбчи Ки и го дръпна назад. Сега вече мъжете не можеха да ги видят и старата професорка си пое на пресекулки дъх.

Ки измъкна малък нож със завито острие от колана си и стисна до болка кокалената му дръжка.

— Я прибери това! — скара му се шепнешком Че.

— Но…

Макар да бе разглеждала тримата непознати само няколко секунди, професорката не се съмняваше какво държаха в ръцете си. Малкият нож едва ли би могъл да се сравнява с убийствената мощ на куршум, изстрелян от цевта на автомат „Калашников“. Тя надникна зад ръба на машината и видя, че един от мъжете е спрял на по-малко от стотина метра от тях и се оглежда. Силуетът му се очертаваше на фона на зеленото сияние.

Къде бяха другите двама? Че Лу напрегна сетива, усещайки как в нея бавно се пробужда позабравения опит от партизанските години. След това се извъртя рязко и замръзна пред дулата на насочените към нея автомати. Бавно плъзна поглед от оръжията към лицата на онези, които ги държаха. Не бяха китайци, нито дори азиатци. След като огледа маскировъчните им униформи, тя бързо стигна до най-вероятното предположение за езика, който говореха.

— Моля ви, не стреляйте — произнесе бавно на руски старата професорка.

По-високият от двамата отговори на перфектно мандаринско наречие.

— Коя сте вие?

— Аз съм професор Че Лу от Пекинския университет, а вие?

— Полковник Костанов. Руснак. Как проникнахте в гробницата?

— Взривихме портата.

Костанов вдигна учудено вежди.

— Още ли е отворена?

— Не. Пристигнаха войници и я залостиха. Нямаше начин да излезем обратно.

Костанов се засмя, разкривайки два реда равни зъби.

— Поздравявам ви, госпожо, вие сте или твърде храбра, или прекалено глупава, за да попаднете тук без необходимата екипировка. А може би знаете повече от нас за всичко това… — той описа широк кръг с ръката си.

Чу Лу сви рамене.

— Опасявам се, че не мога да се похваля с обстойни познания. Когато дойдох тук, очаквах да видя старокитайска гробница. Нямах представа, че ще срещна руски войници.

— Е, едва ли ние сме най-странната находка за археологическата ви експедиция — продължи да се усмихва Костанов. — Сега какво да ви правя? Би трябвало да ви премахнем и да продължим с изпълнението на задачата. Само дето с второто нещата зациклиха, а първото ми се струва излишно.

— Какво ви доведе тук? — попита го Че Лу.

Костанов бавно свали оръжието и го преметна през рамо.

— И вие питате? — рече той и кимна към бръмчащата машина.

— Откъде въобще узнахте за това място?

— От един старорунически надпис — произнесе замислено полковникът. — Американците ни смятат за глупаци, но и ние знаем това-онова. Дори повече от смешните открития на техния Нейбингър.

— А как влязохте?

— През един страничен тунел, който води право тук — Костанов посочи далечния край на залата. — А вие от там ли влязохте? — Този път гледаше към входа на тунела зад тях.

— Да.

— Вчера беше затворен.

— Значи и вие не можете да излезете? — Сега вече знаеше защо войниците бяха залостили портата.

— Не можем — призна руснакът. — Когато се върнахме назад, вратата бе затисната с нещо. Имаше още един тунел, но той не води никъде… Всъщност, там изгубих един от хората си.

— А онази зелена светлина?

— Там има нещо като център за управление. — Той се засмя горчиво. — Не сме толкова отчаяни, че да натискаме безразборно копчета. Поне засега… — добави накрая.

— От колко време сте тук? — попита Че.

— Вече трети ден. В началото беше непрогледен мрак. Едва на втория ден центърът показа признаци на събуждане, а галерията светна, когато влязохте вие. Да не е ваша работа?

— Де да беше така — въздъхна Че. — Ако разбирах толкова, отдавна да съм открила изхода.

— А вие откога сте тук? — попита на свой ред Костанов.

— Няма и едно денонощие.

— Виждам, че не носите припаси — отбеляза Костанов. — А нашите почти привършиха.

— Какво представляват тези неща? — попита Че Лу.

— Нямам понятие — призна Костанов. — Така и не успяхме да отворим поне един от контейнерите. В някои от тях изглежда има машини, които работят. — Той сви рамене. — И аз знам колкото вас.

— Бихте ли ме завели в центъра за управление? — попита Че.

20.

В подземната зала на Марс програмата продължаваше безукорното си изпълнение.

Едва доловима въздишка обозначи финалното изравняване на налягането между залата и вътрешността на един от ковчезите. Сребристото платно, покриващо тялото вътре, се беше стопило.

Натежалите клепачи бавно се вдигнаха. Сияещи червени очи се втренчиха в тавана отгоре. Една шестопръста ръка се пресегна и сграбчи металния ръб на ковчега, напрегна се и изтегли горната част на тялото до седнало положение. Съществото огледа залата и спря поглед на останалите ковчези. Тя беше първата. Сега от нея зависеше дали да бъде продължен процесът по събуждането на останалите. Не биваше да губи време.

В Ню Йорк неколцината постоянни наблюдатели от КИСПП въздъхнаха облекчено, когато на екрана се изписа поредното дешифрирано послание от Втория страж. Облекчението им дори прерасна отпърво в ентусиазъм, а сетне в еуфория, след като се запознаха със съдържанието на писмото:

ПОДНАСЯМЕ ИЗВИНЕНИЯ

ЗА ЕНЕРГИЙНИЯ ИЗБЛИК

ПРИЧИНИЛ

ПОВРЕДА

ВЪВ ВАШИЯ ОРБИТАЛЕН СЪД

БЕШЕ СЛУЧАЙНО

ВСИЧКИ СИСТЕМИ ВЕЧЕ

ФУНКЦИОНИРАТ НОРМАЛНО

СКОРО ОТЛИТАМЕ

КЪМ ВАШАТА ПЛАНЕТА

ЩЕ СЕ ПРИЗЕМИМ

ДО ДВЕ ЗЕМНИ ЗАВЪРТАНИЯ

МОЛЯ ПОСОЧЕТЕ МЯСТОТО

НА ВЪЗМОЖНОТО КАЦАНЕ

АСПАСИЯ

Питър Стърлинг се надигна и се обърна тържествено към останалите присъстващи.

— Господа, разполагаме само с четиридесет и осем часа, за да подготвим посрещането.

В командната зала на Куба Кели Рейнолдс преглеждаше данните от разузнаването от различни части на земното кълбо, които Куин й подаваше. Много неща щяха да се случат през следващите два дни.

Вълнението, предизвикано от сензационното съобщение, получено за първи път в КИСПП, сега вече се предаваше и на останалия свят, където водещата новина бе съвсем предстоящото приземяване на пришълците.

Като цяло вълненията и настроенията имаха позитивен характер. Историята за сражението между Аспасия и бунтовниците, която Първия страж бе предал на Питър Нейбингър, бе достигнала и най-отдалеченото място на планетата. В сърцата на обикновените хора внезапно се беше пробудила надеждата за едно по-светло бъдеще, озарено от техническия напредък, който може би щяха да им осигурят пришълците с техните научни познания. Дали пък не идеше краят на всички войни, болести, глад, замърсяване и всички останали проблеми, измъчващи човешката цивилизация?

Изолационистите се готвеха за протестни шествия, но според Кели те се надигаха срещу нещо неизбежно, тъй като нямаше по-голяма сила от общочовешките надежди за щастие.

Имаше и такива, за които тези четиридесет и осем часа бяха като последно предупреждение. Политически сили, които се опасяваха, че Аспасия ще застане открито на страната на Обединените нации, сега търсеха бърз реванш. В Близкия изток се бунтуваха в окупираните територии. Според ЦРУ Ирак се готвеше за ново нападение срещу Кувейт, няколко етнически групи в Русия настояваха с оръжие в ръка да получат автономия, в Централна и Южна Америка партизани завземаха обширни територии и провъзгласяваха нови правителства. Между съобщенията се прокрадна и едно за въоръжени набези на мюсюлмански групировки в Китай, които с помощта на диверсионни групи от Тайван създавали свои оперативни райони на действие във вътрешността на страната. На всичко отгоре два тайвански кръстосвача бяха навлезли в пристанището на Хонконг, създавайки впечатление, че се готвят да атакуват бившата колония.

Китай! Кели спря поглед на това съобщение. Какво всъщност се готвеше там? И какво имаше в онази проклета гробница? Вече нямаше никакъв начин да спре мисията и само можеше да се надява, че с пристигането си Аспасия ще завари един спокоен и побратимен свят, а приятелите й ще се завърнат невредими от там.

Търкот усети, че самолетът се накланя и долови едва забележима промяна в налягането, когато машината започна бързо да се снижава. Той разкопча колана, изправи се и се надвеси над Харкър.

— Време е да слагаме парашутите.

Докато десантчиците се подготвяха, Търкот се зае да помогне на Нейбингър. Постави му парашута, нагласи презрамките и закопча катарамите. След това нагласи и своя парашут, като този път Нейбингър му помагаше. Автоматът, който бе взел от Зандра, преметна през лявото си рамо с насочено към земята дуло, а резервния парашут постави отпред. Накрая провери дали въжетата за отваряне са на удобно място. Едва тогава повика Харкър, за да огледа как е нагласено снаряжението и дали няма пропуски. Междувременно един от десантчиците изтегли водещата лента и я прекара през карабините на останалите в самолета. Сега вече бяха готови за действие.

— Е, как се чувстваш? — обърна се Търкот към Нейбингър.

— Не ми ли личи?

— Да не си размислил? Ако искаш, можеш да останеш на борда.

— А, не, идвам с вас. Трябва да видя онова нещо с очите си. Жалко само, че нямаше по-приятен начин за пътуване.

— Ей — тупна го по рамото Търкот. — Това е най-голямото забавление, на което можеш да се наслаждаваш, без да си сваляш гащите.

— Не мога да се съглася с последното — произнесе мрачно Нейбингър.

Че Лу огледа залата, докато изчакваше очите й да се адаптират към зелената светлина от пултовете. Бяха малко по-високи от нормалния стандарт и изписани със старорунически надписи.

— Както вече казах — поясни Костанов, — когато влязохме, в стаята цареше мрак. Но на следващия ден пултовете бяха озарени в светлина.

— Опитахте ли да работите с някой от тях?

— Не още. Пък и не знаем за какво служат.

Че Лу спря пред централния пулт с масивен черен обков, обърнат към гладко шлифованата каменна стена.

— Дали това не е врата? — посочи тя.

Костанов кимна. Той също бе забелязал процепа в стената.

— Може би някое от копчетата на този пулт ще я отвори.

— Може би — повтори Костанов. — Но копчетата са много, а натиснатото току-виж предизвикало енергиен изблик като онзи, дето уби един от войниците ми.

— Да можех да се свържа с Нейбингър — промърмори Че Лу, докато плъзгаше длан по надписите.

— За съжаление връзката е прекъсната от дебелите стени. Много пъти опитвахме, но напразно!

Че Лу се сети за друга възможност.

— Ами ако ви осигуря тесен отвор, над който има чисто небе?

— Знаете ли такова място? — погледна я обнадеждено Костанов.

21.

— Пилотът иска да говори с вас — изкрещя навигаторът направо в ухото на Търкот. След това му подаде слушалките.

Гласът на пилота звучеше с тънък, металически тембър:

— Току-що получихме сателитно съобщение от КИСПП. Аспасия е пратил вест, че до два дена пристига на Земята.

Търкот кимна, смъкна слушалките и предаде информацията на Нейбингър.

— Божичко! — възкликна професорът. — Само след два дни? Нямаме много време.

— Мисля, че дотогава ще си бъдем у дома.

— Е, аз пък се надявам на същото — рече Нейбингър.

Търкот огледа товарния отсек. Десантчиците бяха в последен стадий на подготовка. Самолетът непрестанно се клатушкаше, тъй като пилотите се стараеха да летят съвсем ниско над извивките на местността.

Едва сега Търкот усети, че е плувнал в пот във водолазния си костюм. Ненавиждаше чакането и съдбата му да е в нечии други ръце. Щеше да се почувства неизмеримо по-добре веднъж озоват ли се долу — макар и на вражеска територия. Обърна се и се усмихна окуражително на Нейбингър. По челото на професора се стичаха едри капки пот.

— Всичко ще бъде наред — увери го Търкот.

— Така е… само ме отведете в гробницата — процеди Нейбингър през здраво стиснати зъби.

Лиза Дънкан хвърли недопушената цигара на бетонния под на хангара и я смачка с тънкото си токче. Върна се при бюрото и отново прегледа последните съобщения. Едно от тях привлече вниманието й и тя го зачете внимателно.

— Нещо интересно ли открихте? — произнесе зад гърба й Зандра.

Дънкан се обърна и я измери с поглед.

— Какво е СТААР?

— СТААР?

Дънкан й подаде разпечатката на съобщенията.

— Преди два часа сте получили съобщение от някой или нещо с подобно кодово название.

— Което никога не сте чували, макар да работите в най-висшите етажи на властта — допълни Зандра с неразгадаемо изражение зад тъмните очила. — Познах ли?

— Познахте — отвърна намръщено Дънкан.

— Щом не знаете, така е трябвало.

— Дявол да го вземе… — Дънкан тъкмо си поемаше дъх за да продължи тирадата, когато Зандра вдигна ръка да я спре.

— Не си правете труда. Става въпрос за нещо, което стои не само над вас, но и над правителството на Съединените щати.

— Ще видим тази работа — закани се Дънкан и тръгна решително към вратата.

— Чакайте! — извика й Зандра. Откъм радиоприемника се носеше равномерно писукане.

— Какво има? — попита Дънкан, видяла че Зандра сяда до приемника и си слага слушалките.

— Прехванахме съобщение от Китай.

— Не може да са скочили толкова бързо.

— Не са — увери я Зандра. — От някой друг е.

— Откъде?

Зандра помисли малко и отвърна:

— Изглежда този, който предава, се намира вътре в Циан Лин.

— Но как?…

Зандра отново вдигна ръка.

— Млъкнете и ме оставете да дешифрирам съобщението. Ето…

ПОЛУЧАТЕЛ: ЧЕТВЪРТИ ОТДЕЛ

ПОДАТЕЛ:ГРУЕВ

ЗАТВОРЕНИ ВЪТРЕ

КНА ОХРАНЯВА ИЗХОДИТЕ

ЗАПАСИТЕ ПРИВЪРШВАТ

СВЪРЗАХМЕ СЕ С ПРОФЕСОР ЧЕ ЛУ

ОТ ПЕКИНСКИЯ УНИВЕРСИТЕТ

МНОГО АИРЛИАНСКИ АРТЕФАКТИ

НЕОБХОДИМ Е ПРЕВОД НА СТАРОРУНИЧЕСКИ НАДПИСИ

ЧАКАМЕ ОТГОВОР

— Кой е Груев и какъв е този Четвърти отдел? — попита Дънкан, чието търпение вече се изчерпваше.

— Четвърти отдел е руският еквивалент на „Меджик-12“. Груев е кодово название за един от агентите й.

— Май знаете доста по този въпрос.

— И още как. Получихме сведения от разузнаването, че преди седем дни Груев е потеглил начело на неголяма група към гробницата. Връзката обаче била прекъсната и руснаците сметнали, че хората им са заловени.

— Защо не сте ми казали, че вътре може да има руснаци?

— Не е трябвало да знаете.

Дънкан стисна зъби.

— Слушайте — продължи Зандра, — ще научите всичко, като му дойде времето. Сега по-важното е да се свържем с Търкот и да му съобщим, че се налага да потърси Груев в гробницата. Трябва да работят заедно.

— Е, поне вече знаем защо китайците са обсадили гробницата — произнесе с неприкрит сарказъм Дънкан.

Търкот вдигна ръце и показа шест пръста.

— Шест минути! Приготви се!

Хората се подреждаха край лентата за скачане. Търкот доближи Нейбингър и му посочи с жест да прекара лентата през карабината на отварящото устройство. Харкър произнасяше на равни интервали отривисти команди:

— Провери окачването!

— Провери парашутите! Основен. Резервен.

— Провери екипировката!

Самолетът рязко намали скоростта и всички се люшнаха напред.

— Една минута!

— Дръж се — викна Търкот на Нейбингър. — Почти пристигнахме.

Самолетът се спусна още надолу и сега се носеше на не повече от осемдесет метра над местността — минималната височина за безопасен скок. Шумът рязко се увеличи, когато над горния край на рампата се показа цепнатина, която бързо се разширяваше. Зад нея се виждаше само непрогледен мрак.

Търкот сграбчи хидравличната ръчка и се надвеси навън. Ето там — недалеч и встрани от тях, се виждаше озарената от лунни лъчи гладка езерна повърхност. Зад нея се издигаше мрачният масив на планината Циан Лин. Въпреки напрегнатия миг Търкот беше дълбоко впечатлен — само след четири часа полет се намираха дълбоко в сърцето на Китай и съвсем близо до целта.

Той се дръпна назад, огледа се за Нейбингър и едва тогава потърси сигналната светлина върху рампата. Светеше в червено, но само след десетина секунди светлината стана зелена.

— Скачай! — извика Търкот през рамо, направи крачка напред и мракът го погълна.

При скокове от височина сто и петдесет метра не остава много време за друго, освен за приземяване. Търкот беше само на осемдесет метра над езерото, когато основният му парашут се отвори. Обърна се да потърси Нейбингър, но в същия миг краката му се врязаха във водата. Въздухът събран под водолазния му костюм, го изхвърли като надута топка на повърхността, след съвсем кратък престой долу.

Парашутът се беше разстлал недалеч от него. Търкот бързо разкопча катарамите, преди напоеният с вода плат да го е повлякъл. След това измъкна затъкнатите в пояса плавници, нахлузи ги, чак тогава отвори раницата и започна методично да прибира парашута вътре, като се крепеше на повърхността с равномерни движения на краката. Когато приключи, раницата и парашута бяха подгизнали до такава степен, че бързо потънаха надолу. Едва тогава Търкот се ориентира и заплува в посоката, в която бе изчезнал самолетът и където вероятно се намираше Нейбингър. За всеки случай надзърна през дебелото стъкло на компаса, който носеше на китката и свери посоката с азимута, който самолетът бе следвал в последната част на полета. Малко по-късно до слуха му достигна шумно пляскане, което му подсказа, че е избрал правилната посока.

Когато Нейбингър изплува, той откри, че парашутът е паднал право върху него и го притиска надолу. Двата колана с допълнителни тежести също го теглеха и без плавници на краката ставаше все по-трудно да се задържи на повърхността. Той се помъчи да отмести парашута встрани, но изгуби равновесие, отново потъна, глътна малко вода и почувства, че го завладява паника.

Страхът го накара да размаха уплашено ръце, но това само му помогна да се оплете във въжетата. Все пак успя да изплува отново, макар и под купола, пое си дъх, водата отново го заля, но той продължи да се бори с парашута, който вече бавно потъваше. Спомни си какво му бе казал Търкот — че парашутът може да остане само десетина минути на повърхността, преди да потъне окончателно. Вече бяха изтекли няколко безценни минути, а досега бе съумял да освободи само единия си крак.

Нейбингър бързо губеше сили, водата беше студена, а парашутът ставаше все по-тежък и неподатлив.

Търкот замахна още няколко пъти с крака и изведнъж се озова право върху оплетения във въжета Нейбингър. Веднага се ориентира, сграбчи купола на парашута и го преметна през главата на полузадушения и ядосан професор.

Нейбингър изплю гневно вода и произнесе дрезгаво:

— Повече няма да се хвана на този номер!

— Ще можеш ли да стигнеш до брега?

— И още питаш — сопна се Нейбингър.

— Откачи колана с тежестите и се хвани за мен. Само спокойно — имаме още време.

Търкот му подаде въже, за което да се закачи, и заплува към брега, където се виждаше синкавата светлина на ориентировъчната лампа. Зад нея, в черното небе стърчеше само върхът на Циан Лин. Когато излязоха на брега, там вече се бяха събрали всички десантчици от групата на Харкър. След проверката продължиха покрай езерото, в посока към планината, но скоро се озоваха в тресавище и трябваше да забавят ход. Чак след около половин час излязоха на твърда земя, тук спряха и заеха кръгова позиция. Докато постовете се озъртаха в тъмнината, останалите се заеха да смъкват неудобните водолазни костюми. Търкот помогна на Нейбингър, давайки си сметка, че оттук нататък минутите им са преброени.

— Тръгваме. — Харкър направи знак с ръка и хората му се разпръснаха, оглеждайки местността през приборите за нощно виждане. През визьора гората имаше яркозеленикав оттенък.

— Не се отделяй от мен — прошепна Търкот на Нейбингър и го поведе.

22.

Че Лу премигна в тъмнината. В тунела цареше непрогледен мрак, дори през тесния отвор в тавана не проникваше никаква светлина. Чуваше се похъркването на заспалите и нервното шумолене от онези, които бяха твърде изплашени, за да потънат в сън. Бяха се излегнали право на каменния под, но това не й правеше впечатление. Беше спала и в по-тежки условия, макар тогава да бе далеч по млада.

Когато доведе руснаците при отвора, те побързаха да насочат преносимата сателитна чиния към него и веднага изпратиха кратко съобщение. Костанов й обясни, че не могат да получат отговор заради тесния отвор и че дори не е сигурен дали някой все още се надява на вест от тях.

Че Лу не бе уверена дали постъпва правилно. Съмняваше се руснаците да рискуват с изпращането на подкрепления, които да измъкнат Костанов и хората му, след като отвън бяха заели позиция китайски части.

Интересно, какво ли ставаше, във външния свят? Дали аирлианците бяха обявили за идването си? Ако е така, гробницата определено щеше да играе някаква роля в плановете им. Съдейки по телевизионните репортажи, които бе гледала в Пекин, подземният комплекс на Великденския остров бе дребна играчка в сравнение с машинариите, струпани в голямата кухина под тях.

Не биваше да забравя и за възможността да съществува друга, още по-дълбока кухина, зад стената на залата за управление, която така и не бяха успели да отворят. А също и онова, което се криеше отвъд коридора, охраняван от убийствения лъч. Дали в тази посока също не са били прокопани кухини? И докъде стигаше светлинният отвор?

Твърде много въпроси без отговор. Че Лу въздъхна. Може би утрото щеше да помогне в решаването на някои от тях.

Кели Рейнолдс следеше сутрешното заседание, предавано на живо от седалището на ООН в Ню Йорк, на което се обсъждаше мястото за предстоящото кацане на аирлианците. Всъщност, вече го бяха избрали — Ню Йорк, Сентрал парк — при това без почти никакви пререкания, дори от страна на руснаците и китайците.

Рейнолдс бе развълнувана от факта, че тъкмо на територията на нейната страна ще се извърши първият контакт с пришълци от други светове. Дори бе намислила да отлети за Ню Йорк, за да присъства лично на събитието, но после се отказа — щеше да види повече, ако остане пред телевизора. Пък и аирлианците сигурно щяха да пратят някого тук, В Невада, за да провери състоянието на кораба-майка.

Лари Кинсейд се появи в Лабораторията за реактивни проучвания още преди изгрев слънце, настани се на бюрото си, извади сандвич и поръча да му донесат кафе, докато следеше същите новини, които гледаше и Кели.

— Глупаци — мърмореше той. — Дори не знаят какво точно ще кацне.

Беше виждал снимки на кораба-майка. Ако нещо подобно се приземеше, в Сентрал парк нямаше да остане едно здраво дръвче. Освен, разбира се, ако пришълците не разполагаха със совалка.

Тъкмо преглъщаше последния залък от сандвича, когато забеляза промяна в изображението от Сидония, предавано на големия екран. Правоъгълникът в центъра на Крепостта бързо менеше цвета си.

В началото Кинсейд беше само заинтригуван, едва след няколко минути си даде сметка какво всъщност става — изглежда се отместваше някакъв похлупак. Черният правоъгълник уголеми размерите си, докато накрая изпълни вътрешността на големия квадрат.

Внезапно районът се озари в ослепително бяла светлина и компютърът мигновено задейства филтрите. Когато блясъкът намаля достатъчно, за да може изображението да се следи с невъоръжено око, във вътрешността на Крепостта вече бяха подредени половин дузина черни летателни съдове.

Кинсейд познаваше добре размерите на Крепостта и бързо пресметна наум каква е големината им. Не можеха да се сравняват с мащабите на кораба-майка, но въпреки това размерите им бяха впечатляващи. Освен това, кой знае защо му се струваше, че в контурите им се таи скрита заплаха. Дали усещаше нещо интуитивно, или имаше друга причина? Черни на цвят, със заострени върхове, те бяха толкова различни от познатите заоблени форми на кораба-майка и скакалците.

— Е, сега поне вече знаем с какво ще дойдат — произнесе той, без да се обръща конкретно към някого. Кинсейд премести поглед върху своя компютър и провери състоянието на „Наблюдател“. Оставаше малко време, преди да преориентират орбитата на спътника така, че да преминава над района на Сидония.

Харкър вдигна свит юмрук, давайки знак на отряда до спре насред малкия поток, очертаващ пътя нагоре към планината, от която ги делеше не повече от три четвърти километър. Вече виждаха с просто око светлините от машините на китайските части, блокирали входа към гробницата.

Търкот се подпря на коляно и подаде ръка на Нейбингър. Чейс вече беше извадил предавателя и се готвеше да докладва. Разгъна сателитната антена, провери данните от миниатюрния екран и прикачи към предавателя кодиращо устройство, което шифроваше съобщението, записваше го с многократно по-висока скорост и накрая го излъчваше. По такъв начин са намаляваше до минимум опасността от прехващане и разкодиране.

Това, което първоначално щеше да получи Зандра, приличаше по-скоро на припукване в ефира. Едва след като записът се пуснеше със забавена скорост, отсрещното декодиращо устройство щеше да го превърне в разбираемо съобщение.

— Ти си на ред — прошепна Харкър и му посочи предавателя.

Търкот коленичи до апарата, наведе се над светещия екран и предаде на Зандра, че са се приземили благополучно и са готови да продължат със следващия етап на операцията.

Когато натисна копчето за изпращане, емисията продължи не повече от секунда.

Само след минута на екрана се изписа отговорът:

СВЪРЖЕТЕ СЕ С ЧЕ ЛУ И РУСКИЯ АГЕНТ, КОДОВО НАЗВАНИЕ ГРУЕВ, КОИТО ВЕЧЕ СА В ГРОБНИЦАТА. ДВАТА ИЗХОДА БЛОКИРАНИ.

— По дяволите! — промърмори Търкот, помисли малко и написа второ съобщение, в което питаше за мястото, от където ще ги вземат.

СРЕЩА В КВАДРАНТ 294873 В 20 ЧАСА МЕСТНО ВРЕМЕ.

— Хубаво, ама защо не пишат с какво ще ни вземат — прошепна до него Харкър.

— Къде е този квадрант? — попита Търкот, докато Чейс прибираше антената.

Харкър разгъна платнището си, клекна под него, извади карта и я освети с фенерче.

— Ето тук — посочи той с пръст. — Малка поляна сред гората, на четири километра северно от гробницата.

— Сигурно ще е с хеликоптер.

— Не познавам хеликоптер, който да стигне дотук от съюзническа територия дори с резервно гориво на борда.

— Каквото и да е, не бива да губим доверие в тях.

— Лично аз не тая и капчица доверие към онази кучка Зандра — призна Харкър.

— Там и е доктор Дънкан. Тя ще се застъпи за нас — той видя, че Харкър върти недоверчиво глава и добави. — Вярвам й.

— Дано, старче. Ако не го стори, с нас е свършено.

— Разчитай на нея. Момчетата ти готови ли са за действие?

— Ще бъдат — след десетина минути.

Търкот погледна на изток. До изгрев слънце оставаше малко време.

— Дано успеят, докато е още тъмно.

На мостика на американския разрушител „О’Бейниън“ капитан Рейкс погледна обезпокоено през рамо към своя старши радарен оператор. Предстоеше им да се промушат през иглено ухо и това хич не се нравеше на капитана. На север радарът очертаваше контурите на най-южната част на Лаодунския полуостров, от който ги деляха не повече от двадесет и два километра. В южна посока пък, почти на същото разстояние, лежеше полуостров Шандун. Бреговете на двата полуострова оформяха тесния залив Чай Ли, в североизточния край на Жълто море, край континенталната част на Китай.

„О’Бейниън“ беше разрушител от клас „Спруънс“, въоръжен с ракети за поразяване на наземни цели „Томахоук“ и противокорабни ракети „Харпун“. Освен това разполагаше с вертолетна площадка за две машини. Въпреки наличното въоръжение и бойни характеристики, „О’Бейниън“ бе конструиран да оперира като част от флотска група, а не самостоятелно.

Тъкмо това бе една от причините за безпокойство на капитан Рейкс. Нито един американски кораб — поне доколкото му бе известно — не бе доближавал толкова Пекинския периметър. От техническа гледна точка, докато плаваха извън двадесеткилометровата зона, те все още се намираха в международни води, но Рейкс знаеше, че китайците не се съобразяваха особено с подобни неща, когато се отнасяше за техните териториални води.

Докато останалите кораби от оперативната група продължаваха по маршрута си към Хонконг, за да се присъединят към тайванските съдове в залива, само преди дванадесет часа на „О’Бейниън“ бе наредено да напусне групата и да поеме самостоятелен курс в противоположна посока — право към китайската столица.

Единственото, което получи, бяха координатите — 119 градуса дължина и 38,30 градуса ширина. „О’Бейниън“ трябваше да пусне котва на километър и половина от указаната точка. Там да посрещне и презареди два хеликоптера и да чака нови разпореждания. Вече два пъти Рейкс изпрати радиограми на своя пряк началник с надежда да получи уточнения по предстоящата задача, но такива не последваха. Когато накрая си позволи да изрази недоволство, задето се налага да оперира в подобна непосредствена близост до китайските териториални води, отвърнаха му, че заповедта идела от най-високо място и никой не можел да направи нищо.

— Правилно казват, че рибата се вмирисвала откъм главата — промърмори ядно Рейкс, докато оглеждаше черния хоризонт през бинокъла си.

— Извинете, сър? — попита офицерът до него.

— Нищо — сопна се Рейкс. — Нищо не съм казвал.

Майор О’Калахан изтегли ръчката към себе си и почувства осезателно как колелата на „Блекхоук“ се отлепят от пистата. Вдигна се на сто и двадесет метра и изчака, докато вторият хеликоптер, управляван от капитан Пътнам, заеме позиция вляво зад него.

Докато вторият пилот въвеждаше в доплеровия навигационен прибор настоящата им локализация, О’Калахан наклони носа на машината напред и пое право на запад, отдалечавайки се бързо от летището Кемп Кейси, разположено северно от Сеул, в Южна Корея.

О’Калахан вече беше пресметнал, че при постоянна скорост и вятър, след около четири часа полет щяха да достигнат борда на „О’Бейниън“ малко след зазоряване. Така ще разполагат с достатъчно време за отдих, преди да се заемат с втората част от задачата. Единственият проблем, естествено, оставаха китайските радарни инсталации в залива Чай Ли, заради които се налагаше да летят колкото се може по-ниско и да си поиграят на котка и мишка между островите.

Веднага щом се увери, че всичко е наред, майорът се изтегна в креслото и остави на втория пилот да води хеликоптера. Искаше да запази сили и енергия за времето, когато наистина щяха да му потрябват.

23.

Моментът беше подходящ. Аирлианката прегледа натрупаната информация, за да се запознае с моментната ситуация. Тя протягаше дългия си пръст и лекичко почукваше на различни места върху главния пулт. Междувременно програмата за излизане от хибернация на членовете на първата група продължаваше да набира скорост.

След като свери данните от външните сензори, аирлианката стигна до извода, че остава една дребна подробност, за която трябва да се погрижи. Тя инструктира компютъра да изпрати съобщение на Земята.

По някакво чудо Лари Кинсейд не успя да счупи нищо, когато му връчиха заповедта да изостави опитите за стабилизиране и преориентиране орбитата на „Наблюдател“, и това бе неоценено от никого доказателство за силата на неговото самообладание. Всъщност, оказа се, че изискването е пристигнало право от Марс и специалистите от КИСПП само са го предали до крайния получател. Аирлианците настояваха никакви обекти да не прелитат над Сидонийския регион.

Очевидно в КИСПП не гледаха сериозно на бъдещето на сондата, а глупаците в Ню Йорк бяха готови на всичко, за да угодят на пришълците.

— И какво да правя сега с „Наблюдател“, мътните ги взели? — обърна се Кинсейд към прекия си началник.

— Пукната пара не давам, Лари — отвърна шефът. — Само го дръж далеч от аирлианската база.

— А да си си задавал въпроса защо не искат да ги следим?

— Не. — Но като зърна презрението върху лицето на Кинсейд, шефът побърза да добави: — Не разбираш ли? Ние сме динозаврите, Лари. Когато аирлианците пристигнат, нашата космическа програма ще им изглежда като раздрънкана таратайка, спряла до лъскаво ново ферари. Всичко се променя и след два дни програмата ни ще е стара като света.

— Но пък си е нашата програма — възрази Кинсейд. — Защо смяташ, че аирлианците с готовност ще ни предоставят всички свои технически постижения?

— Прави каквото ти се казва. И без това си имахме достатъчно ядове с „Наблюдател“. Разкарай го от там.

Кинсейд потърка уморено слепоочията си и се върна в залата за управление. Тъкмо изчисляваше новата орбита на „Наблюдател“ така, че да преминава максимално далеч от Сидонийския регион, когато почувства, че някой стои зад него. Обърна се и вдигна глава. Беше бледият мъж с побелели коси и тъмни очила. Заради стъклата не можеше да определи дали гледа към него.

— Какво обичате? — попита Кинсейд.

— Стабилизирай орбитата на „Наблюдател“ както планираше първоначално — рече му мъжът.

— И кой го казва? — той погледна името върху табелката на непознатия. Беше изписано само „Коридан“ и идентификационният код СТ-8. Най-високият, който някога бе виждал.

Коридан му подаде един лист.

— Всъщност, тук са готовите изчисления. След като сондата се премести на новия курс, спри всичко, остави бордовия компютър на минимален режим и изключи видео-стереоскопа.

— И после? — попита Кинсейд.

— После ще чакаме.

— Току-що ми наредиха да изтегля сондата встрани. Защо трябва да променям това решение?

— Защото аз стоя над твоя шеф. — Коридан чукна с пръст по табелката. — А също, защото и ти като мен не вярваш на аирлианците.

По време на службата си в армията Търкот неведнъж бе срещал смъртта. Особено докато работеше в Европа, където преследваха и избиваха терористи. Но това, което сега му предстоеше, го безпокоеше заради безсмислието си — хора срещу хора, когато съдбата на човечеството изглеждаше заложена на карта.

Харкър бе разположил ударната група на хълма срещу входа на гробницата. Снайперистите вече държаха на мушка през нощните визьори китайските картечари, които охраняваха малкия двор отпред.

Харкър се обърна към Търкот, проснат в тревата до него.

— Мразя такива неща — прошепна той. — Какво толкова важно има в проклетата гробница?

— Не зная — отвърна Търкот. А и сега не беше моментът да обяснява всички подробности.

— Казвай кога да започваме.

— Давайте — рече Търкот.

Двамата снайперисти откриха стрелба почти едновременно, но единственият звук, който се чуваше, бе тихото металическо изщракване на ударниците. И двата куршума попаднаха право в целта, поваляйки войниците от охраната.

Снайперистите продължиха стрелбата по следващите цели, този път подвижните часови, и докато прехвърлят обстрела към района около портата, дванадесет от китайците вече бяха премахнати.

— Да тръгваме — рече Търкот на Нейбингър.

Хоуис, сапьорът, вече бе заел позиция при вратите и ги оглеждаше. Търкот приближи една от джипките. Вътре имаше предавател със запален циферблат, което означаваше, че часовите са поддържали редовна връзка с щаба. Още няколко минути и щеше да бъде вдигната тревога.

— Отдръпнете се — извика им Хоуис.

Чу се остър пукот и вратите се разтвориха.

— Добре дошли — промърмори Търкот.

Че Лу се надигна заедно с другите, когато приглушената експлозия отекна надолу в тунела.

— Имаме си гости — произнесе развеселено Костанов и добави няколко команди на руски. Хората му приготвиха оръжие.

— Вие останете тук — нареди Костанов. — А ние ще идем да ги посрещнем.

Търкот пое водачеството, а Нейбингър го следваше по петите. Оставиха Хоуис и Декемп да охраняват входа. Тунелът се виждаше ясно през очилата за нощно виждане. Стените бяха гладко шлифовани, досущ като тези в подземния комплекс в Зона 51 и тунелите в Етиопия.

Макар че се стараеше да крачи безшумно, той чуваше ясно драскането на подметките в пода и дори собственото му дишане звучеше необичайно силно. Всичко това нарушаваше концентрацията му.

Внезапно Търкот замръзна и даде знак на останалите да спрат. Готов бе да се закълне, че е чул някакъв звук. Вдигна автомата и се приготви за стрелба.

— Професор Че Лу? — извика тихичко той.

— В момента е малко заета — отвърна от мрака глас с доловим акцент. — Кой пита за нея?

Търкот познаваше гласа и акцента. Нужни му бяха няколко секунди, докато изрови от паметта си съответната информация.

— Груев? — повика го той.

Една фигура се появи от страничния тунел. Търкот побърза да изключи прибора за нощно виждане, забелязал мощния прожектор в ръцете на другия. Тунелът се озари в ярка светлина. Позна го, макар да ги деляха десетина метра.

— Костанов!

— О, капитан Търкот — руснакът се поклони насмешливо. — Радвам се да ви срещна тук.

— Значи от самото начало си играл за руснаците — сети се Търкот. — Само си ни хвърлял прах в очите.

Костанов поклати глава.

— Напротив, всичко, което ви казах на самолетоносача, бе самата истина. Сега обаче нямаме време за обяснения.

— Какво открихте вътре?

— Нещо като център за управление — Костанов надзърна през рамото на Търкот. — Ах, професор Нейбингър, да знаете само какви интересни неща ви чакат долу. — Той каза нещо на руски на човека до него. — Пращам един от хората ми да доведе професорката. След това ще продължим навътре по този коридор. — Той посочи наляво.

Капитан Рейкс присви очи срещу вятъра, докато вторият хеликоптер кацаше на вертолетната площадка. Изчака да спре въртенето на роторите и тогава се приближи към машините. Вече беше озадачен и дори обезпокоен от факта, че по корпусите им липсваше каквато и да било маркировка. Вертолетите бяха от познатия тип УХ-60 „Блекхоук“, но досега не беше виждал да се окачват толкова обемисти допълнителни резервоари на малките носещи крила над товарния отсек. Освен това бяха боядисани в черно.

Вероятно им предстоеше доста дълъг полет, с тези допълнителни резервоари, прецени Рейкс с нарастващо безпокойство, защото единствената страна, която ги заобикаляше от три посоки, беше Китай. А тези странни птици идваха от четвъртата посока. Не му се вярваше, че са пристигнали тук само за да презаредят и да потеглят обратно. Не беше изключено, но такива неща просто не ставаха във флотата.

Рейкс остана на място, докато пилотът скочи от кабината и се приближи към него.

— Добър вечер, сър — произнесе бодро О’Калахан. — Ще ви бъдем безкрайно благодарни, ако хората ви напълнят догоре резервоарите на нашите птички и ако ни осигурите тихо местенце, където да отдъхнем няколко часа. Ще излетим едва по здрач.

Рейкс се разпореди един от мичманите да се погрижи за екипажа, а той се върна на мостика, където поне все още командваше и произнесе с философска примиреност:

— От нас се иска да служим до сетен дъх.

— Уф, че студено, мамка му — произнесе с тракащи зъби Еймъри.

Даунинг не се учуди, че тъкмо единственият волнонаемен на борда пръв се оплака от смразяващата температура в „Сив вълк“. По тавана и стените избиваше гъст слой влага и единственият шум, който се чуваше в помещението, бе от падащите върху металния под капки. Вътре цареше мрак, ако не се броеше слабото сияние на аварийните светлини от таблото и блясъците на преминаващите с педантично постоянство „фу“-та отвън.

Даунинг погледна към показанията на дълбокомера. За последния час бяха изгубили още двеста метра. Не го безпокоеше дълбочината, колкото постоянно спадащата температура.

— Още колко ще трябва да чакаме? — попита Еймъри, за пети път през последния час.

Даунинг не си направи труда да отговори. Загърна се плътно в комбинезона, докато полагаше почти напразни усилия да потисне треперенето.

— Защо онези тъпаци в КИСПП не се свържат с Аспасия и не го помолят да си повика обратно проклетите „фу“? — произнесе плачливо Еймъри.

Даунинг вече бе помислил върху този въпрос и разполагаше с готов отговор.

— Защото в КИСПП не знаят, че сме тук.

— Тогава кой, по дяволите, е наредил да слезем долу? — не се предаваше Еймъри.

— Знам колкото и ти — отвърна Даунинг. — Предполагам обаче, че е същият, който е дал нареждане на подводниците да кръжат над нас.

В Куба Кели Рейнолдс бе влязла в ролята на зрител, което обаче не я безпокоеше ни най-малко. Изображенията на аирлианските кораби върху марсианската повърхност, предавани от видеостереоскопа на „Наблюдател“, бяха толкова заинтригуващи, че просто не можеше да се откъсне от екрана. Около корабите цареше някаква активност, но разделителната способност на скопичната камера не осигуряваше чак толкова детайлна картина. Нямаше обаче никакво съмнение, че корабите се готвят за излитане. За съжаление малко по-късно системите на борда на „Наблюдател“ бяха изключени.

В горния десен ъгъл на екрана бяха изписани серия червени цифри, които отброяваха времето до обявения час за стартиране на аирлианските кораби. След по-малко от четирийсет и осем часа летателните съдове на пришълците щяха да се приземят насред Сентрал парк.

Часът на кацането бе предизвикал нови бурни дебати — този път за възможностите на корабите на пришълците. Очевидно бе, че след като възнамеряват да преодолеят разстоянието от Марс до Земята за по-малко от едно денонощие, корабите бяха в състояние да развиват смайващи скорости. Още едно технологично чудо, което земните учени се надяваха скоро да опознаят. Обсъждаше се също така откъде са пристигнали тези „хищни нокти“, както ги бяха нарекли в пресата, заради страховития им изглед. Товарният отсек на кораба-майка бе предназначен за пренасяне единствено на скакалците.

Отговорът дойде едновременно от няколко научни центрове, което затрудни определянето на първооткривателя. Така или иначе, предполагаше се, че „хищните нокти“ са били прикачени отвън, вместо да бъдат пренасяни в товарния отсек на кораба-майка. Доколкото можеше да се прецени от изображението, подавано от видеостереоскопа, формата им съвпадаше с извивката в носовата част на кораба-майка.

Заключението естествено породи нови спекулации относно предназначението на „ноктите“ — било заради местоположението им върху корпуса, или заради вида им, всички единодушно ги категоризираха като бойни кораби. За да успокои духовете, КИСПП побърза да припомни, че ако пришълците са имали намерения да причинят зло на човечеството, можели са да го сторят още преди хилядолетия. Освен това, подчертаха от КИСПП, Аспасия бил всепризнат защитник на човешката раса.

Кели отклони поглед от екрана, загрижена за съдбата на своите приятели в Китай. От време на време в новините се мяркаха съобщения за онова, което ставаше на Земята. Съюзническите сили бяха съкрушили и втория опит на Садам Хюсеин да превземе Кувейт и сега армията му отстъпваше в безпорядък. Вестите от Китай също бяха обезпокоителни. Имаше непотвърдени съобщения за сражения в покрайнините на Пекин и по улиците на Хонконг. Части на КНА бяха завзели ключови позиции в града, говореше се за масови разстрели и за тайвански командоси, които се сражавали на страната на студентите.

Ала нито дума за обстановката около древната гробница Циан Лин и може би така бе по-добре. Кели вярваше в уменията и способностите на капитан Търкот и не се съмняваше, че отново ще се срещне с него и с професор Нейбингър, след като всичко приключи успешно. И дано това да стане преди пристигането на Аспасия на Земята, каза си тя и отново погледна екрана, където се виждаха корабите.

— Толкова са красиви — прошепна тя. — Толкова красиви.

24.

— Не можеш ли да се ориентираш? — обърна се Търкот към Нейбингър.

Намираха се в контролния център заедно с Костанов, Че Лу и студентите.

— Божичко, никой не се е натъквал досега на подобно откритие! — възкликна Нейбингър, докато оглеждаше многобройните пултове и табла. — Не може да се сравнява дори с подземната зала на Великденския остров.

— Само дето няма компютър — отбеляза Търкот.

— Вярно е, няма — съгласи се Нейбингър. — Но тук. — Той посочи отсрещната стена. — Кой би могъл да знае какво се крие зад нея? Да не забравяме и централния тунел, охраняван от лъча.

— Професоре, ще можете ли да отворите стената? — попита нетърпеливо Костанов. — Не разполагаме с много време.

— Закъде бързате? — попита Че Лу.

— Просто очакваме войниците отвън всеки момент да почукат на вратата — подсмихна се в отговор Търкот. — Едва ли ще са щастливи да ни заварят тук.

— Освен това, както ви казах — добави Костанов, — Аспасия ще бъде на Земята след по-малко от четиридесет и осем часа.

— Е, и? — обърна се към него Търкот. — Какво от това? Нещата тук са негови, нали?

— Че са аирлиански, няма съмнение — кимна бавно Костанов. — Съмнявам се обаче, че принадлежат на Аспасия.

— Бунтовниците? — подхвърли Нейбингър.

— Така смятаме — отвърна Костанов.

— Кои сте „вие“? — попита Търкот.

— В Четвърти отдел се занимават с този проблем от доста време.

— Щом се занимавате от доста време, защо чак сега решихте да посетите тукашната подземна база? — попита Търкот.

— Заради пристигането на аирлианците — Костанов се обърна към Нейбингър. — Професоре, какво можете да ни кажете за това помещение?

— Че е център за управление — бе краткият отговор на Нейбингър, който разглеждаше пултовете.

— Управление на какво? — намеси се Че Лу.

— На това — Нейбингър размаха ръка над главата си. — На целия този комплекс. Доколкото можах да преценя, гробницата е била издигната тъкмо за да побере в себе си машините, които видяхме в голямата зала и…

— И? — повтори нетърпеливо Костанов.

Вместо отговор Нейбингър натисна с длан един участък от пулта, който разглеждаше. Върху черната повърхност се появиха светещи рунически символи.

— Какво си намислил? — подскочи Търкот.

Без да обръща внимание на околните, Нейбингър се съсредоточи върху онова, което правеше. Той задържа ръка на няколко сантиметра над пулта и бавно я премести встрани. Отдолу се появиха знаци и професорът се зае да ги натиска, явно в определена последователност. Изведнъж се разнесе силно бръмчене и всички в помещението неволно отстъпиха назад. В отсрещната стена се появи цепнатина, която започна бързо да се разширява. Търкот и хората му инстинктивно вдигнаха пред себе си оръжията, същото сториха и войниците на Костанов.

Нейбингър невъзмутимо пресече „ничията земя“ пред дулата им и изчезна от стаята. Търкот го последва. Вече се досещаше какво ще видят от другата страна. Точно в центъра на малката стая бе положена двуметрова пирамида, обгърната от сияеща златиста мараня.

Докато Търкот се озърташе, Нейбингър доближи пирамидата и постави длани върху гладката й повърхност.

Златистото сияние се разшири и обхвана археолога, сякаш го притегляше навътре.

25.

Точно в указания час О’Калахан вдигна уверено вертолета от борда на „О’Бейниън“ и го насочи към брега. Постепенно намали подаването на гориво до максимално икономичен режим и снижи височината до петнадесет метра над морските вълни. Летяха със скорост от 130 възела. Слънцето бързо се спускаше към хоризонта и щеше да се стъмни още преди да достигнат брега, което също напълно съвпадаше с плановете им. До целта оставаха не повече от шест часа полет.

Стакатото на автоматичната стрелба отекна глухо в подземната зала. Търкот се извъртя рязко и затича към вратата, с готов за стрелба автомат, а отзад го следваха Костанов и хората му. Беше изпратил Хоуис и Декемп да охраняват входа, малко след като Нейбингър осъществи контакт с пирамидата.

На половината път по страничния коридор всички забавиха крачка заради оглушителната експлозия, която разтърси до основи издяланите от камък стени, отеквайки многократно в тунелите наоколо.

Малко по-нататък срещнаха двамата десантчици, целите покрити с прах.

— Наложи се да взривим входа — докладва Хоуис. — Китайците докараха танк.

— Сега какво ще правим? — попита Костанов.

— Все ще измислим нещо — рече Търкот. — Защо не опитаме през входа, който вие сте използвали?

— Той е от другата страна на голямата зала, но сега е блокиран отвън.

— Ще излезем — заяви Търкот, но му се щеше наистина да се чувства толкова уверен, колкото бе прозвучал гласът му.

Вътре в Крепостта кабелите се отделиха от енергийните резервоари. След пет хиляди години непробуден сън, екипажите отново поеха към корабите. Зад тях светлините угасваха.

Без каквито и да било видими признаци за разход на енергия, корабите се отделиха гладко от марсианската повърхност. Докато набираха височина, пътищата им се кръстосваха в заплетен танц.

Шестте „хищни нокътя“ насочиха върховете си към Земята.

26.

Търкот провери часовника си за трети път през последните десет минути. Той вдигна глава, за да открие, че Костанов се е втренчил в него. Руснакът изви въпросително вежди и посочи своя часовник. Търкот отново се извърна към Нейбингър, който продължаваше да лежи върху наклонената стена на пирамидата, обгърнат от златистото й сияние. Стоеше там от два часа.

— Китайците отвън сигурно вече са получили подкрепления — промърмори Костанов.

— Аха — кимна неохотно Търкот.

— Не можем да излезем нито откъдето сте влезли вие, нито по нашия път.

— Аха — повтори Търкот, сетне добави. — След четири часа идват да ни приберат. Ако ни няма в района на срещата, никой няма да ни чака. А пътят до дома е доста дълъг.

— На какво разстояние е районът?

— На шест километра северно.

— Значи, дотам са два часа — пресметна Костанов. — Ако успеем да излезем.

— И ако никой не ни застреля — добави Търкот.

— Така е, приятелю, така е.

— Ами вие?

— Ние отдавна изпуснахме нашия контакт. Все пак, ако се измъкнем навън, ще поискаме помощ по радиото.

— Можете да дойдете с нас — предложи Търкот.

— Струва ми се, че това е единственото решение — призна Костанов.

— Защо на самолетоносача се преструваше, че не работиш за вашите?

Костанов потърка наболата си брада.

— Може да ти е трудно да го повярваш, но ние в Русия подкрепяме работата на КИСПП. Сметнахме, че това ще е най-бързият начин да снабдим Комитета с информация за онова, което ставаше в рудодобивния участък на „Тера-Лел“. В края на краищата, ние бяхме подложени на сериозни критики от страна на обществеността, задето сме пазили в тайна катастрофиралия аирлиански съд, също както и вие — заради Зоната. Искахме да избегнем нова нежелана обществена реакция.

— Не те разбирам — поклати глава Търкот. — Или може би — не ти вярвам.

Костанов се усмихна.

— И сигурно си прав, приятелю. — Той седна, кръстосал крака и Търкот се настани до него. Китайските студенти се бяха скупчили около професорката, а Харкър и десантчиците изграждаха отбранителна линия в голямата зала. Кой знае защо Търкот не вярваше китайците да нахлуят в тунела. Сигурно предпочитаха да ги оставят да измрат от глад. Войниците на Костанов бяха при Харкър.

— Ще споделя с теб малко информация — заговори спокойно Костанов. — Информация, която прехвърля националните граници. Чувал ли си някога за организация с кодовото название СТААР?

Търкот поклати глава.

Костанов прокара пръст по долната си устна, потънал в размишления.

— Откъде да започна? Уф, всичко е толкова объркано, че по-добре първо да ти разкажа какво знам със сигурност, а после да премина към слуховете. Там, на самолетоносача, казах доста верни неща. Наистина съм работил в Четвърти отдел на руското Министерство на вътрешните работи. Излъгах само, като скрих, че още работя в това ведомство. Подобно на вашия „Меджик“, на Четвърти отдел бе определено да се занимава с данните за пребиваването на пришълците на Земята. Също като „Меджик“ и ние знаем, че Земята е била посещавана — още повече, че разполагахме с аирлианския кораб. Подобно на вас и ние търсехме други артефакти. Но имахме и друга задача. Напълно логично, ако се замислиш — от нас се очакваше да разработим план за действие при враждебен контакт с пришълци. Дори се придържахме към предположението, че всеки подобен контакт ще бъде враждебен, тъй като пришълците неминуемо ще имат различни от нашите цели и това ще доведе до възникването на конфликт на интересите. Съвсем оправдани разсъждения, ако се вземе предвид руската история, която е низ от подобни конфликти. — Костанов се засмя. — Спомни си, че както Наполеон, така и Хитлер са чукали на вратите на Москва. Достатъчно е да погледнем в небето, за да си представим, че следващата заплаха може да дойде от там… и тъй, разполагахме с катастрофиралия кораб. Притежавахме и доклад от разузнаването за работата на вашия „Меджик“. Знаехме, че на скакалците летят ваши пилоти. Охраната на Зона 51 не е чак толкова непреодолима, колкото си въобразявате. Бяхме запознати с историята за намирането на атомната бомба в Голямата пирамида. Открихме я в берлинските архиви след края на Втората световна война. Оказа се, че нацистите са били доста напреднали в разчитането на старите руни, добре, че ние ги изпреварихме с края на войната. С други думи, разполагахме с изобилна информация. Знаехме за Сидония и Лицето, за Крепостта и Голямата марсианска пирамида. Предполагахме, че по някакъв начин са свързани с аирлианците. Защо иначе бихме изпращали толкова много сонди до Марс?

Търкот му повярва. Този път обясненията на Костанов звучаха напълно логично.

— Но имаше още нещо — продължи руският офицер. — Предполагахме, че аирлианската база на Марс е автоматичен наблюдателен пост, управляван от компютър, може би дори изоставен, с изчерпани енергийни запаси, но не можехме да рискуваме. Ами ако грешим? Ако стигнете преди нас до Марс и обявите тамошната база за ваше притежание? В края на краищата, вече имахте скакалците — не биваше да ви позволяваме да се сдобиете с нови козове. Ето защо сондите, които изпращахме към Марс, бяха съоръжени с ядрени бойни глави. Било е някъде в средата на шейсетте, когато управляващите взели решение да унищожат Сидонийския регион.

— Но… — понечи да го прекъсне изумено Търкот.

— Да, така е. Не сме успели.

Търкот разтърка уморено слепоочия, докато се опитваше да асимилира чутото.

— Което ме връща към въпроса, с който започнах — продължи Костанов. — В хода на нашите разследвания на няколко пъти се натъквахме на названието СТААР. В началото сметнахме, че става въпрос за американска организация. Може би за клон на „Меджик“. Но скоро започнахме да подозираме нещо далеч по-голямо и заплашително: СТААР се очертаваше като многонационална организация, концентрирала в ръцете си висшата власт в много страни, включително и в Русия, където нашият отдел непрестанно се натъкваше на пречки и яростна съпротива всеки път, когато се заемаше с този въпрос.

— И? Открихте ли нещо? — попита Търкот, когато другият потъна в мълчание.

— Не — отвърна свъсено Костанов. — Не много. Изгубихме доста добри агенти, мои близки приятели, в началото на деветдесетте дори заловихме човек, когото подозирахме, че работи за СТААР.

— И какво направихте с него? — попита Търкот, който познаваше добре методите за разпити в КГБ.

— Нищо, за съжаление. Умря, преди да получим нужната информация.

— Попрекалили сте с мъченията?

— Не, просто умря. Все едно, че някой му спря тока. Изведнъж угасна. Така и не можахме да го съживим. Все пак направихме аутопсия и установихме нещо много странно. — Костанов направи кратка театрална пауза. — Агентът се оказа клонинг. Използвахме специалисти, работили върху генното инженерство и клонирането, и заключението им беше недвусмислено. Човекът беше клониран.

— Но кой може да го е направил?

— Имам известни подозрения. От доста време ги тая в себе си, без да ги споделям с когото и да било. Понякога съм ги смятал за глупост, но вече не мисля така, след като узнах всичко, което той — тук Костанов посочи Нейбингър — е получил от стража-компютър на Великденския остров.

— И по-точно?

— Според мен СТААР е организация на аирлианските бунтовници, опериращи от строго секретна база и използващи човешки клонинги като свои агенти сред нас.

— Чакай, чакай… — надигна се стреснато Търкот, но в този миг вниманието му бе привлечено от Нейбингър, който направи крачка назад от пирамидата и се строполи на пода. Търкот скочи и изтича при него.

— Свести се, бе човек — извика той, докато го разтърсваше. — Ела на себе си.

Нейбингър бавно отвори очи, но погледът му беше размътен.

— О, Божичко — възкликна той. — Трябва да го спрем.

— Кого? — попита Търкот, докато го нагласяваше в седнало положение.

— Аспасия.

— Мислех, че е от добрите.

— Не. — Нейбингър поклати отчаяно глава. — Той идва, за да ни унищожи и да вземе кораба-майка.

27.

— Всичко излезе наопаки — говореше задъхано Нейбингър пред смълчаната аудитория. — Оказа се, че Аспасия е бунтовникът, който искал да пороби човешката раса и да експлоатира природните ресурси на планетата за свои цели. Кортадите… — той огледа странната смесица от лица, китайски, руски и американски, следящи всяка негова дума — кортадите не са друга раса. Кортад е аирлианска дума за… за нещо като полиция. Тъкмо те попречили на Аспасия да осъществи плановете си, но били принудени от обстоятелствата да останат на Земята.

Последва кратка пауза, докато останалите осмисляха чутото, преди Нейбингър да продължи.

— Водачът на кортадите бил аирлианец на име Артад или може би това му е званието. След като разрушил базата на Аспасия в Атлантида, той наредил на хората си да се разпръснат. Самият Аспасия избягал с бойните кораби на Марс и така се възцарило нещо като примирие. Артад държал контрола върху кораба-майка, докато в ръцете на Аспасия останало устройството за междузвездна връзка. По тази причина последователите на Артад построили участъка от Великата китайска стена във формата на сигнал към космоса. Заложили под него и атомна бомба, в случай че сигналът привлече вниманието на вражеска група. Тяхно дело, естествено, е и гробницата, където било събрано снаряжението. Също те изкопали голямата подземна кухина в Етиопия и окачили рубинената сфера над Голямата цепнатина, заплашвайки, че ще я задействат и ще унищожат цялата планета, ако Аспасия посмее да се върне. Те скрили скакалците в Антарктида и кораба-майка в Зона 51. Оставили и няколко стражеви компютъра на различни места из планетата, за да следят развитието на събитията: един тук, втори в Джамилтепек, който сетне попадна в ръцете на „Меджик“, имало и други.

— Но защо Аспасия се връща? — попита Търкот, който все още бе под впечатлението от разказа на Костанов за СТААР.

— Защото смята, че разполага с по-добри позиции спрямо Кортад и вероятно защото войната е свършила.

— Коя война? — попита Че Лу.

— Отвъд пределите на Слънчевата система е имало война, между аирлианците и друга раса, и тя също е играла важна роля. Заради нея Артад не смеел да задейства двигателите на кораба-майка. Не можел и да се свърже с родната система, тъй като устройството за междузвездна връзка било у Аспасия. Но… — Нейбингър спря, объркан от променящите се в главата му изображения.

— Всичко това е много интересно — прекъсна го Костанов. — Само че сега по-важното е да се измъкнем от тук и да се доберем до района за изтегляне.

— Но тази информация е от изключителна важност! — възкликна Нейбингър.

— Постойте малко! — гласът на Търкот накара другите да замълчат. Сочеше с пръст компютъра, но очите му следяха лицето на Нейбингър. — Какво те кара да вярваш на този страж? Преди повярва на другия, от Великденския остров, макар да пееше различна песен. Сега излиза, че Аспасия е врагът, а Артад е доброто момче. А беше обратното. Всичко това са глупости. Има само един факт, с който трябва да се съобразяваме.

— И кой е той, приятелю? — попита Костанов.

— Че ние сме хора, а те не са. И трябва да защитаваме нашите интереси, независимо какво твърдят проклетите компютри. — Търкот постави ръка на рамото на Нейбингър. — Знаеш ли какво иска Аспасия? Защо идва тук?

— За кораба-майка.

— И защо не го е направил по което и да е време през последните пет хиляди години? Идва, взема го и си заминава, без никой да му попречи.

— Защото досега двете групи са поддържали равновесие на силите. Всеки от компютрите е следял развитието на нещата, изчаквал е.

— И в какво се изразява това равновесие? — попита Търкот.

— Артад държал под контрол рубинената сфера. Чакай, сега вече знам какво представлява тя! Трябва да отидем при нея. С нейна помощ Аспасия ще може да излети с кораба-майка. Тя е енергийният източник на междузвездния двигател. Корабът-майка може да се вдигне и без нея, но не би могъл да прекоси космическото пространство. Зная кода за освобождаване на сферата.

— И все пак — защо Аспасия идва чак сега? — повтори въпроса си Търкот.

— Защото… защото генерал Гулик и „Меджик-12“ са преместили един от стражите на Артад, който бил свързан с рубинената сфера в Голямата цепнатина. Същият страж, който по-късно унищожиха „фу“-тата. Сега Аспасия вероятно мисли, че ще може да се добере безпрепятствено до сферата и кораба-майка.

— Ами този страж тук? — Търкот посочи златистата пирамида.

Нейбингър обхвана главата си с ръце.

— Всичко е толкова объркано. Доколкото успях да разбера, Артад разпръснал не само хората, но и снаряжението си. Та този страж отговаря за контрола над друга част от екипировката.

— Чакай, нещо не се връзва — вдигна ръка Търкот. — Защо стражът, който намериха „Меджик“, се опитваше да ги накара да включат двигателите на кораба-майка? Дали пък той не е нарушил примирието, принуждавайки другия от Великденския остров — да реагира.

— Може би… по дяволите… не зная — мърмореше Нейбингър. — Например, ако стражът на „Меджик“ ги е помислил за кортади. Не ми е съвсем ясно. Едно е сигурно — не бива да позволяваме на Аспасия да сложи ръка на рубинената сфера.

— В такъв случай най-добре да изчезваме от тук — заяви Костанов и чукна с пръст по циферблата на часовника си. — Да се съсредоточим върху непосредствените проблеми.

Търкот трябваше да се съгласи, че руснакът има право.

— От компютъра не узна ли за някоя друга възможност за излизане от гробницата? — попита той.

Нейбингър затвори очи.

— Информацията, която получих, е предимно в картини. — Той млъкна, огледа стаята и приближи контролното табло. — Има една шахта, която върви диагонално от главната зала право нагоре към повърхността. — Той млъкна, докато сортира образите в главата си. — Мога да отворя долния й край дистанционно, но горния се отваря само със специален код. Не разполагам с този код.

— Каква е дебелината на горния люк?

— Трудно е да се прецени — сви рамене Нейбингър. — Няколко десетки сантиметра, може би.

— И е изработен от черния аирлиански метал?

— Не. От тукашни материали.

— Тогава отваряй долната врата — нареди Търкот.

Нейбингър прокара език по изпръхналите си устни и постави длан върху таблото. В отговор върху пулта изгря зелена светлина, а отвън се разнесе метален грохот. Търкот изтича в голямата зала, тъкмо когато войниците бяха забелязали оформилия се в една от стените отвор.

— Да тръгваме! — викна той на другите. Нямаше време за губене, ако искаха да стигнат в уречения час в района за изтегляне. На всичко отгоре, ако Нейбингър не грешеше и Аспасия наистина носеше със себе си заплаха за човечеството, разполагаха само с тридесет и шест часа, за да му попречат.

Ако се съдеше по диаметъра на шахтата, тя очевидно е била предназначена за свободно движение на скакалците, които да проникват и излизат от голямата зала. Вероятно през нея са били спуснати и черните контейнери.

За изкачването се наложи да използват въжета — шахтата се оказа прекалено стръмна, на места почти вертикална.

Търкот водеше и само след пет минути зърна горния край. Лъчът от фенерчето му се отразяваше в металната повърхност на плътно затворения люк.

Търкот се извъртя през рамо и извика:

— Хоуис! Всички останали да намерят укритие!

Сапьорът се изкатери до него и подпря солидно натъпканата си раница в една ниша. След това се зае да оглежда люка.

— Някаква приблизителна представа за дебелината?

— Професорът каза няколко десетки сантиметра.

Хоуис кимна, но умът му вече работеше над проблема. Отвори един от страничните джобове на раницата и извади вързоп с тънко алпинистко въже и няколко скални клина. Подаде два от клиновете и малко чукче на Търкот и му посочи десния край, докато той се приближи към левия. След като забиха клиновете и прокараха въжето през ушите им, Хоуис закачи на единия му край лъскав метален цилиндър, който също извади от раницата. Беше почти деветдесет сантиметра дълъг и тридесет широк. Използвайки раницата си за противотежест, Хоуис изтегли заряда и го опря в долния край на люка.

— Дано да стане — промърмори, когато двамата се спуснаха обратно. — Внимавай, ще гърмим! — извика на останалите и включи детонатора.

Разнесе се оглушителен трясък, миг по-късно ги удари вълна от горещ въздух, която продължи надолу.

Търкот пръв се закатери нагоре. Сега бе решаващият момент — ако взривът не бе отворил люка, щяха да останат вътре завинаги. След няколко метра в лицето го лъхна струя свеж въздух. Откъснат от пантите, люкът бе изхвърчал навън.

— Да се махаме от тук! — извика той на останалите.

Когато отново вдигна глава, откри, че между нащърбените краища на отвора мъждукат звезди; Търкот се показа отгоре и огледа околността. Намираха се на около двеста метра от върха на гробницата. На няколко километра вдясно блестяха светлините на града. Той се ориентира по компаса и установи, че са излезли на източния склон на планината. Районът за изтегляне беше на четири километра в северна посока.

Изведнъж Търкот застина, забелязал дълга верига от движещи се светлинки, само на около осемстотин метра под него. Бяха обхванали гробницата като в обръч и бавно го затваряха.

— Ей, хора, да побързаме — обърна се той към шахтата. — Взривът трябва да се е чул надалече.

След него излезе Хоуис, спусна въже и подкани другите да се изкатерят. Харкър остана последен, за да помага на китайските студенти. Когато всички се събраха на стръмния склон, Търкот посочи на Харкър светлините.

— Посрещачите вече идват.

— Исусе, че това е цял батальон! — възкликна Харкър, оценил в миг ситуацията. После огледа небето. — Добре поне, че нямат вертолети. Инак досега да са ни турнали похлупака. — Той погледна загрижено Търкот. — Няма да можем да се движим достатъчно бързо, заради старата госпожа. А този път са много повече от нас.

— Да имаш други идеи? — попита Търкот.

— Само една. Задачата ми беше да ви доставя обратно живи и невредими — теб и професора. За китайци и руснаци не е ставало дума.

— Ах, съвършено вярно — произнесе Костанов, който стоеше зад тях. — В края на краищата, войникът трябва да изпълнява стриктно заповедите.

— Всички сме в кюпа — заяви решително Търкот. — Готови ли сте? — обърна се той към останалите.

— Напълно — отвърна вместо другите професорката, подпряла се на бамбуковия си бастун. — И не се безпокойте за мен. Зная какво се иска. Няма да ви забавя.

— Аз ще прикривам отзад — предложи услугите си Костанов.

— Хайде тогава — Търкот махна на останалите да тръгват. Беше доста трудно да се придвижват по стръмния склон, следвани от противник, който ги превъзхождаше многократно.

Изведнъж дочу шум от търкалящи се камъчета и насочи автомата си в мрака, от който изплуваха пет фигури. Лъчът на лазерния мерник вече танцуваше по телата им, когато зад гърба му се разнесе гласът на Че Лу:

— Не стреляйте! Те са мои приятели. — Тя добави още нещо на китайски, заобиколи Търкот и приближи непознатите.

— Ло Фа!

— Нали ти казах, че не бива да се бъркаш в неща, които не са лъжица за устата ти? — обади се отсреща Ло Фа. Гледаше зад тях, към приближаващите се светлини. — Викам им на моите, че старицата този път е загазила, ама… така е, който не ме слуша. Ако искате да отървете задниците, следвайте ме.

— Накъде? — попита Търкот.

Ло Фа посочи върха на хълма.

— Прехвърляме се отгоре и се спускаме по западната стена.

Търкот поклати глава.

— Ние трябва да продължим на север.

— На север има цяла армия — осведоми го захилено Ло Фа. — Дойдохме от запад и знаем едно местенце, през което все още се минава.

— Не. Ще продължим на север — поклати глава Търкот. Нямаха време за губене, не само, че наближаваше часът за изтегляне, но и Аспасия скоро щеше да кацне на Земята.

— Ами както желаете — сви рамене Ло Фа. — Тъкмо ще ми е по-лесно без вас.

Че Лу се пресегна и сграбчи Търкот за ръката.

— Отнесете истината на света — произнесе умолително тя. — Аз ще я разкажа пред моя народ. А и толкова много неща долу останаха неразкрити — добави тя към Нейбингър.

— Успех — пожела им Търкот, но Ло Фа и хората му вече бяха потънали в мрака. Той се огледа. Кордонът от войници бе само на шестстотин метра. При досегашния темп на движение нямаше никакво съмнение, че ще им преградят пътя, преди да се измъкнат начисто.

— Харкър! — повика тихо той, без да спира.

— Аха? — офицерът вече беше зад него.

— Извикай Чейс с предавателя.

Когато свързочникът се изравни с него, Търкот спря.

— Приготви сателитния предавател. Искам да пратя предупреждение… — той млъкна. В нощния въздух отчетливо се чуваше бръмченето на вертолетни перки.

Внезапно групата им беше озарена от мощен прожектор, който ги заслепи през приборите за нощно виждане. Миг по-късно отекна зловещото металическо тракане от картечна стрелба. Търкот с един замах смъкна очилата, сграбчи Нейбингър и го прикри с тялото си. Последният откос премина на сантиметри от тях и прикова Чейс към склона на планината. Безжизненото тяло на свързочника се изтърколи надолу към напредващата пехотна линия. Търкот коленичи, вдигна автомата и откри огън по вертолета, а останалите последваха примера му.

Прожекторът угасна, а вертолетът се наклони рязко на една страна и бързо се отдалечи на безопасно разстояние.

— Докладвайте положението! — извика Търкот.

— Чейс и Брукс — мъртви. Предавателят е разбит — отговори Харкър.

— Имам един ранен — добави Костанов.

— Да тръгваме! — нареди Търкот.

— Не — спря го Костанов и допълзя до него. — Моят човек не може да се движи. Твърде много ще ви забавим. — Той посочи приближаващия се кордон. — Ние ще ги задържим. Ще заемем позиция тук, а вие продължавайте. — Костанов положи ръка на рамото на Търкот. — Вашата задача е по-важна от живота на един войник.

Търкот протегна ръка и стисна неговата. После бързо се извърна.

— Добре. Продължаваме — извика той на четиримата барети и професора.

Костанов допълзя обратно при хората си. Надвеси се над ранения, провери превръзката и я притегна, за да спре кървенето.

— Дмитрий, пусни им няколко реда — обърна се той към другия войник. — Нека свинете знаят, че ги чакаме.

Дмитрий разгъна приклада на автомата си, прицели се и изстреля дълъг откос право към кордона от китайски войници. Настъпи бъркотия, линията се разкъса и се извъртя в посоката, от която бе дошла стрелбата.

Скоро над главите им започнаха да свистят куршуми. Светлините на фенерчетата угаснаха и Костанов можеше да си представи, как китайците бавно се прокрадват към тях в тъмнината.

Той бръкна в паласката, извади всички резервни пълнители и ги подреди до себе си. От вътрешния си джоб измъкна смачкана синя барета, същата, която бе получил преди двадесет и пет години, когато завърши десантната школа. Много неща се бяха променили в страната му и в него от това време, но сега Костанов искаше китайците да узнаят кой е удържал позицията срещу тях.

Дмитрий кимна, докато Костанов си нагласяваше баретата.

— За матушка Русия — произнесе той.

— За майката Земя — поправи го Костанов, опря приклада в рамото си и откри огън.

Търкот чуваше ясно престрелката и това го накара да ускори крачка. Не биваше да погубват с лека ръка онова, заради което бяха жертвали живота си руснаците. Само след няколко минути стрелбата стана спорадична, после съвсем замря.

Търкот свери компаса. Бяха заобиколили гробницата и сега север беше надолу по склона. Търкот започна бързо да се спуска. До района за изтегляне оставаха само четири километра.

28.

Вече половин час Кели Рейнолдс се ровичкаше без особен резултат в компютърните разпечатки на посланията, изпращани на съвсем кратки интервали от стража под Великденския остров. Съобщенията несъмнено бяха предназначени за приближаващите се към Земята кораби, защото те на свой ред отвръщаха с епизодични изблици на информация. Изглежда, мислеше си Кели, Аспасия иска да навакса за всичко, което се бе случило на Земята за изминалия период.

След потвърждението за мястото на приземяване, Аспасия не бе изпращал повече съобщения до КИСПП. До уговорената среща оставаха само тридесет и шест часа и телевизионните предавания кипяха в трескава активност.

Кели все още се надяваше, че приятелите й ще успеят да се върнат от Китай навреме, за да присъстват на това знаменателно събитие, което неминуемо щеше да постави началото на цяла една нова глава от човешката история.

Още три километра и щяха да стигнат района за изтегляне. Склонът вече не беше толкова стръмен и това значително облекчаваше придвижването им. Търкот погледна на изток, където вече се показваше бледото сияние на приближаващия ден. Зад гърбовете им, само на километър в северна посока, се носеше обезпокоителният грохот на военни машини. Още по-нататък, в същата посока, кръжеше удареният хеликоптер.

С изравняването на терена се появиха гъсти храсталаци, които осигуряваха достатъчно прикритие.

— Как се справяш, професоре?

— Ще го преживея — отвърна Нейбингър. — Колко остава?

— Два километра.

— Не забавяй ход.

От мрака изплува Харкър.

— Спрете — прошепна той. — Имаме проблем.

Държеше в ръце обемист термоскоп, който позволяваше да се оглежда района за топлинни източници като хора и машини, дори през листата на гъстите храсти. Беше го насочил в посоката, в която се движеха.

— Какво виждаш? — попита Търкот.

— Още един кордон — на около шестстотин метра точно на пътя ни. Заели са позиция в основата на хълма и не мърдат — явно ни чакат.

Търкот погледна часовника. До срещата с вертолетите оставаха по-малко от два часа. Нямаха никакво време да търсят заобиколни пътища, а и не беше изключено да с натъкнат на нови заграждения.

— Какво предлагаш? — попита той.

— Да се разделим. Ще взема Декемп с мене. Имаме снайперови пушки, оборудвани с термични мерници. — Той посочи един страничен склон на планината-гробница. — Ще заемем позиция там и ще започнем да стреляме. Първоначално ще настъпи объркване, докато ни открият. Важното е да ви осигурим проход, през който да се прокраднете, докато е още тъмно.

— А с вас какво ще стане? — попита Нейбингър.

— Щом стигнете хеликоптерите, ще пратите един да ни вземе.

Търкот знаеше добре, че шансът баретите да останат живи дотогава е твърде малък, но моментът не беше подходящ за спорове. Харкър си даваше сметка с какво се захваща.

— Добре — склони той. — Колко време ви е нужно?

— Дай ни петнадесет минути, за да заемем позиция. Тръгвате веднага, щом открием стрелба.

— Разбрано — кимна Търкот. Той подаде ръка на Харкър и почувства как мазолестата му длан лепне от кръвта, останала от ръкостискането на Костанов.

— Как върви? — попита Лиза Дънкан.

Зандра прослушваше радиосъобщенията.

— Добре. Двата хеликоптера се движат по график, засега няма данни, че са ги засекли.

— Защо сте толкова сигурна?

— Наредих да вдигнат един АУАКС край бреговете на Китай, за да следи обстановката.

— А ако ги засекат?

— Имам план и за този случай — заяви Зандра.

— Мога ли да го чуя?

— Не съм длъжна да ви се отчитам за всичко — произнесе с почти равнодушен глас Зандра.

— На кого все пак сте длъжна да се отчитате?

— Мисля, че обсъдихме тази тема.

— Искам да знам какви са мерките за защита на онези хора по време на изтеглянето им — настоя Дънкан.

Зандра включи едно копче на радиоприемника пред нея.

— Ето. Можете да следите заедно с мен хода на операцията. Така ще сте в течение на всичко, което правя.

Полковник Майк Зики беше командир на самолета за далечно радиолокационно откриване, наречен АУАКС, на който Зандра, благодарение на изключителните си пълномощия, бе наредила да се вдигне във въздуха. Докато модифицираният за целта Боинг 707-320В изравняваше полета на единадесет хиляди метра, Зики даде заповед да бъде включена деветметровата радарна чиния, монтирана върху покрива. АУАКС притежаваше едно основно предимство пред наземните радари и то се криеше във възможността му да „гледа“ надолу. Кривините на местността не представляваха пречка за радарните сигнали, излъчвани на определена височина. Така Зики и екипажът му разполагаха със съвършено точно радарно изображение на терена в обсег от четиристотин километра, подновявано на всеки десет секунди, след поредното завъртане на ротодома.

За съжаление дори този обхват се оказа недостатъчен за следене на района, който им беше зададен. Виждаха чудесно цялото крайбрежие и вътрешността до Пекин, но не можеха да достигнат на хиляда и шестстотин километра навътре, в околностите на град Сиан.

Но въпреки това самолетът можеше да изпълнява задачи по командване и управление, благодарение на пряката си връзка с шпионския сателит КХ-14, който следваше геосинхронизирана орбита над централен Китай и предаваше постоянна информация за наблюдавания участък.

Така екипажът на Зики се зае да идентифицира и разкодира едно по едно изображенията, които постъпваха от КХ-14. Първо маркираха гражданските самолети и когато привършиха, на екрана останаха само няколко точки на активност — всичките в района на планината Циан Лин. Имаше още две светещи точки, които се приближаваха бързо към същия район.

— Това са нашите вертолети — посочи ги радарният оператор. — Летят на минимална височина и по скоростни характеристики отговарят на „Блекхоук“.

— Въведи дешифриращ код алфа-четири-ромео — нареди Зики.

Операторът изпълни заповедта и изведнъж над Източен Китай се появиха още четири светещи точки, които се движеха право към Циан Лин.

— Какви са тези? — възкликна учудено операторът. — Защо ги нямаше на радарното изображение… — той млъкна, превключи за миг на термално изображение и се плесна по челото: — И тук ги няма, господи!

— Добрият картоиграч винаги държи няколко аса в ръкава си — произнесе доволно Зики. — Четири Ф-117 „Стелт“ за въздушна поддръжка на изтеглянето.

29.

На борда на „Спрингфилд“ капитан Форстър бе най-старшият офицер сред командирите на трите щурмови подводници от клас „Лос Анджелис“, които кръжаха високо над „Сив вълк“. В момента „Спрингфилд“ и „Ашвил“ използваха минимална част от мощностите си, колкото да захранват животоподдържащите си системи. „Пасадена“, третата подводница от флотилията, бе активирала всички свои прибори за наблюдение и непрестанно следеше развоя на събитията.

Така „Пасадена“ подаде първа съобщението, че „изтребителите фу“ се приближават отново от дълбочините.

Форстър не отговори, запазвайки, както се изискваше, пълно радиомълчание. Капитанът на „Пасадена“ знаеше какво трябва да прави.

Екипажът на „Пасадена“ действаше с добре отработена през многочасовите тренировки ефикасност. Стрелците заеха позиция по оръдейните станции, а мерачите вече държаха на прицел двете цели.

На „Сив вълк“ лейтенант Даунинг проследи светещите тела, които преминаха близо до тях и се издигнаха рязко нагоре. Бяха две на брой. Другите три продължаваха да кръжат около тях.

Веднага щом „фу“-тата подминаха дълбочината, на която се намираше „Сив вълк“, капитанът на „Пасадена“ даде заповед да бъдат изстреляни четири торпеда от типа М 48–2.

Придружени от пронизителното съскане на силно сгъстения въздух, четирите торпеда се втурнаха в преследване на целите си — по две на всеки от „изтребителите фу“. Докато се отдалечаваха от корпуса на подводницата, зад тях се развиваха кабелите на насочващите устройства, по които операторите можеха непрестанно да изменят курса. Всяко едно от торпедата тежеше 1250 килограма при дължина от три метра и диаметър осемдесет сантиметра. Бяха съоръжени с конвенционални бойни глави, притежаващи близо петстотин килограма силно разрушителен заряд.

— Започвам проследяването — докладва главният мерач. — Виждам целите ясно, торпедата са под непрекъснат контрол. Време до попадението — четиридесет и две секунди… — Мерачът внезапно млъкна и се ококори в екрана пред себе си. — Засякох насрещен огън!

— Насрещен огън с какво? — попита капитанът.

— Това са… нашите торпеда! — възкликна мерачът. — Обърнали са се обратно! — Пръстите му подскачаха върху клавиатурата, в напразни опити да си възвърне, изгубения контрол. — Двадесет секунди до попадението — обяви отчаяно той.

Очите на всички в контролната зала бяха втренчени в командира.

— Петнадесет секунди!

Капитанът се надвеси през рамото на мерача и погледна екрана.

— Дай отбой! Подай отбой! — извика той.

Мерачът вдигна едно малко червено капаче и натисна бутона под него. Последва едновременен взрив на четирите торпеда — на по-малко от двеста метра от подводницата, която ги бе изстреляла.

— Готови за подводен удар! — нареди капитанът, макар да си даваше сметка, че вече са закъснели и ще трябва да понесат последствията от експлозията на четири мощни заряда в непосредствена близост.

На „Спрингфилд“ капитан Форстър си бе поставил слушалките на прибора за пасивно хидрофонично следене. Оглушителният взрив го накара да ги дръпне рязко и в същия момент корпусът на подводницата се разтресе под ударите на взривните вълни. Форстър извика да му докладват за повреди и отново си сложи слушалките.

Първото, което чу, бе смразяващият звук от поддаващ на огромния натиск метал — стените на „Пасадена“ не бяха издържали на удара и въздухът бързо напускаше вътрешността през откритите пробойни, за да бъде заместен от нахлуващата вода. Стори му се дори, че дочува писъците на жертвите, но последното по-скоро бе плод на въображението му.

Моряците на „Спрингфилд“ все още не знаеха за ужасяващата участ на техните колеги, но дори те бяха чули звука от пропукваща се обшивка, който под водата наподобяваше излитане на тапа от шампанско.

— Сър? Какво ще правим сега! — попита разтревожено заместникът му.

— Нищо — засега — отвърна Форстър, обърна се и изгледа един по един присъстващите. Струваше му се, че всеки момент ще повърне набързо погълнатата същата сутрин закуска при мисълта за онова, което бе сполетяло нещастниците от „Пасадена“. — Нищо няма да правим.

Експлозията се чу и на борда на „Сив вълк“, също и звуците, оповестили трагичната кончина на подводницата. Само половин минута по-късно засякоха и шума от триенето на бързо потъващия корпус, който се спускаше към океанските дълбини, придружен от затихващия пукот на обшивката, която продължаваше да се разпада под нарастващия отвън натиск.

30.

Търкот забави ход, за да позволи на Харкър и на Декемп да заемат позиция. Спускаха се в плитко дере, което заобикаляше северната основа на Циан Лин. Търкот предполагаше, че китайците ще поставят постове на двата края на дерето, но разчиташе по време на престрелката да се промъкнат покрай тях незабелязано. Единственото тактическо преимущество, с което разполагаха, бяха приборите за нощно виждане и стрелба. Китайците нямаха подобно снаряжение.

След още пет минути дерето се разшири и те достигнаха близкия край на гъсти тръстики, с които бе обрасъл целият южен склон. Търкот искаше да се приближат максимално близо до вражеската линия, преди Харкър да е открил огън. Накрая спряха в един особено гъст и почти непроходим участък.

Харкър и Декемп заеха позиция на петстотин метра от предните китайски части и на височина стотина метра над войниците, по които щяха да стрелят. Двамата залегнаха между назъбени скални отломъци и елови дънери, точно на билото, разделящо северния склон от низината, към която продължиха останалите.

Харкър оглеждаше околността през топлинния мерник, който вече бе монтирал на снайперовата пушка. Пушката и мерникът осигуряваха ефективна стрелба на дистанция до хиляда и двеста метра и Харкър не се съмняваше, че ще е в състояние да повали с един изстрел всеки противник, който се появи в тези граници. Малко по̀ на юг виждаше и групичката на Търкот, която вече доближаваше позицията на китайците на речния бряг.

Харкър преброи точно двадесет цели в района, към който се движеше групата. Прицели се във фигурата, която бе най-близко до тях, помисли за миг, провери дали има вятър, нанесе незначителни корекции заради разликата във височината и всичко това съвсем автоматично — благодарение на безкрайните, упорити тренировки.

Декемп бе заел прикритие на пет метра вляво от Харкър. Беше подпрял снайпера между два камъка и не откъсваше поглед от светещия циферблат на часовника. Оставаше само още една минута.

Високо зад гърбовете на двете барети, първите лъчи на слънцето вече огряваха върха на планината Циан Лин.

От другата страна на света, в Центъра за управление на космическите полети, разположен дълбоко в недрата на планината Чайене, операторите следяха две малки светещи точки върху големия екран. Двата „изтребителя фу“ бяха излезли над повърхността на океана и сега летяха право на запад, точно по посока на екватора.

Харкър натисна докрай спусъка и дулото на снайпера подскочи. Китайският войник, който се прокрадваше под прикритието на тъмнината, се претърколи назад и застина неподвижно. Без да отвлича вниманието си в странични мисли, Харкър премести мерника върху следващата цел. Вторият войник изглежда бе чул изстрела, но не знаеше какво да прави. Така и не стигна до някакво решение, защото Харкър го простреля право в гърдите и продължи да търси нови цели.

Само след секунди бе изстрелял и десетте куршума в пълнителя. Девет от тях бяха попаднали по предназначение. Той презареди с нов пълнител и реши да изчака няколко минути, за да даде възможност на противника да реагира.

— Какво, по дяволите, става? — обърна се стреснато Кели Рейнолдс към майор Куин. Току-що аирлианците бяха излъчили ново съобщение, този път на чист английски, при това с такава мощност, че можеше да се улови с обикновен приемник във всички части на света.

МОЛЯ

НЕ ПРЕЧЕТЕ НА

РАБОТАТА НА НАШИТЕ СОНДИ

ТЕ СЪБИРАТ ВАЖНА ИНФОРМАЦИЯ

ОТНОСНО ПРИСТИГАНЕТО НИ

АСПАСИЯ

Куин посочи големия екран в Куба.

— От Центъра за управление на космическите полети докладваха, че са засекли два „изтребителя фу“.

— Какво искат да кажат с това „не ни пречете“?

Куин се огледа, за да се увери, че никой не ги подслушва и продължи с поверителен тон:

— Флотата току-що е изгубила една подводница над мястото, където според предположенията се намира базата на „изтребителите фу“. В Пентагона направо са пощурели.

— Изгубили са подводница? — повтори уплашено Кели. — И го казваш така, сякаш са изпуснали нещо във водата? Какво всъщност е станало?

— Не зная подробностите. Засякох секретно съобщение до Пентагона, в което се казва само това, че под водата е имало кратко стълкновение, при което е пострадала една подводница.

— Исусе Христе! — възкликна смаяно Кели. — Някакви сведения от Китай?

— Нямам директна връзка, но от оскъдната информация, която получаваме, останах с впечатление, че има проблеми. Следя съобщенията, които си предават Зандра и центърът на СТААР в Антарктида.

— Ще успеят ли да се измъкнат?

— Вертолетите ще ги чакат точно в уговорения час.

Кели Рейнолдс поклати глава.

— Всичко ще оцапаме, нали? Най-великият шанс на човешката раса и ние просто ще хлътнем с двата крака.

Търкот можеше да следи незабелязано движението на китайските постове. Чуваше се рев на тежки верижни машини и отривисти команди. Но дори с очилата за нощно виждане бе трудно да се определи какво точно става — дали някой отстъпваше, или се готвеха за масивно настъпление. Със сигурност обаче бяха открили позицията на Харкър, защото нощта се озаряваше от светещите линии на трасиращите откоси. Стреляха с картечници, от танкове и бронирани машини.

— Кога ще се размърдаме? — прошепна Нейбингър.

— Всеки момент.

От височината Харкър пръв забеляза началото на преместването на цялата линия в негова посока. Той подсвирна тихичко на Декемп и в отговор дочу същото. След това положи снайпера на земята и се облегна уморено. Разполагаше с няколко минути за отдих, преди отново да се захване за кървавата си жътва.

Търкот дръпна Нейбингър за ръката, показвайки му, че е време да тръгнат. Хоуис и Преслер се надигнаха и ги последваха безшумно. Излязоха предпазливо от шубраците, в които се бяха скрили.

Търкот дочу няколко приглушени изстрела откъм мястото, където предполагаше, че се крият Харкър и Декемп. Огледа се бавно през прибора, като държеше оръжието си готово за стрелба. Вляво, на около седемдесет метра, бе разположен танк. Изглежда обаче нямаше никой между тях и позицията на танка. Четиримата се свлякоха по калния бряг на рекичката, очаквайки всеки миг да бъдат открити. Прецапаха плитката вода и се изкатериха по отсрещния бряг. Търкот си погледна часовника. До района за изтегляне оставаха не повече от хиляда и двеста метра. След двадесет минути вертолетите щяха да са там.

Най-близката група войници бе само на петстотин метра. Време беше да напускат позицията, скоро китайците щяха да ги подложат на кръстосан огън. Но Харкър се колебаеше. Не знаеше дали другите са успели да се измъкнат. Накрая реши да изстреля още няколко куршума. Избра първата цел, покоси я и бързо премести мерника върху втората. Останалите вече бяха залегнали. До него Декемп също водеше прицелен огън. След още два изстрела двамата като по команда вдигнаха пушките и пробягаха няколко метра назад, където се скриха зад една скална издатина. И тъкмо навреме, тъй като над главите им просвириха няколко трасиращи картечни откоса.

— Май е време да изчезваме — прошепна Харкър. Поеха право на север, като се стараеха да държат скалния издатък между себе си и напредващите китайци. Имаше само една посока, в която все още можеха да се движат безпрепятствено — към върха на Циан Лин.

Районът за изтегляне представляваше пресъхнало тресавище, заобиколено от високи дървета. Не срещнаха никого по протежение на последния километър преди да пристигнат на мястото.

Търкот непрестанно гледаше светещия циферблат. Десет минути. Бяха съвсем близо до границата на указания район и всички се ослушваха напрегнато. Не само за вражески войници, но най-вече за шум от ротори.

Осем минути преди определения час за изтегляне дочуха първия равномерен вибриращ звук. Твърде рано, помисли си разтревожено Търкот. Но може би са напред с плана.

Вертолетите приближаваха, но едва сега Търкот забеляза, че идват от юг. Нови попълнения за китайците?

Търкот се наведе над Нейбингър.

— Дойдат ли нашите, качвате се на първата машина. Аз ще се кача на втората. Така ни учеха в рейнджърската школа — наричат го „разпръсване на преносителите на важна информация“. По такъв начин дори само един от нас да се измъкне, сведенията ще достигнат целта. Има и други неща, които бих искал да узная, но сега ми кажи най-важното — как можем да спрем Аспасия?

Нейбингър кимна и бавно заговори.

31.

Черният масив на гробницата изникна точно според очакванията им. О’Калахан насочи вертолета по курс, който щеше да ги отведе на север от изкуствено създадената планина. Оставаха пет минути до срещата. Километрите се нижеха неусетно. Четири минути. О’Калахан забеляза няколко трасиращи откоса на югозапад.

Две минути. О’Калахан намали скоростта и започна да сканира повърхността отдясно, докато Спенсър преглеждаше лявата страна. И двамата търсеха инфрачервения маркер, който би трябвало да обозначава местонахождението на групата.

Застанал точно в центъра на пресъхналото тресавище Търкот включи инфрачервения маркер. Вече чуваше и други вертолети, които се приближаваха от изток. Все още бе под впечатлението на онова, което му бе разказал Нейбингър. Интересно, питаше се той, какво ли още е узнал професорът от компютъра?

О’Калахан пръв забеляза маркера. Чудесно. Среща като пред кино — при това на близо хиляда километра от стартовата площадка на „О’Бейниън“. Той описа кръг над района, предоставяйки на Пътнам възможността да се приземи пръв.

Пътнам намали рязко скоростта на своя „Блекхоук“ и започна да се снижава. Човекът, който ги очакваше долу, побърза да загаси маркера. Пътнам се приземи гладко, двама души дотичаха до отворената врата и се покатериха вътре.

Първият „Блекхоук“ започна бързо да набира височина.

Търкот също следеше издигането на първия хеликоптер, на борда на който бяха Нейбингър и Преслер. В този момент втората машина започна да се спуска и той даде знак на Хоуис. Техен ред.

След миг черният отвор на корпуса ги погълна.

О’Калахан продължаваше да оглежда околността през инфрачервения скенер, докато бързо извиваше на изток.

— Имаме си компания — обяви спокойно той, забелязал навигационните светлини на един МИ-4, само на три километра откъм планината.

О’Калахан знаеше, че китайският хеликоптер не може още да ги забележи, тъй като „Блекхоук“ се сливаше с мрака, а противниковият пилот не разполагаше с прибори за нощно наблюдение. Но не биваше да рискува. Отвори рязко ръчната газ и увеличи налягането в турбината. Вертолетът се стрелна напред и Пътнам незабавно го последва.

Докато се катереха нагоре, Харкър хвърли бърз поглед през рамо и забеляза прожекторните светлини на два хеликоптера, които претърсваха последната им стрелкова позиция. Далеч по-надолу се виждаха фаровете на камиони, които докарваха нови подкрепления в района.

Единственият свободен път вървеше право към върха на планината и после… нишката на мисълта му бе внезапно прекъсната, когато двата вертолета неочаквано се извисиха над тях, стигнаха върха и се приземиха на него. Останаха там около минута, сетне отново се вдигнаха и поеха обратно.

Харкър дръпна Декемп за ръката.

— Спуснаха десантчици на пътя ни.

— Сега какво ще правим, шефе? — попита другият, като се облегна уморено на оръжието си.

Харкър светкавично претегляше различните възможности.

— Продължаваме нагоре. Едва ли са оставили повече от десетина души. Имали сме и по-лоши шансове.

Търкот откачи слушалките от облегалката и ги нахлузи. Носеха се ниско над короните на дърветата, но не в посоката, в която искаше. Той се включи към интеркома и заговори:

— Трябва да се върнем назад. Оставихме двама души на планината!

— Само не това! — изстена О’Калахан. Виждаше ясно кръжащите над склоновете вражески вертолети и дирите от картечните откоси. Но след това взе ново решение. Протегна ръка и включи радиопредавателя.

— Пътнам, продължаваш към океана. Ще трябва да взема още пътници.

— Разбрано — долетя в отговор. Пътнам не се нуждаеше от втора заповед. Той също виждаше какво става зад тях.

Пръв Декемп забеляза врага. Дръпна Харкър за рамото и безмълвно му посочи. Наистина бяха десет на брой, само на двеста метра от тях и се спускаха надолу по склона. Бяха се разпръснали във верига, с дистанция между хората двадесетина метра. Харкър се огледа бързо. Недалеч, точно пред тях, имаше паднал дънер.

— Там ще ги причакаме — прошепна той.

— Някой ни се лепна — извика О’Калахан в интеркома, като същевременно даде газ и наклони рязко машината наляво. Седналите отзад се скупчиха един върху друг. Търкот успя да се подпре на коляно и забеляза два китайски вертолета, които правеха същата маневра, за да ги последват.

— Следващият път ще им бъдем в обсега — съобщи О’Калахан. — Имат картечници.

От контролната зала на АУАКС-а също следяха развитието на действието. Видяха че единият „Блекхоук“ се отправя към брега, но вторият по необясними причини бе свърнал обратно. Две мигащи светлинки обозначаваха китайските вертолети, които го преследваха.

Обстановката се влоши още повече след няколко секунди, когато един от операторите докладва:

— Сър, вдигнати са четири вражески самолета от авиобазата край Сиан.

— Сега вече я оплескахме — изръмжа полковник Зики. — Китайците трябва да са засекли нашите вертолети на радара. След колко време изтребителите ще достигнат района?

— След дванадесет минути, сър — докладва анализаторът.

— А на какво разстояние са нашите Ф-117?

— Биха могли да ги прехванат, сър, но трябва да получим потвърждение от началството.

— Да вървят по дяволите. Свържете ме с тази Зандра.

Притаени между дънерите, Харкър и Декемп следяха приближаването на китайските войници. Намираха се само на стотина метра.

— Още петдесет метра и стреляме — прошепна Харкър на колегата си.

Декемп провери автомата и погледна дали е сложен правилно пълнителят. Харкър извади два резервни пълнителя и ги постави до себе си.

— Говори Зандра — произнесе жената, без да обръща внимание на изпепеляващия поглед на седналата до нея Лиза Дънкан. — Слушам ви.

— Разбрано, госпожо. Нещата тук се нажежиха доста. Единият от хеликоптерите се носи обратно към океана, но го чака доста дълъг път. Вторият необяснимо защо обърна в западна посока. Изглежда са били засечени от китайска радарна установка, защото два вражески хеликоптера го следват. Остава им не повече от минута, докато открият огън. На всичко отгоре от авиобазата край Сиан излетяха четири прехващача. След девет минути ще бъдат в района. Нашите Ф-117 могат да им попречат, но ни трябва разрешение отвисоко.

— Разбирам — кимна Зандра.

Зики продължи с припрян глас.

— Госпожо, изглежда нито един от хеликоптерите няма да може да се измъкне без странична помощ. Китайските МИ-4 са оборудвани със скорострелни оръдия.

— Добре тогава, наредете на командира на ескадрилата да ескортира първия „Блекхоук“ до кораба. Вероятно той кара онова, което ни трябва.

— Госпожо, това означава да обречем хората от другия вертолет на сигурна смърт.

— Сега нямам време за… — понечи да отвърне Зандра, но Лиза я дръпна за ръката и заговори в микрофона:

— Тук е Лиза Дънкан. Аз съм съветничка на президента. Ще наредите на два от нашите изтребители да ескортират вертолета до брега. Другите два да помогнат на втория вертолет. Ясно ли е?

— Съвършено, ясно, госпожо.

Зандра не направи никакъв опит да се намеси.

Харкър въздъхна и се огледа.

— Готов ли си?

— Да им сритаме задниците.

— Така те искам. — Харкър пое въздух и го задържа. След това натисна плавно спусъка и от дулото на автомата изригна огън. Успя да повали двама противници, преди останалите да намерят укритие. Ответният огън беше интензивен, но зелените лъчи на трасиращите куршуми летяха в друга посока.

О’Калахан държеше хеликоптера максимално близо до земята, но един от преследващите го МИ-4 бе заел позиция вдясно и му пречеше да извие към планината. Носеха се над речното корито, което Търкот и останалите бяха използвали, за да се измъкнат от обсадата. Именно близостта с терена го принуждаваше да забави скорост и да позволи на преследвачите да скъсят дистанцията. За миг, докато свиваше наляво, следвайки завоя на реката, той хвърли поглед назад. Този път зърна предните светлини на най-близкия хеликоптер само на осемстотин метра зад тях. Нямаше никакъв начин да качат другите двама на борда и да се вдигнат, без преди това да се изложат на риск.

— Зареди ракети „Стингър“! — извика О’Калахан. Налагаше се да раздвоява вниманието си между курса, който следваше, престрелката в планината и следващите го китайски вертолети.

— Заредени — отекна гласът на Спенсър.

О’Калахан намали рязко газта, стъпи върху левия педал на кормилното управление и извъртя вертолета на 180 градуса, обръщайки се с лице към двата МИ-4.

Китайските пилоти още не бяха реагирали на неочакваната маневра, когато О’Калахан натисна два пъти последователно пусковия бутон. Една след друга изстреляните самонасочващи се ракети се отделиха от страничните ракетоносители. Предният МИ-4 бе ударен точно във въздухоприемника под въртящите се ротори и мигновено се превърна в грамадна огнена топка. Следващият го хеликоптер направи опит да избегне ракетата, но свръхзвуковият „Стингър“ смени рязко курса и порази двигателния отсек.

Търкот включи интеркома.

— Пътят е чист. Прибираме нашите момчета и изчезваме от тук.

Пилотът насочи вертолета обратно по хода на речното корито и даде газ.

Харкър също видя блясъка от взривения хеликоптер. Секунда след това последва и втори взрив, но гъстата автоматична стрелба го накара да насочи вниманието си към по-неотложни дела. Прицели се и изстреля цял пълнител срещу пръснатите по хълма противници. Даваше си сметка, че така само ги задържат на разстояние.

— Ето там. Отпред и малко вляво. Видяхте ли червените и зелените трасета? — Търкот се наведе между двамата пилоти, за да им покаже по-добре. — Червените са от нашите хора.

— Има си хас да не ги виждам — изръмжа О’Калахан. — Проблемът е дали те ще ни видят? Дяволски горещо място за кацане.

— Имам решение на този въпрос — заяви Търкот, обърна се и скочи обратно в товарния отсек.

Сега вече и Харкър чуваше ясно бръмченето на приближаващия се вертолет. В началото не виждаше нищо. Постави си очилата за нощно виждане и пак се огледа.

— Слагай каишките. Май ще се возим — викна Харкър на Декемп, като същевременно извади инфрачервения маркер и го включи.

На борда на хеликоптера Търкот плъзна лявата врата, докато Хоуис отваряше дясната. Всеки от тях държеше четиридесетметрово найлоново въже, навито на топка в чувал с тежести. О’Калахан снижи полюшващата се машина на три метра над мястото, където просветваше маркера. Двамата отзад пуснаха чувалите и въжетата започнаха бързо да се развиват.

— Пипнах го — извика радостно Декемп, който вече бе дотичал. Той извади металната карабина от чувала и я закачи за ремъците, с които вече бе опасан. На десетина крачки от него Харкър направи същото. Веднага щом свършиха с окачването, двамата изтичаха един към друг и се хванаха за ръце.

Откъм китайските линии стрелбата почти бе замряла. Изглежда войниците все още не можеха да разберат какво става под прикритието на тъмнината или предполагаха, че вертолетът е от техните.

— Закачиха се — извика Търкот, който почти бе увиснал на перилата на товарния отсек. О’Калахан го чу и увеличи налягането в турбината. Хеликоптерът се издигна и пое на изток.

Харкър и Декемп отлепиха едновременно подметки от земята и центробежната сила ги залюля в западна посока. Сблъсъкът с въздушната вълна ги остави почти без дъх, но двамата продължаваха да се държат.

О’Калахан постепенно изравни полета, но продължаваше да се оглежда.

— Трябва да намерим подходящо място за кацане и да ги приберем на борда — извика му Търкот, който следеше с нарастващо безпокойство трасиращите откоси, търсещи двете фигури в небето.

— Не можем. Нямаме време. Изтеглете ги на ръка — отвърна О’Калахан.

Декемп почувства, че въжето му се опъва. Той вдигна глава и забеляза, че някой се е надвесил от платформата и му дава сигнал да се отдели от Харкър. Декемп разтърси Харкър и му кимна с глава нагоре. После двамата се разделиха и започнаха да се катерят по въжетата, докато отгоре им помагаха.

Декемп се озова първи в товарния отсек. Харкър все още се люшкаше на няколко метра под тях, но сега вече теглещите станаха повече. О’Калахан реши, че положението е овладяно, приближи се до земята и пое с максимална скорост право на изток.

32.

Тридесет километра на изток, професор Нейбингър бе затворил очи, излегнат върху платформата на товарния отсек. Припомняше си изображенията, които бе получил от стража в планината Циан Лин. Имаше много неща, които не можеше да разбере, но в едно не се съмняваше: трябва на всяка цена да спре Аспасия!

После си спомни още нещо. Централният тунел в гробницата, който беше охраняван от холографското изображение и убийствения лъч. Вече знаеше накъде води и какво има там. Знаеше също и как да стигне долу. Каквото и да се случеше от тук насетне, предстоеше му отново да се завърне в Циан Лин.

Той измъкна подвързаното си с кожа тефтерче и започна трескаво да пише.

В авиобазата Осан в Южна Корея, Зандра и Дънкан следяха неотстъпно радиопредаванията от борда на АУАКС. Внезапно откъм лаптопа на Зандра долетя писукащ звук.

Тя се завъртя и бързо въведе своя код. Прочете съобщението на екрана и се зае да пише команди.

— Какво е станало? — настоя да узнае Дънкан.

— „Фу изтребители“ — отвърна лаконично Зандра. — Два от тях са се насочили към Китай.

В Куба, Зона 51, Кели Рейнолдс нямаше никаква представа за драмата, разиграваща се в небето над Китай, но затова пък можеше да следи движението на „изтребителите фу“. Двете точки наближаваха с шеметна бързина бреговете на Азия.

— Нещо ново? — обърна се тя към Куин, който слушаше съобщенията от военната комуникационна мрежа.

— В Пентагона направо са бесни. Загубили са доста хора с подводницата.

— Но нали Аспасия каза… — понечи да заговори тя, но видя изражението на Куин. Изглежда не всички бяха склонни да се доверяват на пришълците. Куин може би познаваше някои от членовете на екипажа.

— Опасяват се, че „фу“-тата могат да нападнат хеликоптерите — добави Куин.

— И защо ще го правят?

— Това е добър въпрос, нали?

— Четири попадения — обяви лаконично пилотът на Ф-117 по радиото, сякаш ставаше дума за обикновена тренировка. „Стелт“ бе изстрелял четири ракети „въздух-въздух“ от разстояние над седемдесет километра. Китайските пилоти дори не разбраха, че са подложени на обстрел, когато самолетите им експлодираха.

— Прието — потвърди полковник Зики и за първи път от началото на операцията си позволи да се облегне назад в креслото.

Но не му беше писано да почива.

— Сър, засякохме два „изтребителя фу“ на три минути полет от предния „Блекхоук“.

— Нашите самолети там ли са?

— Да, сър. Една минута до прехващането — потвърди радарният оператор.

Зики бе получил кодирана информация за съдбата на „Пасадена“.

— Кажи им да стрелят веднага, щом „фу“-тата навлязат в ракетния обсег.

— Страхотно — промърмори пилотът на водещия Ф-117, когато получи заповедта. На радарния екран вече се виждаха две бързо приближаващи се точки. Без да губи време, пилотът натисна пусковия бутон и изстреля две ракети „въздух-въздух“ по новите цели. Вторият „Стелт“ направи същото.

Хеликоптерът на Нейбингър бе само на петнадесет километра зад тях, но летеше ниско над земята.

Полковник Зики също следеше четирите ракети, изстреляни срещу „фу“-тата. Бяха преминали половината от разстоянието, когато внезапно изчезнаха.

— Това пък какво беше! — прошепна удивено Зики.

Междувременно „изтребителите фу“ бяха скъсили още разстоянието до пресрещащите ги самолети, когато внезапно четирите точки, обозначаващи „Стелт“-овете, също изчезнаха от екрана. Сега оставаха само двата „изтребителя фу“ и летящите насреща им вертолети.

„Изтребителите фу“ се насочиха към първия.

— Двадесет секунди до срещата!

— Приближават ни две „фу“-та — извика пилотът и стресна Нейбингър в спомените му за онова, което бе скрито в недрата на Циан Лин. — Току-що свалиха нашия ескорт!

Хеликоптерът се люшна на една страна, Нейбингър се надигна и сграбчи най-близката дръжка.

— Трябва ми радиовръзка! Спешно е! — викна той.

Пилотът му посочи окачените на стената слушалки. Нейбингър ги нахлузи и включи микрофона.

— Ало! Ало! Някой чува ли ме?

Дънкан все още държеше микрофона, заслушана в информацията от АУАКС, когато разпозна гласа на Нейбингър.

— Професоре, тук е доктор Дънкан! Чувам ви! Говорете!

Нейбингър вече можеше да различи с просто око двата сияещи овала на приближаващите ги „изтребители фу“. Той натисна бутона за предаване и заговори припряно:

— В гробницата… Циан Лин… в най-долната галерия има… — Той млъкна, прекъснат от бързо нарастващия писък в слушалките, който стана толкова пронизителен, че бе принуден да ги дръпне от ушите си, за да прекрати непоносимата болка, която сякаш се впиваше в мозъка му.

Двигателите на „Блекхоук“ неочаквано спряха да работят, заедно с всички останали уреди на борда. Хеликоптерът се наклони напред и започна да пада като камък.

Последното, което Нейбингър видя преди сблъсъка, бяха увисналите над тях „фу“-та, като две малки луни, озаряващи неговия край.

— Професоре! — извика Дънкан в микрофона.

— Свалиха ги — обяви полковник Зики по радиото.

В товарния отсек на втория хеликоптер, Търкот бе чул всичко по радиото. Беше се срещал и друг път с „изтребители фу“ и знаеше колко лесно могат да превърнат всяка машина в купчина ненужно желязо. Нямаше никакъв начин да избягат от светещите овали.

— Трябва веднага да се приземим! — извика той в интеркома. — И да изключим двигателите!

— Какво?! — О’Калахан се завъртя на седалката и погледна невярващо Търкот.

— Изключи незабавно двигателя — повтори Търкот. — Инак с нас е свършено!

— Изключвай — повтори О’Калахан на Спенсър.

Вторият пилот се пресегна и изтегли ръчката за аварийно спиране на двигателя, която не беше предназначена за ползване по време на полет. В същия момент премести скоростния лост на нулево положение, оставяйки на роторите да се въртят по инерция. Така поне щяха да забавят падането.

О’Калахан местеше пръсти по таблото и изключваше един по един останалите уреди. За миг погледна надолу и забеляза открито място сред дърветата. Той бутна кормилния лост напред, надявайки се, че вертолетът все още му се подчинява.

Двата „изтребителя фу“ изникнаха едновременно от мрака и прелетяха в бръснещ полет над тях.

— Приготви се за удар! — викна О’Калахан, след като прецени, че няма да уцелят полянката. „Блекхоук“ докосна короните на дърветата и изведнъж се преобърна наляво.

Корпусът на машината се провря през гъстите клони и носът му удари меката почва. От сблъсъка предницата се смачка, а натрошеното стъкло се посипа вътре в кабината.

Всички пасажери на борда се претърколиха едновременно напред и се събраха на купчина под пултовете. Търкот пръв се надигна и разтърси глава. Миришеше на керосин и той вече знаеше — веднага щом горивото докосне нагорещен метал, ще последва взрив.

Някой успя да отвори страничната врата. Беше Харкър, позна го по силуета, очертал се на по-светлия фон. Търкот се обърна и помогна на О’Калахан да освободи заплетения в коланите втори пилот. Изпод шлемофона на мъжа се стичаше кръв. Търкот посегна и опипа шийната артерия.

— Мъртъв е! — извика той, сграбчи О’Калахан и го задърпа към изхода.

Първият пилот поклати глава и продължи да разкопчава коланите.

— Остави го! — крещеше Търкот. — Всеки момент ще хвръкнем във въздуха!

Накрая просто го сграбчи и го изтегли назад между седалките. Двамата скочиха едновременно в мига, когато течащият керосин се възпламени и огнените езици започнаха да обвиват кабината. Търкот се претърколи и, прикривайки лице от пламъците, побутна О’Калахан пред себе си.

Бяха само на тридесетина метра от вертолета, когато избухна. Взривната вълна ги помете и всички се изтърколиха на земята.

— Вторият „Блекхоук“ също свален — докладва безизразно полковник Зики. — Други наши там няма.

Дънкан удари с юмрук пулта и втренчи очи в Зандра.

— Ето! Доволна ли сте сега? Всичко пропадна! — тя посочи часовника. — До пристигането на аирлианците остават само двадесет и четири часа, а какво направихме ние — загубихме най-добрите си хора!

33.

Шестте „хищни нокътя“ все още преплитаха пътищата си, докато се носеха към Земята, а голямата поляна в Сентрал парк вече бе почистена и заградена. Комитетът се бе нагърбил с нелеката задача да организира посрещането на пришълците и да състави списък на всички световни лидери, които да присъстват на това знаменателно събитие.

Минаваше среднощ, до зазоряване оставаха четири часа — последният изгрев преди пристигането на Аспасия. Заглавията на утрешните вестници, които вече се печатаха, прокламираха идващия ден като „последният, в който човечеството ще бъде само на Земята“.

Но зад сцената нещата както винаги изглеждаха различно. В Куба, майор Куин най-сетне бе призован на помощ от специалистите в Пентагона, които смятаха, че ако някой знае как да се справи с „изтребителите фу“, това трябва да е персоналът на Зона 51. На свой ред Куин бе препратил във Вашингтон част от информацията, разменена между Зандра и СТААР и сега там цареше трескава препирня. Нито една от шпионските централи изглежда не знаеше за кого работи Зандра и какво представлява СТААР. И най-вече — по какъв начин тази организация бе съсредоточила почти необятна власт в ръцете си.

Кели Рейнолдс следеше всичко това със смесица от объркване и скръб, породена от съобщението за смъртта на Питър Нейбингър и Майк Търкот. Беше се настанила в креслото зад Куин, който в момента участваше във видео-конференция с Комитета на началник щабовете и президента, намиращи се във Военновременния кабинет под Пентагона.

— Какво става с втората представителка на СТААР, майоре? — попита генерал Картарт, председател на Комитета на началник щабовете.

— Все още е в хангара при скакалеца — отговори Куин.

— Имате ли представа с какво се занимава?

— Не, сър.

— По дяволите — възнегодува Хънт, директорът на ЦРУ. — Щом никой от нас в тази стая не е в течение, работата не върви на добре.

— Не мисля така — намеси се президентът. — Съществува президентска директива, узаконяваща СТААР. Била е подписана преди четиридесет години от Айзенхауер, но е легална и в наши дни. Склонен съм да мисля, че моят далечен предшественик е имал сериозни основания, за да подпише този указ и същевременно да го запази в тайна. — Президентът се обърна към председателя на Комитета на началник щабовете. — Генерале?

Картарт се поизпъна.

— До пристигането на аирлианците остават точно двадесет и четири часа. Придържам се към мнението на военните експерти, че трябва да се отнасяме към този въпрос с максимална предпазливост и същевременно не бива по никакъв начин да предизвикваме контрадействия от страна на „изтребителите фу“. Предлагам засега да заемем строго изчаквателна позиция.

— А какво ще кажете за събитията в Китай? — попита Кели.

— Всяка война е свързана с жертви — отвърна невъзмутимо Картарт.

— Всъщност, какво става с „изтребителите фу“? — попита президентът.

— Двата, които свалиха нашите хеликоптери, са се отправили на югоизток — докладва Куин — и в момента са над Индийския океан.

— Вероятно направление?

— Предполагаме, че летят към Голямата цепнатина, където специалистите от КИСПП откриха нови аирлиански артефакти.

— Някакви сведения за Антарктида?

Куин разполагаше с готов отговор.

— Смятам, че СТААР е окупирала една от нашите изоставени бази — „Скорпион“. Друг подходящ обект в този район няма.

— Някой да знае нещо за онова, което става в базата „Скорпион“? — обърна се президентът към останалите присъстващи в Кабинета. След като не получи отговор, той забоде пръст в камерата, сочейки Куин и Рейнолдс. — Искам да изпратите цялата налична информация за базата „Скорпион“ до Военновременния кабинет. А ние ще вземем необходимите мерки. Генерал Картарт, искам да разположите специални части на място, удобно за щурмуване центъра на СТААР в Антарктида. А също да засилите охраната над останалите обекти, където се съхраняват аирлиански артефакти.

— Имам едно предложение — намеси се Кели Рейнолдс, ядосана от едностранчивия начин, по който тези хора разглеждаха събитията.

— Да чуем — кимна президентът.

— Защо не попитаме представителката на СТААР тук, в Зоната, кои са те?

— Добра идея, госпожице Рейнолдс. Майор Куин, направете го. А ние тук, ще се погрижим за всичко останало.

Екранът угасна и Кели се завъртя към Куин.

— Мисля, че е прав — точно сега не бива да се избързва.

Куин не беше на същото мнение.

— Ами ако греши? Кели, той просто няма друг избор. Нашите оръжия са безсилни срещу аирлианската техника — историята неведнъж го е доказвала. Какво по-лесно от това да седим със скръстени ръце и да се надяваме, че всичко ще завърши благополучно?

— Историята е изпълнена с трагични грешки — възрази Кели. — Когато Аспасия пристигне, всичко ще се оправи.

— Ами Търкот и Нейбингър? — попита Куин.

— Казах им да не тръгват — рече Кели. — Трябваше да ме послушат.

— Но… — понечи да заговори Куин, ала тя се изправи и забоде пръст в гърдите му.

— Никой не ме слуша! Никой! Дори президентът! Ти също! Никой! Не разбирате ли? Всичко щеше да е наред, ако правехме, каквото ни казват!

Рейнолдс се завъртя рязко и излезе с гневна походка. Куин я изпроводи с втренчен поглед.

Търкот оглеждаше местността, озарена от бледите лъчи на изгряващото слънце. Намираха се на тридесет метра от мястото, където бе паднал вертолетът. Експлозията бе разпръснала останките от металния корпус в диаметър от стотина метра и бе изгорила напълно малката горичка.

Харкър, Хоуис и Декемп не бяха пострадали при падането, единствено пилотът, О’Калахан, придържаше счупената си ръка. Търкот знаеше, че е въпрос на часове, може би дори минути, преди китайците да ги открият от въздуха. Теренът в непосредствена близост беше хълмист и изглежда околностите бяха безлюдни.

— Трябва да пратим съобщение — рече Търкот.

Харкър се засмя горчиво.

— Как? Не разполагаме с предавател. Никой не знае, че сме тук, а и не мисля, че на някой му пука. Свършено е с нас.

Търкот оглеждаше дирята, която вертолетът бе оставил при падането си сред дърветата.

— Не си прав. Има един човек, който наистина държи на нас. Доктор Дънкан.

— Е, и? — попита Харкър. — Как ще разбере, че сме тук и при това живи? И да го узнае по някакъв начин — как ще ни измъкне?

— Не зная как ще ни измъкне, но съм сигурен, че ще измисли нещо. Знам обаче по какъв начин да й съобщим, че сме тук.

— Дявол да го вземе! — произнесе майор Куин, след като влезе в Куба със зачервено от гняв лице. Той набра номера на Военновременния кабинет в Пентагона.

— Скакалецът и Олейса са изчезнали — докладва на дежурния офицер.

— Изчезнали?

— Изчезнаха. Отлетяха току-що. Вече не можем да попитаме Олейса за кого работи. — Прикрил слушалката с ръка, той нареди на един от операторите: — Свържи ме с Космическия център. Искам да знам накъде се насочва скакалецът.

34.

— Няма оцелели — заяви Зандра и хвърли на бюрото пред Дънкан разпечатаното компютърно изображение на мястото на катастрофата. — Китайците вече са стигнали района, където е паднал един от нашите Ф-117.

Дънкан взе една от снимките, направени от шпионския сателит КХ-14 и я разгледа. Вдигна друга, впи поглед в нея и изведнъж ръката й се разтрепери.

— Някой е още жив — произнесе сподавено тя. — Търкот или Нейбингър.

Зандра вдигна глава от монитора.

— Откъде знаете?

Дънкан хвърли снимката върху клавиатурата.

— Виж сама.

— Какво по-точно трябва да видя?

Дънкан й посочи.

— Ами това. Някой е очертал с отломки от разбития вертолет същия аирлиански старорунически знак за помощ, който е вплетен в Китайската стена. Трябва да ги измъкнем от там. Но този път без да ни попречат китайците… и „изтребителите фу“.

Зандра кимна.

— Време е да се изправим срещу нашите врагове.

— Какво значи това, дявол да го вземе?

— Означава край на следенето и изчакването.

— И кои сте вие? СТААР?

— Познахте. Събитията достигнаха точката, от която няма връщане.

— Е, и? — подкани я нетърпеливо Дънкан, без да обръща внимание на цялата тази загадъчна тирада. — Знаете ли как да помогнете на нашите хора в Китай?

— В действителност, разполагам точно с това, което ни е нужно — заяви Зандра.

Лари Кинсейд беше съвсем сам в центъра за управление. Лабораторията за реактивни проучвания се беше превърнала в призрачен град, след като всички заминаха за Ню Йорк за предстоящото посрещане на аирлианците. Десетилетия упорита работа сякаш се бяха стопили само за броени дни.

Той чу вратата зад гърба му да се отваря и после да се затваря тихо. Не остана изненадан, когато до него се настани Коридан, с неизменните тъмни очила и черен костюм.

— „Наблюдател“ достигна ли стабилна орбита? — попита Коридан.

— Да. — Кинсейд не попита по какъв начин човекът до него се бе сдобил с изчисления, които щяха да отнемат много дни на неговите математици и компютрите в лабораторията.

— Енергозахранването изключено ли е?

Кинсейд кимна.

— Искам да направите едно нещо.

Кинсейд чакаше.

— Но първо, свържете се с „Наблюдател“ и установете постоянен комуникационен канал.

— И защо? — попита най-сетне Кинсейд.

— Имаме да свършим още една работа.

В южната част на Атлантическия океан оперативна тактическа група на американския флот, водена от самолетоносача „Джон К. Стенис“, вече наближаваше под пълна пара ледовете на Антарктида. Разполагаха с точното местоположение на базата „Скорпион“ и авиационният навигатор изчисляваше кога точно тя ще се озове в обсега на самолета, който възнамеряваха да изпратят.

В Тихия океан американските ВМС също разполагаха свои кораби на ключови позиции. Една от групите плаваше на изток, към Великденските острови, докато друга вече доближаваше мястото в океана, където според предположенията се намираше базата на „изтребителите фу“.

Междувременно над същото това място, екипажът на „Сив вълк“ правеше отчаяни опити да запази последните останки от телесната си топлина. Продължаваха да се спускат, но след като узнаха за съдбата на „Пасадена“, поне Еймъри бе престанал да хленчи.

На три хиляди метра над изследователския съд, двете оцелели подводници също изчакваха в минимален режим на работа, а мнозина от моряците и офицерите на борда им вече крояха планове за отмъщение.

35.

— Не можем да останем задълго тук — промърмори Харкър, докато оглеждаше местността. Малко след зазоряване бяха забелязали няколко китайски вертолета, но за щастие те не бяха разкрили позицията им.

Търкот разбираше безпокойството на баретите. Бяха обучени за действие, беше им втълпявано, че оцеляването във вражеска територия е свързано с постоянно движение и смяна на местоположението. Нямаха търпение да поемат към най-близката граница, дори по пътя си да срещнат непреодолима преграда. Лошото беше, че от същата тази граница ги деляха най-малко хиляда километра, а Монголия едва ли бе най-примамливата цел. Просто ги сърбяха ръцете да се захванат за нещо, преди китайците да се появят.

Но Търкот знаеше, че единствената възможност да се измъкнат от тук, бе някой да забележи руническия символ, който бе подредил точно на мястото на катастрофата. Не някой — Лиза Дънкан. Не знаеше със сигурност дали ще прегледа снимките от сателита, но това бе една възможност.

— Това пък какво е? — произнесе О’Калахан, който стоеше изправен и гледаше на изток.

Търкот се надигна и веднага го забеляза. Бързо и на ниска височина право към тях се носеше един скакалец. Скоро дискът се озова над тяхната позиция и внезапно спря. След това се спусна бавно, докато се приземи точно върху мястото, където се бе разбил вертолетът. Баретите вдигнаха оръжията си и се прицелиха.

— Не стреляйте — предупреди го Търкот.

Горният люк се отвори и отвътре се подаде женска глава.

— Размърдайте се! — викна им тя. — Живо!

Търкот не се нуждаеше от ново подканяне. Изтича при скакалеца, следван от Харкър, Декемп и О’Калахан, изкатери се по гладката метална стена и скочи вътре.

Пилотът на скакалеца се бе излегнал в една от двете централни вдлъбнатини, пристегнат с колани и с ръце върху пулта за управление. Жената, която ги извика, стоеше до вграденото допълнително табло за връзка. Търкот веднага я оприличи на Зандра — в първия миг дори помисли, че е тя, но веднага забеляза някои дребни разлики.

— Уф! — въздъхна О’Калахан, който бе скочил последен. Явно за първи път попадаше във вътрешността на подобна летателна машина и най-странното, естествено, беше прозрачната обшивка, която позволяваше да се следи всичко отвън. Нито един от специалистите в „Меджик“ не бе успял да установи по какъв начин е било постигнато това безценно свойство на аирлианския метал. Още по-трудно бе за несвикналите да запазят самообладание, след като скакалецът се издигна във въздуха.

— Аз съм Олейса — представи се жената.

— И от кои сте? От Аспасия или от Артад? — попита я Търкот.

Жената го погледна безизразно.

— Аз съм от СТААР. Дойдох тук, за да ви откарам в Южна Корея — при Зандра.

Търкот поклати глава.

— Налага се да продължим към Голямата цепнатина в Африка.

Пилотът вдигна глава от седалката.

— Авиобазата Осан — нареди му кратко Олейса. Пилотът кимна и отново насочи вниманието си към управлението.

— Слушайте… — понечи да заговори Търкот, но жената вдигна ръка.

— Ще отидем в Африка, но след като вземем Зандра. Няма да ни отнеме много време.

— Ами „изтребителите фу“?

— Все още не са ни засекли.

— И ако ни засекат?

— Ако ни засекат — ще вземем мерки.

Лиза Дънкан се вцепени от изненада, когато, още щом се спусна в скакалеца, се озова в прегръдките на Майк Търкот. Намираха се на една от пистите в авиобазата Осан, а районът наоколо бе блокиран от полицейски коли със запалени светлини.

— Благодаря ти — бе всичко, което промълви Търкот със сподавен глас. Чувстваше се на ръба на силите си след всичко, което бе преживял през последните няколко дни.

— Налага се да тръгваме час по-скоро — припомни им Зандра, която също бе влязла в скакалеца. Освен нея, единствени пътници бяха Олейса и пилотът. Баретите и О’Калахан вече се бяха прехвърлили в базата.

— Към Голямата цепнатина, нали? — попита Търкот.

Зандра кимна.

— Знаеш ли как може да се освободи рубинената сфера?

— Нейбингър ми каза.

— Хубаво.

— А вие защо не знаете? — попита Търкот, докато скакалецът набираше плавно височина в югозападна посока.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами нали работите за аирлианците. Искам да кажа, че сте на тяхна страна. Защо тогава не знаете? Нищо чудно и вие самите да сте аирлианци.

— Не съм аирлианка, нито работя за тях — отвърна Зандра. Аз защитавам човешката раса.

— Мислех, че сте на служба в СТААР.

— Така е.

— Но какво означава това име?

— Стратегическо-тактически алианс за антиизвънземно реагиране — обясни Зандра. — След като хората от „Меджик“ откриха кораба-майка и скакалците, президентът Айзенхауер знаеше, че Земята е била посещавана от пришълци. Време беше да се помисли за това как ще действаме, в случай че ни предстои контакт с някаква форма на извънземен живот. Създаден бе комитет от изтъкнати по онова време специалисти, включващ психолози, военни експерти, социолози, физици — всички, които можеха да помогнат с нещо. След неколкоседмична мозъчна атака се роди решението за тази, тогава все още хипотетична ситуация: трябва да бъде основана тайна правителствена организация, която в случай на контакт да вземе нещата в свои ръце.

Зандра спря да си поеме дъх и се огледа. Летяха над Индийския океан, но скоро щяха да свият към бреговете на Африка. Вътре в скакалеца цареше тишина. Всички я слушаха напрегнато.

— Едно от най-важните изисквания, които поставиха експертите, бе споменатата организация, която получи названието СТААР, да бъде снабдена с изключителни пълномощия, които да й позволяват да действа, когато е необходимо, дори без административни процедури на висшестоящите инстанции. Преобладаващото мнение на специалистите било, че при подобна обстановка СТААР ще трябва да работи в неизследвана територия и следователно да взема решения на място и според случая.

— Което е напълно в разрез с нашите демократични принципи за управление — отбеляза сухо Лиза Дънкан. — Управление от човек, избран чрез пряко гласуване от народа.

— Според мен решението е разумно — възрази спокойно Зандра. — Вместо да прехвърля огромни средства на СТААР и по такъв начин само да увеличава бумащината, президентът Айзенхауер просто е поставил в разположение на алианса всички възможни лостове, с които разполага държавата, включително армията, ЦРУ, Агенцията за национална сигурност и прочее. От нас се искаше само да действаме, когато удари часът.

— И през цялото това време сте чакали? — попита Търкот.

— Да.

— Защо не предприехте нещо по-рано?

— Защото съществува едно ограничение в президентския указ. Нямаме право да действаме превантивно, а само при наличие на контакт с чуждоземска раса.

— А сега какво? — продължаваше разпита Търкот.

— Сега вече контактът е налице и ние излизаме на сцената.

— И какво възнамерявате да направите?

— Не съм сигурна — призна Зандра. — Не сме взели окончателно решение, тъй като не разполагаме с достатъчно информация. Възможно е да посрещнем Аспасия и аирлианците миролюбиво, но не е изключен и въоръжен конфликт. — Тя се обърна към комуникационното табло. — Бих искала да се допитам до Лексина — тя е моят пряк началник.

Търкот и Дънкан изглежда нямаха какво да възразят и Зандра включи предавателя.

— Лексина, тук е Зандра. При мен са Майк Търкот и доктор Дънкан.

От микрофона се разнесе тъничък глас:

— Капитане, у вас е информацията, която ни е нужна, за да вземем особено важно решение. „Изтребителите фу“, които, както знаем, са под контрола на Аспасия, извършиха нова поредица от враждебни действия. Но преди да определим ответната ни реакция, нека чуем какво сте открили в Циан Лин. Какво точно е узнал професор Нейбингър от стража?

— Нейбингър беше убеден, че Аспасия идва на Земята, за да си възвърне кораба-майка и да унищожи планетата. — Търкот се опитваше да предаде само най-важното от наученото. — Цианлинският страж показа в друга светлина историята, която узнахме на Великденския остров: според него бунтовникът е бил Аспасия, а Кортад или аирлианската полиция, водена от някой на име Артад, се опитвали да спасят човешката раса.

— И на кого да вярваме? — попита Лексина.

— На никого.

— Защо смяташ така, Майк? — намеси се Дънкан.

— Защото не разполагаме с никакви доказателства, само с противоречиви истории, които не изглеждат особено достоверни. Не бива да забравяме най-важното — Земята е нашата планета. Тези аирлианци са се настанили тук неканени, направили са своя база, взривили цял един континент, когато не съумяли да изгладят различията си, и сега се опитват да ни въвлекат в техния конфликт. Казвате, Аспасия бил защитник на човешката раса, стараел се да не се намесва в самостоятелното ни развитие. Но и с нищо не е помагал, така ли е? Както и останалите аирлианци. Слушайте, това не е „Стар Трек“, на карта е заложена съдбата на цялото човечество. Хайде пак да повторим твърденията на двете страни: според стража на Аспасия, той е разрушил Атлантида и е оставил своя компютър под Великденския остров, откъдето и до ден днешен се управляват „изтребителите фу“. Компютърът на Артад пък твърди, че потопяването на Атлантида е дело на Артад, който скрил своя страж в Джамилтепек — по-късно негова жертва стана генерал Гулик — оставил атомната бомба в Голямата пирамида, което предполагам означава, че пирамидата е била вдигната по негово указание и следователно представлява един вид намеса в развитието на египетската цивилизация, да не говорим за нещастниците, загинали при построяването на онзи участък от Великата китайска стена, където е изписан староруническият символ „Помощ“. Не е тайна, че „изтребители фу“ са придружавали „Енола Гей“ при полета й до Хирошима и Нагазаки, но не са се намесили по никакъв начин. Какво излиза накрая — стоят тук, уж не пречат, но и не ни помагат с нищо. Защо да мислим, че сега ще е различно? Според мен, Аспасия идва тук, движен от собствените си интереси, не от грижа за нашите. Тъй че, въпросът е защо се връща точно сега? С какво са се променили нещата?

Лиза Дънкан се обади първа, след кратко мълчание.

— Стражът в Джамилтепек — ние го преместихме, а след това беше унищожен.

Търкот кимна.

— Ти беше права, че сферата е един вид апокалиптично оръжие. Според Нейбингър тъкмо унищоженият страж е отговарял за контрола над рубинената сфера. Зная как да освободя сферата — продължи Търкот. — Но тя ще падне в бездната и ще предизвика верижна реакция, която може да унищожи цялата планета. Грешката на „Меджик“ е била, че са извадили стража от Джамилтепек — сега сферата е лишена от защита. Ето я промяната, която Аспасия е чакал. Спомнете си също, че те взривиха „Викинг“, тъкмо преди да ни подаде директна картина от марсианската им база. Два „изтребителя фу“ потопиха „Пасадена“ и целият й екипаж загина. Кога стана това? След като Аспасия се събуди. Изглежда вторият страж е прав — Аспасия не е такъв приятел на човечеството, за какъвто се представя и какъвто бихме искали да срещнем в първия си контакт. А ето, че сега идва на Земята с флотилия от шест кораба. — Търкот огледа един по един присъстващите. — Какво ни остава? Или да легнем по гръб с вирнати крака и надежда да ни почешат одобрително по коремчетата, или… да се бием. Няма абсолютно никакъв начин да решим кой от двата пътя да изберем, преди да е станало твърде късно.

Гласът на Лексина изпълни краткотрайната тишина, която последва речта му.

— Прав сте. Според една от директивите в президентския указ, трябва всячески да възпрепятстваме кацането на пришълци, освен ако не разполагаме с абсолютно сигурни доказателства за тяхната добронамереност. Така че, от гледна точка на СТААР, по-нататъшният начин на действие вече не буди съмнение. Ние ще се противопоставим на Аспасия.

Търкот потърка замислено брадичката си. Мина му през ума, че Кели Рейнолдс би дала мило и драго да присъства на този разговор. Все още не можеше да се отърве от подозрението, че СТААР не казва цялата истина за себе си. Някога в рейнджърската школа ги учеха, че първо се действа срещу най-голямата заплаха, а сега тя беше Аспасия. После — когато може — щеше да си разчисти сметките със СТААР.

Търкот сигурно щеше да остане изненадан, ако знаеше, че в действителност Кели Рейнолдс присъства на техния разговор. Двамата с майор Куин се бяха надвесили над апарата, който предаваше обсъждането, излъчвано по специален канал от скакалеца към тайната база „Скорпион“ в Антарктида. Куин бе успял да го засече, благодарение на връзките си в Агенцията за национална сигурност.

— Но какво правят те! — подскочи Кели, след като разговорът приключи. — Аспасия им каза, че идва с мир. Трябва да му вярваме.

— Кажи го на хората от „Пасадена“ — отвърна мрачно Куин.

— Те първи стреляха! — възрази Кели.

— Да, така е. Но „изтребителите фу“ можеха да не унищожават подводницата. Достатъчно беше да обезвредят торпедата и да продължат.

— Това е автоматична реакция! — не се предаваше Кели. Тя се пресегна и сграбчи Куин за ръката. — Моля те, дай ми един скакалец. Искам да отида при стража на Великденския остров преди да се е случило нещо непоправимо.

Куин сви рамене и кимна. И без това бе затрупан със задачи.

— Вземи „Скакалец 6“ — рече той. — Ще предупредя пилота.

— Космическият център е засякъл „изтребител фу“, който лети в посока към нас — разнесе се гласът Лексина от говорителя. — Налага се спешно да евакуираме хората си. Освен това има данни за повишена активност на „фу“-та в района на Голямата цепнатина. Мисля, че Аспасия размества пешките си.

— Успех!

„Известна активност“ бе твърде неточен израз.

Два Ф-14, вдигнати от борда на „Джордж Вашингтон“ следяха „изтребителите фу“ от дистанция осемдесет километра. Именно те се оказаха първите жертви, когато неочаквано „фу“-тата свърнаха обратно и ги доближиха, предизвиквайки спиране на двигателите им. След това се насочиха към лагера в Етиопия, снижиха се над вертолетната площадка и унищожиха всички паркирани там машини с плътни лъчи златиста светлина.

Единствените оцелели бяха полковник Спиърсън и няколко души от специалния отряд. Заели позиция във входа на тунела, те очакваха да бъдат подложени на унищожителна атака и непрестанно изпращаха радиосигнали за помощ.

„Ноктите“ бяха на по-малко от осем часа път до Земята и постоянно меняха позициите си. Но всеки път, когато някой от тях застанеше отпред, от носа му за кратко бликваше златиста светлина.

Дори пилот-ветеран от Втората световна война би могъл да познае какво правеха — изпитваха оръжията си, за да се уверят, че функционират правилно.

36.

— Рубинената сфера е ключът — обяви Търкот. — Не бива да позволим на Аспасия да я вземе.

Скакалецът летеше право на запад, заобикаляйки най-южната част на Индийския полуостров.

— Но как да го спрем? — попита Дънкан. — Разполага с цяла флотилия, да не говорим за „фу“-тата и стража на Великденския остров. Как да се справим с тях?

— Е, през всичките тези години в СТААР не сме седяли със скръстени ръце — намеси се Зандра. — След като анализирахме внимателно данните за сблъсъците с „изтребителите фу“ стигнахме до извода, че те умеят да управляват електромагнитната енергия по такъв начин, че противникът бива или обездвижен, или поставен под техен контрол — както бе в случая с торпедата.

— Затова можем да се спасим само като своевременно изключваме двигателите — добави Търкот.

— Точно така.

Търкот се засмя, осенен от внезапно хрумване.

— Зная как можем да атакуваме успешно проклетите „фу“-та. Няма да е лесно, но поне има надежда. Необходима ни е добра координация, инак шансовете ни са равни на нула.

— Добре — кимна Зандра, — известно ти е, че разполагаме с всички средства, които са на въоръжение в американската армия, без да искаме специално разрешение. Кажи ми твоя план и нека направим невъзможното възможно.

— Първо — трябва на всяка цена да стигнем до рубинената сфера. Но за да го направим, налага се да премахнем заплахата от „изтребителите фу“.

— И как? — попита Дънкан.

Търкот продължаваше да се усмихва.

— Ще помолим нашите военновъздушни и военноморски сили да лишат от „интелигентност“ оръжията си.

На сто и петдесет километра от Голямата цепнатина в Етиопия, във въздушното пространство на Кения кръжаха четири изтребителя Ф-14 от ескадрилата на самолетоносача „Джордж Вашингтон“. Пилотите им бяха известени за неуспеха на двамата техни колеги в стълкновението срещу „фу“-тата, но засега заповедите им бяха да останат на изчаквателни позиции.

Старши лейтенант Пъркинс, командир на ескадрилата, не кипеше от желание да се срещне в бой с „фу“-тата. Не че се боеше или беше прекалено предпазлив — просто имаше най-голям опит. Няма никакъв смисъл да се започва сражение, в което предварително си обречен да загубиш, а доколкото знаеше, нито един пилот в цялата история на въздушните полети не бе успял дори за миг да затрудни някоя от сферите на пришълците.

Ето защо, когато по радиото му се обади някакъв тип на име Майк Търкот с план как да бъдат свалени двата „изтребителя фу“, Пъркинс го изслуша със смесица от недоверие и надежда. В края на краищата надеждата се оказа по-силна, старши лейтенантът кимна, произнесе едно лаконично „разбрано“ и даде заповед на четири от самолетите да се насочат на север.

На борда на „Спрингфилд“ капитан Форстър и командирът на ескадрилата изслушаха със същите смесени чувства онова, което им предаваше Търкот. Ситуацията се усложняваше допълнително от близостта на „Сив вълк“ до тяхната цел.

След като обсъди някои подробности с Търкот, Форстър стигна до окончателния план. Не беше кой знае какво, но поне им даваше някаква възможност.

Съвсем бавно и при минимален разход на енергия, за да избегнат електромагнитното излъчване, „Спрингфилд“ и „Ашвил“ се отдалечиха от предполагаемата база на „изтребителите фу“. Когато разстоянието беше достатъчно, двете подводници включиха на максимална мощност реакторите си, задействаха на пълен ход турбините и продължиха да се отдалечават от базата с почти крайцерската скорост от осемдесет километра в час, без да се подават на повърхността.

В Лабораторията за реактивни проучвания Лари Кинсейд се пробуди от звука на отваряща се врата. Коридан влезе със забързана походка и се доближи до неговия пулт. Бяха съвсем сами, всички оператори бяха отишли да гледат пристигането на аирлианците.

— Изчисли ли корекцията на траекторията, която ще е необходима, за да изведем „Наблюдател“ над Сидония? — попита Коридан.

— Съжалявам… не съм готов… все още работя върху последните корекции… — Кинсейд се огледа объркано. Едва сега осъзна, че се оправдава като някой от подчинените си. Той включи компютъра и провери траекторията. — Всъщност… всичко е наред.

— В такъв случай, постарай се след четири часа сондата да бъде точно над целта — разпореди се с нетърпящ възражение глас Коридан.

„Изтребителят фу“ се носеше над ледовете на Антарктида със скорост, надвишаваща пет пъти тази на звука. Веднага щом достигна определеното място, той спря. От дъното му бликна лъч златиста светлина, заби се в дебелия слой лед и започна да си пробива път към базата „Скорпион“. По бордовите датчици вече го бяха осведомили, че е твърде късно — в околностите на базата нямаше следи от електромагнитна активност. Който или каквото и да бе имало там, я бе напуснало.

„Изтребителят фу“ прекъсна лъча и полетя обратно на север.

„Скакалец 6“ достигна границите на Южна Калифорния със скорост от шестдесет и пет километра в час. Рейнолдс седеше във вдлъбнатината за втория пилот и се поклащаше напред-назад, опитвайки се да реши по какъв начин да убеди стража и Аспасия, че е единствено в техните възможности да се справят с назряващата криза.

Опряла пръсти в слепоочията си, тя отчаяно се мъчеше да потуши пулсиращата болка вътре.

На борда на „Сив вълк“ лейтенант Даунинг пръв трепна, доловил съвсем слаб шум. Извъртя глава и погледна Тенисън, който също се озърташе стреснато. Измина близо минута, преди да осъзнаят какво чуват — беше ехо откъм повърхността, някой удряше с метал по метал, предавайки на морзова азбука.

Даунинг сграбчи молив, духна на замръзналите си пръсти, изтри кондензираната влага от металната подложка пред него и започна бързо да нанася точки и тирета. Скоро осъзна, че посланието е започнало да се повтаря, спря и се зае да го дешифрира в букви. Когато приключи, прочете го няколко пъти и бавно кимна.

Не знаеше защо го искат от тях, но беше за предпочитане пред това да седят в бездействие и бавно да замръзват.

— Е, добре, момчета. Да се размърдаме.

37.

Скакалецът зае позиция на триста километра от източния бряг на Африка. Търкот и останалите на борда слушаха радиоемисиите между различните военни формирования, които сега им се подчиняваха безпрекословно. Първи в бой щяха да влязат четирите Ф-14, върху които лежеше нелеката задача да очистят небето от присъствието на „изтребителите фу“ и да им осигурят безпрепятствен полет до района на Голямата цепнатина и намиращата се в пещерата рубинена сфера.

— Сто километра до целта — обяви навигаторът на Пъркинс, лейтенант Сали Стантън. — Няма сведения за раздвижване на „фу“-та от Космическия център.

Положени върху контролните уреди, ръцете на Пъркинс не трепваха, макар машината да работеше на пределни обороти. При таван на полетите петнадесет километра за самолетите от типа Ф-14, те току-що бяха пресекли границата от осемнадесет километра, или бяха превишили с три километра ограничението — с близо километър над рекорда, който някога е бил достиган.

— Осемдесет километра — докладва Стантън. — Все още никаква реакция.

— Добре — кимна Пъркинс. — Засега…

Беше разтворил докрай крилата на самолета, опитвайки се да използва максимално опората на силно разредения въздух, сред който се носеха. На всичко отгоре съществуваше опасност да се заглуши двигателят поради недостиг на кислород. Повторното му запалване на по-ниска височина беше крайно рисковано и със сигурност щеше да означава отказ от предстоящата мисия.

Шестдесет километра. Още нищо.

— Двигателят ми загасна! — разнесе се от предавателя и Пъркинс погледна наляво. Един от следващите го Ф-14 се отдалечаваше бързо от тях в стръмно пикиране. На няколко пъти от соплото изригнаха пламъци, което означаваше, че пилотът ще съумее да си възвърне контрол над машината и да се прибере на самолетоносача. Оставаха само трима.

— Четиридесет и пет километра до… — Стантън бе прекъсната от втори пилот, който докладва за проблеми с двигателя. Този път отдясно.

Пъркинс почувства, че по слепоочието му се стичат няколко струйки пот. Оставаха само две машини, което означаваше, че когато достигнат целите, съотношението на силите ще бъде един на един.

На борда на совалката Търкот и Дънкан размениха тревожни погледи. Ако изгубят още един Ф-14, ще трябва да се откажат.

— Тридесет километра — обяви с неизменно спокоен глас Стантън. — Два „изтребителя фу“ летят право към нас на пресечен курс.

— Най-сетне — въздъхна Пъркинс и се свърза с втория самолет. — Готовност, за бой! Следи маневрите ми. Аз поемам левия, ти десния, който е отзад.

— Прието — потвърди в ефира другият пилот.

— Приближават се бързо — намеси се Стантън. — Двадесет километра. Прехват след тридесет секунди.

— Започваме! — обяви Пъркинс и вдигна рязко носа на своя Ф-14. Тъкмо преодоляха височината от деветнадесет километра и на контролното табло се появи мигаща червена лампичка. Десният двигател се бе заглушил. Пъркинс незабавно извърши онова, което в авиационното училище му бяха втълпявали да не прави никога — той изгаси и левия двигател. След това овладя самолета и продължи да го управлява, уповавайки се на опита и инстинкта си, защото бе изключил всички бордови прибори.

На задната седалка лейтенант Стантън следваше примера му, изключвайки последователно навигационните и указващи целите уреди, радиопредавателя, сателитната връзка, ракетите и останалото въоръжение под крилата.

Не можеха дори да говорят по интеркома. Ф-14 бе като тежък планер, който бързо губеше височина. Пъркинс се озърна и видя, че вторият оцелял самолет също се носи надолу с изключени двигатели и системи.

Тъй като електрониката не функционираше, единственият уред, който можеше да им показва разстоянието до земята бе висотомерът. Хоризонтът бе само мъглива линия в далечината. Стрелката на висотомера се въртеше с бясна скорост.

Осемнадесет хиляди метра.

Шестнадесет и петстотин. Къде, по дяволите, бяха „фу“-тата?

Пъркинс включи за няколко секунди радара и бързо го изключи.

— Хайде, ела при татко — прошепна той. Отново запали радара, опитвайки се да примами врага.

Изведнъж почувства, че някой удря по облегалката. Беше Стантън. Пъркинс изключи радара и се огледа. Ето ги! Отпред и вляво, те набираха бързо височина, за да ги посрещнат — два малки блестящи овала.

Пъркинс наклони щурвала така, че да извият към тях. След това се съсредоточи върху лявата цел, надявайки се, че вторият самолет ще поеме другата.

Той освободи лявата си ръка и разгъна миниатюрния кръгъл мерник — истински анахронизъм, монтиран в самолета заради изключително рядката възможност от самоизключване на компютризирания указател на целите, който ги проектираше върху предното плексигласово стъкло на кабината. Беше ужасно трудно да изправи носа на самолета така, че да вкара целта в мерника. Знаеше, че ще има възможност само за един изстрел, преди „изтребителят фу“ да прелети край него и че в този невероятно кратък миг ще трябва да отчете своята собствена скорост, темпа на падане и траекторията на противника. Подобна задача би накарали да затрепери от ужас дори най-закоравелия във въздушни двубои ветеран от Втората световна война, тъй като общата скорост на сближаващите се обекти надхвърляше три хиляди километра в час, бързината на спускане бе приблизително триста метра на всеки десет секунди, а противникът на всичко отгоре се изкачваше.

— Хайде, бебче, къде си — мърмореше си Пъркинс, присвил очи. След пет секунди щяха да се разминат.

„Изтребителят фу“ изплува в дясната част на мерника и Пъркинс завъртя щурвала в същата посока, положил палец върху спусъка. Пусковото устройство бе с електромеханично задвижване, но консумацията на ток бе толкова нищожна, че едва ли можеше да бъде засечена.

Пъркинс натисна спусъка. Двадесетмилиметровото оръдие М16-А1 бе разположено на лявата страна, точно под кабината. Пъркинс и Стантън почувстваха разтърсването на самолета, когато миниснарядите, с големина на бутилки за мляко, бликнаха в равномерен ритъм от гърлото на многостволовото оръдие. Пъркинс никога досега не бе стрелял с изключени двигатели. Изстрелите кънтяха почти оглушително, придружени от свиренето на въртящите се цеви и експлозиите на снарядите.

Първите снаряди преминаха вдясно и над целта, но самолетът продължаваше да се извърта и следващият откос попадна право в нея!

Бронята на „изтребителя фу“ бе конструирана да издържа на енергийни лъчения, но не и на подобна неочаквана атака. Подсилените с уран върхове на снарядите разкъсаха външната стена и се взривиха в тясното вътрешно пространство, унищожавайки аирлианския навигационен компютър и магнитния двигател.

— Да! Да! — изкрещя възторжено Пъркинс, докато следеше падането на двата поразени „изтребителя фу“. Но възторгът му секна внезапно, когато забеляза, че са подминали височината от четиринадесет хиляди метра, а двигателите им все така са изключени.

Време беше да си възвърне контрола над машината.

На борда на совалката двата Ф-14 изчезнаха от радарния екран в мига, когато угасиха двигателите си.

Търкот тихичко изпсува. Надяваше се пилотът и навигаторът да успеят да катапултират преди да е станало късно.

— Едно „фу“ пада! — докладва Зандра.

Всички се скупчиха пред екрана.

— И второто също!

От приемника се разнесе глас:

— Говори лейтенант Пъркинс. Противникът е прехванат и свален. Връщаме се у дома.

Пъркинс усещаше с нескрито задоволство тягата на двата двигателя, която го притискаше в седалката. Вторият Ф-14 летеше съвсем близо зад него и всеки път, когато поглеждаше натам, пилотът го поздравяваше с вдигнат палец.

— Този път ще влезем в „Гинес“ — подхвърли развеселено Пъркинс.

— Страшно добра стрелба, сър — отвърна с уважение навигаторът.

— Просто имах страхотен късмет — промърмори Пъркинс.

— Наш ред е — заяви Търкот. — Слизаме долу и се захващаме с рубинената сфера.

Пилотът незабавно включи пулта за управление и малко след това вече летяха право към района на Голямата цепнатина.

— „Изтребителят фу“ който нападна „Скорпион“ в Антарктида, се е върнал в тяхната база в Тихия океан.

— Което значи, че скоро може да пристигне тук, така ли? — попита Търкот.

— Аха — кимна Зандра.

— Чудесно.

За Търкот по-интересен бе фактът, че „изтребителите фу“ са атакували тъкмо станция „Скорпион“. Очевидно стражът на Великденския остров разполагаше с някаква информация за СТААР и базата им, при това повече, отколкото знаеше самият той. Повод за нови мрачни разсъждения.

— Готови? — попита лейтенант Даунинг.

Тенисън беше стиснал голямата червена ръчка, стърчаща от пулта на „Сив вълк“.

— Готов — кимна той. Току-що бе извадил двата обезопасяващи болта, които придържаха ръчката в неутрално положение.

— Готов — рапортува и Еймъри, пристегнат с колани на седалката.

— Освобождавай! — нареди Даунинг.

Тенисън изтегли ръчката към себе си. Разнесе се стържещ звук, последван от тропота на хиляди стоманени топчета върху металната обшивка. Подводницата току-що се бе освободила от своя баласт.

Тенисън се настани на седалката и също пристегна коланите. Лишен от тежестта си, „Сив вълк“ започна бавно да изплава, като постепенно набираше скорост.

Двата „изтребителя фу“ не засичаха никакво електромагнитно излъчване и останаха по местата си, охранявайки вече пустия океан.

Двадесет и пет километра източно, на борда на „Йелоустоун“, Кевин Броди, цивилен специалист към Министерството на отбраната, вече двадесет минути въвеждаше трескаво в своя лаптоп данни за дълбочината, промяната на теченията и още куп цифри, които му съобщаваше флотският мерач. Най-сетне той вдигна глава.

— Получих ги.

Мерачът се пресегна за микрофона.

— „Анзио“, приемай координатите.

Още четиридесет и пет километра на изток, американският ракетоносач „Анзио“, очакваше своя звезден миг. Веднага щом получиха координатите, капитанът на ракетоносача нареди да доближат новата позиция и там да спрат. В радиус от шестдесет километра в океана нямаше никакви плавателни съдове.

Същевременно на задната палуба пълначи и инженери вече работеха върху грамадната управляема ракета „Томахоук“. Първо изключиха всички сложни самонасочващи, координиращи и навигационни прицелни механизми, вградени в нея, а след това ги замениха о най-обикновен детонатор. С други думи, превръщаха свръхсложна ракета, струваща четири милиона долара, и проста подводна мина.

Веднага щом свършиха, старшият инженер позвъни на мостика и докладва, че са готови. В същото време пълначите закачиха ракетата за един кран и я провесиха над океана.

Издълженото метално тяло потъна плавно под океанската повърхност. Кабелът, който придържаше ракетата, бе откачен и се изгуби след нея. Още от началото на тази малка операция корабът бе включил на максимална мощност и четирите си двигателя. „Анзио“ се понесе право на изток, а от площадката на задната палуба излетя един хеликоптер СХ-60 „Сикорски“.

Набрал скорост, „Сив вълк“ се издигаше, люшкайки се към повърхността, когато на около петстотин метра дълбочина се размина с потъващата ракета. Задачата на Кевин Броди бе да определи точното местоположение на базата на „изтребителите фу“, използвайки данни от дълбочинното наблюдение, местните течения, температурните колебания, и след като нанесе корекции за теглото и размерите на ракетата, да открие онази точка в океана, където, ако бъде пусната и продължи да потъва под тежестта си, да експлодира възможно най-близко до вражеската позиция.

„Сив вълк“ изскочи на повърхността се залюля върху вълните.

— Да се размърдаме, момчета! — извика Даунинг, надигна се и завъртя валчестата дръжка на горния люк. Тенисън се изправи до него и му помогна. Двамата напрегнаха мишци, вдигнаха тежкия капак и се огледаха през отпора, примижавайки от ярката слънчева светлина. Даунинг чу шума от турбините на хеликоптера преди да го види.

Малкият СХ-60 се снижи над отвора на подводницата и от товарния отсек спуснаха люлка. Даунинг сграбчи единия и край и я задържа, докато Еймъри и Тенисън се покатерят вътре, сетне се притисна между тях.

— Ще ми липсва — викна той на Тенисън и посочи изследователската подводница. Вертолетът се издигна нагоре и пое на изток, накъдето бе отплавал „Анзио“.

— Беше добър кораб — кимна натъжено Тенисън, изпращайки с поглед „Сив вълк“, който вече беше само белезникава точка сред синевата на океана.

И тримата трепнаха, когато водната повърхност зад тях изригна в гигантски фонтан — на същото място, където допреди миг беше „Сив вълк“.

Изчисленията на Броди бяха безукорни. Ракетата се бе взривила само на петнадесет метра от мястото, където беше разположен подводният комплекс на „изтребителите фу“.

Атомната експлозия помете не само двата „изтребителя фу“ и базата им, но и близо половинкилометров участък от Източния тихоокеански хребет.

От другата страна на света, капитан Майк Търкот стискаше мазолестата десница на полковник Спиърсън.

— Страшно се радвам да те видя, Майк — рече полковникът, — макар и на една от тези проклети летящи чинии.

— Трябва веднага да слезем в галерията — заяви Търкот и се отправи към входа. Зандра и Дънкан го следваха.

— Ще ви показвам пътя — кимна любезно полковникът.

Почти по същото време Кели Рейнолдс вече доближаваше със скакалеца към Великденския остров.

38.

— Добре де, справихме се с „фу“-тата — каза Дънкан, докато се поклащаха с теснолинейката през подземната галерия. — Но какво ще правим, когато пристигнат аирлианските кораби?

Търкот усещаше безкрайна умора, каквато не бе изпитвал при нито една мисия досега. Знаеше колко е опасно това състояние — умът губеше остротата си, беше твърде лесно да се вземе погрешното решение. Той затвори очи, постоя така няколко секунди и се замисли над въпроса на Дънкан. Обърна се и заговори на човека, който седеше до него.

— Полковник Спиърсън, разполагате ли със сателитна връзка със Зона 51?

— Мисля, че мога да ви свържа с това място — кимна полковникът.

— Трябва да изпратя съобщение на едни хора там.

Спиърсън извади бележник от външния джоб на маскировъчния си костюм.

— Слушам те, Майк.

— Е, добре — кимна Търкот. — Съобщението е за Кели Рейнолдс и майор Куин. Но ще ми трябва вашият гриф за секретност — добави той на Зандра.

— Готово — кимна жената.

— Ето тогава какво искам…

В един от склоновете на Рано Као с помощта на насочени взривове бе прокаран тунел, който отвеждаше право в залата със стража. Кели Рейнолдс се спускаше надолу в тунела с помътнено съзнание, завладяна от мисли и чувства, с които й бе необичайно трудно да се справи.

Беше чула за успешната бойна операция срещу „изтребителите фу“, а военните на Великденския остров я посрещнаха с радостни възгласи. Глупаци, мислеше си тя. Какво направиха — плюха в лицето на човешката раса. Нима забравиха за корабите, които летят към Земята? Не разбират ли, че Аспасия може да направи с Ню Йорк или с Москва същото, което бе сторил с Атлантида?

Тя стигна подземната зала и се огледа. Тук нямаше никой. Военните се готвеха да напуснат острова и сержантът, който командваше малкия пост на входа на тунела, я бе предупредил, че до тридесет минути трябва да се върне обратно, ако не иска да остане сама. „Скакалец 6“, който я бе докарал, вече летеше обратно към Зона 51.

Кели знаеше от какво в предизвикана тази спешна евакуация на острова и защо всички са толкова напрегнати. Бяха намислили да унищожат стража. Искаха да погубят машината, която съхраняваше в себе си ключа към човешката история и тяхното бъдеще. Също както жадуваха да унищожат и Аспасия.

Кели направи няколко крачки към средата на залата. Пирамидата бе обвита с познатата златиста мъгла с дебелина от няколко сантиметра. Тя знаеше, че стражът поддържа постоянна връзка с приближаващите се космически кораби. Не се съмняваше, че Аспасия е бил информиран за унищожаването на „изтребителите фу“.

Кели пресече решително гладкия каменен под, протегна ръце и положи длани върху сияещата повърхност на пирамидата.

— Моля те, изслушай ме — прошепна тя. — Умолявам те.

Търкот огледа контролното табло, бръкна в един от джобовете си и извади смачкана хартийка.

— Какво е това? — попита Зандра.

— Кодът за достъп до сферата.

— Ами ако падне в бездната и се унищожи? — попита уплашено Дънкан.

Търкот поклати глава.

— Няма страшно. Кодът за разрушаването й беше в стража от Джамилтепек. Изгубен е безвъзвратно. Това е кодът за освобождаването й. — Той постави ръка на пулта. Докосна едно място в горния ляв ъгъл и цялото табло се озари от вътрешна светлина. Един до друг бяха подредени серия от еднакви по размер шестоъгълници и във всеки от тях се съдържаше по един рунически символ. Общо фигурите бяха осемнадесет.

Като сверяваше знаците с написаното от Нейбингър на листчето, Търкот се зае да ги натиска в определена последователност.

Веднага щом натисна последния, се разнесе пронизително свистене, последвано от изумените викове на войниците. Търкот вдигна глава. Рубинената сфера се бе освободила от трите изпити стълба, които опираха в отсрещния край, и от двата, спускащи се към отсамния. Сега тя се полюшваше на края на шестия стълб, който бавно я вдигна във въздуха, извъртя се и я положи до самия край на цепнатината.

— Ще се наложи да я изкараме на повърхността — заяви уморено Търкот.

39.

Пет часа до пристигането на Аспасия. Шестте „нокътя“ бяха преустановили странния си танц и се бяха разпръснали, така че помежду им имаше дистанция от десет километра.

А на планетата, към която се приближаваха, се разнасяха все по-обезпокояващи новини. Все още нямаше никакви официални изявления, но пък имаше слухове за нападения на „изтребители фу“, за атомен взрив насред Тихия океан и за това, че може би аирлианците не са чак толкова миролюбиви. Дори тези слухове не бяха в състояние да попарят оптимизма на преобладаващата част от земните жители, но стигаха, за да вселят подозрение у онези, които държаха и ръцете си кормилото на властта. Но какво можеше да се предприеме? Не им оставаше друго, освен да чакат и да се надяват.

Във Военновременния кабинет на Пентагона, президентът и началниците на щабове бяха само безпомощни зрители, докато планът, замислен някога от Айзенхауер, продължаваше да се изпълнява от СТААР. Все пак настроението беше приповдигнато, заради малките военни победи. Засега избягнаха да поглеждат към големия екран, където се виждаше увеличено компютърно изображение на шестте „нокътя“, така както бяха заснети върху марсианската повърхност.

Майк Търкот бе завладян от трескава активност. С помощта на товарна мрежа и здрави въжета бяха успели да закрепят сферата за долния край на скакалеца. Веднага след това Майк се прехвърли на борда, придружен от Дънкан и двамата служители на СТААР.

Сега скакалецът се носеше на североизток със скорост от осем хиляди километра в час. Търкот незабавно се свърза с майор Куин, за да се увери, че Спиърсън правилно е предал инструкциите му и че в Зона 51 всичко ще бъде готово, до момента на тяхното пристигане.

Обезпокои го единствено новината, че Кели Рейнолдс не е в Зоната, а е отлетяла със скакалец за Великденския остров. Досещаше се какво е намислила да направи и се надяваше, че ще успее. Единственият проблем бе, че ако не напусне своевременно острова, ще се озове на най-напеченото място, когато удари часът.

Трябваше да намери начин да се свърже с нея.

— Включвам маневрените двигатели — обяви Лари Кинсейд, макар че Коридан бе единственият, който можеше да го чуе. Лари натисна един от клавишите на пулта и изпрати сигнал към Марс.

С приближаването до Зона 51 Търкот бе завладян от спомени. На това място бе започнало всичко и изглежда тук щеше да свърши.

Скакалецът не се приземи пред Първи хангар, а по нареждане на Търкот заобиколи планината и се спусна пред вратата на Втори. Докато кръжаха над Планината на конярите, Търкот огледа зейналия в склона кратер, образуван след взрива във Втори хангар.

Пилотът приземи скакалеца пред хангара, съвсем близо до корпуса на грамадния черен кораб. Търкот първи се показа от люка. Майор Куин вече го очакваше.

— Всичко приготвено ли е?

— Да — кимна Куин, но имаше разтревожен вид.

— Къде е скакалецът, който ще ми е нужен?

— Преместихме го вътре.

— Добре. А успяхте ли да се справите с промените, за които предадох?

— Наложи се да поискам ракети носители от полигона в Бели пясъци. Докараха ги дотук с товарен самолет…

— Но свършихте, нали? — прекъсна го Търкот.

— Да. Не мога да гарантирам…

— Специалното снаряжение?

Куин преглътна мъчително.

— И то е натоварено. Не зная как си се сдобил с разрешение за него, но…

— Нека натоварят и рубинената сфера в товарния отсек — отново го прекъсна Търкот. Куин кимна. Понечи да си тръгне, после се сети нещо и спря. Бръкна в джоба и извади предмет, който наподобяваше дистанционно управление на телевизор.

— Мисля, че ще ти потрябва. Надписано е.

Търкот го взе и го прибра в нагръдния джоб на маскировъчния си костюм. Куин се обърна и се присъедини към групата летци, строени наблизо.

— Наистина ли смяташ да поставиш сферата вътре в кораба-майка? — попита изненадано Зандра. — Трябва да зная какво си намислил.

Търкот се обърна и впи поглед в черните стъкла на очилата й.

— Реших да дам на Аспасия онова, за което пристига. Иска кораба-майка и рубинената сфера. Ще си ги получи. Смятам да му ги изпратя, така че да не се налага да идва за тях на Земята.

Зандра поклати глава в знак на несъгласие.

— Не можеш да го направиш. Какво ти гарантира че след като получи кораба-майка, наистина ще си тръгне? Според мен… — тя млъкна.

— Според теб, какво? — подсказа й Търкот.

— Не мога да ти позволя да го направиш — заяви тя.

— И как смяташ да ме спреш?

— Разполагам с президентския указ и…

— Само че президентът, който го е издал, отдавна е мъртъв — прекъсна я рязко Търкот. — Не ми излизай с тоя номер, аз не съм някой глупав бюрократ от военното министерство, за да ти козирувам. — Търкот забеляза, че Олейса, която досега не се бе намесила, направи няколко крачки, за да се озове зад него. Той извади малкия лъскав браунинг, без да го насочва към някоя от тях — просто го държеше на видно място в ръката си. — Не зная кои сте в действителност. Може да сте хората, за които се представяте, но така или иначе, повече няма да ви позволя да командвате. Корабът-майка ще излети и никой няма да му попречи.

Олейса се напрегна и изведнъж скочи към него. Търкот натисна почти инстинктивно спусъка два пъти, както го бяха учили в школата. И двата куршума попаднаха право между очите на жената и неизменните й черни очила се пръснаха на парченца. Колкото и малко време да му отне, то се оказа достатъчно Зандра да извади оръжието си. Още докато се обръщаше към нея, той вече знаеше, че е безкрайно късно. Дулото на пистолета й бе като грамадна черна дупка, зейнала право в лицето му.

Внезапно върху гърдите й разцъфна малка червена точка, Зандра се олюля, помъчи се да дръпне спусъка, но отекнаха още няколко изстрела. Дънкан пристъпи до Търкот с вдигнат пистолет и димяща цев. Оръжието на Зандра изтрака на пода, тя подгъна крака и се строполи. Търкот се наведе над нея и я побутна. Откъм входа на хангара дотичаха няколко полицаи, но не знаеха какво да правят.

— Мъртва е — произнесе той, като оглеждаше раните.

— Що за хора са това? — чудеше се Дънкан.

— Всичко е наред — извика Търкот на полицаите. После се извърна и постави ръка на рамото на Дънкан. Усещаше, че цялата трепери. — Не зная що за хора са. Това е въпрос, чийто отговор трябва да намерим бързо, по точно сега главният ни проблем идва от там — той посочи сферата.

— Майк, а ти как ще се върнеш? — попита Дънкан.

— Със скакалеца, който натовариха вътре.

— Но скакалците не могат да функционират извън пределите на земното магнитно поле!

— Така е — съгласи се Търкот и я погледна в очите. — Повярвай ми, зная как да си дойда.

— Добре — сведе очи Дънкан.

— Време е да тръгвам.

Дънкан се надигна и го целуна леко.

— Успех.

В подземната пещера молбите на Кели Рейнолдс отекваха в каменните стени. Неочаквано от върха на пирамидата се показа златист израстък, който бавно се пресегна към нея.

Кели остана съвършено неподвижна, докато израстъкът я докосна по челото и бавно го обви в сиянието си. Постепенно лицето й изгуби измъченото си изражение и на устните й се появи усмивка.

Сигналът, пратен от Лари Кинсейд, най-сетне преодоля грамадното разстояние между Земята и „Наблюдател“. Бордовият компютър отново се върна към живот и се зае да изпълнява създадената от Кинсейд програма. Маневрените двигатели на „Наблюдател“ се пробудиха и той пое курс към новата си орбита. Само след час щеше да прелети точно над Сидония.

Военни кораби и самолети кръжаха във водното и въздушното пространство около Великденските острови, в очакване на команда за действие. Свръхсложните, невероятно скъпи самонасочващи се бомби на борда им бяха превърнати в опростени машини за разрушение, способни да се взривят единствено при директен сблъсък с тяхната цел — Рано Као. Но взривната им мощ щеше да е достатъчна, за да бъде унищожена дори залата със стража дълбоко под скалистия връх.

40.

Търкот разлисти папката с инструкции, оставена до седалката на пилота и бързо откри онова, което търсеше: три страници, посветени на управлението на магнитния атмосферен двигател на кораба-майка.

Специалистите от „Меджик-12“ бяха открили как може да се лети с помощта на магнитния двигател, но не бяха узнали, че за да задействат междузвездния двигател, ще им е нужно съвсем друг вид гориво. Инструкциите бяха оставени по нареждане на самия Търкот. Подобно на скакалците, системите за управление на кораба-майка бяха изключително улеснени. Търкот се настани в седалката, която бе твърде голяма за него и се зае да чете инструкциите.

След като се увери, че знае достатъчно за онова, което му предстои, той положи разтворена длан върху определения участък от таблото.

— Пак ли, мътните го взели! — прошепна Дънкан, почувствала онова странно усещане в стомаха. Тя се обърна, коленичи и повърна — също както предния път, когато бяха включили магнитния двигател на кораба-майка.

За втори път през изминалия месец корабът-майка активираше двигателите си. Но този път Търкот възнамеряваше да го откара на дълго пътешествие. Докато местеше лявата си ръка по съседния пулт, откъдето се променяше посоката на полета, той се загледа към извитата стена пред него, през която се виждаше панорамна гледка от Планината на конярите.

Лиза Дънкан изпрати с поглед гигантския кораб, който се издигаше в небето. Навсякъде из Зона 51 хората спираха да работят и излизаха да наблюдават старта на кораба-майка. Дънкан неволно зашепна молитва, докато корабът бързо се смаляваше и накрая се превърна в едва забележима точка сред облаците.

Корабът набираше скорост с невероятна бързина, но единственият начин, по който Търкот можеше да го определи, бе по шеметно отдалечаващата се земна повърхност. Скоро Зона 51 и летището изглеждаха като драскотина сред пустинния терен. Малко след това ги погълна мараня.

А на екрана вече можеше да се види извивката на земната кора. Когато излетя, беше нощ, последната, преди идването на аирлианците. Далече над източния хоризонт се показа слънцето, но не беше така ярко, което означаваше, Че корабът вече е напуснал пределите на атмосферата. Не долови някаква промяна в силата на притеглянето, вероятно на борда имаше системи за изкуствена гравитация. Изминаха няколко минути и сега вече цялата планета се виждаше на предния екран.

Търкот забави скоростта на полета и завъртя кораба така, че да може да наблюдава звездите. Намираше се на една от най-отдалечените орбити на планетата.

Вдясно беше Луната, зад нея само звезди и нищо друго. Някъде там бяха и „ноктите“, но нямаше да може да ги забележи, преди да стигнат твърде близо до него. Последната информация, която получи от Куин преди да излети, бе, че до пристигането им остава по-малко от час.

Търкот включи сателитния предавател, инсталиран от хората на Куин. Беше поискал майорът да го свърже с друг подобен приемник, в залата под Великденския остров.

— Кели, обади се. Говори Майк Търкот.

Опита още няколко пъти. Не получи отговор, но вече се досещаше какво е станало в залата.

— Кели, аз съм, Майк. Слушай ме внимателно. Трябва да кажеш на Аспасия, че съжаляваме. Предай му, че сме направили грешка. Съобщи му също така, че рубинената сфера е на борда на кораба-майка, с който съм излетял, за да му го предам на орбита. Всичко, което искаме, е да ни оставят на мира. И, Кели, като свършиш, напусни незабавно острова.

Търкот повтори съобщението три пъти, след това изключи предавателя. Чакаха го други задачи. Спря магнитния двигател, сетне пое дългия път от контролната зала към товарния отсек, където бяха поставени скакалецът, рубинената сфера и „специалното снаряжение“, получено благодарение помощта на Зандра.

Коридан даде знак на Кинсейд да се премести и зае неговото място пред пулта за връзка. Наведе се и написа няколко команди, следвани от кодова дума. След като ги прати, обърна се и кимна на Кинсейд.

— Аз свърших тук. Довиждане.

Кели Рейнолдс вече беше напълно погълната от златистото сияние. Беше затворила очи, а на лицето й бе застинало изражение на безмерно спокойствие. Беше чула съобщението на Търкот и знаеше, че стражът също го е чул или пък го бе приел от мислите й и го бе излъчил на Аспасия.

Беше щастлива, че Търкот е жив и че най-сетне е разбрал. Сега вече имаше надежда.

Първата вълна на атаката доближи Великденския остров. Състоеше се от изтребители Ф-14 и Ф-18, летящи на пределна височина. Самолетите освободиха бомбения си товар по такъв начин, че без да бъдат насочвани или да се ориентират, да попаднат право в целта.

Адмиралът, командващ операцията, следеше лично атаката на вулкана, когато неочаквано бомбите започнаха да се взривяват във въздуха, на разстояние три километра от острова. Вече беше присъствал на подобна сцена преди седмица, разликата бе, че тогава същите тези бомби и ракети не бяха лишени от своята „интелигентност“. Той вдигна микрофона и поиска връзка със Зона 51.

— Вашият „неинтелигентен“ план може и да върши работа с „изтребителите фу“, но не и с тукашния костелив орех. Май ще си строшим зъбите.

В подземната зала Кели Рейнолдс все още стоеше със затворени очи, но виждаше и чуваше добре какво става на километри около нея. На устните й се появи усмивка.

Шестте „нокътя“ смениха курса. Сега се носеха право към кораба-майка с удвоена скорост.

Търкот дори си тананикаше, докато обикаляше из просторния товарен отсек и проверяваше снаряжението. Всичко беше готово. Рубинената сфера бе закрепена в една от вдлъбнатините, предназначени за скакалците. „Специалното снаряжение“ — четири ядрени бойни глави — бяха подредени на пода, съвсем близо до скакалеца, който Куин му бе отпуснал.

Самият скакалец представляваше причудлива смесица от извънземен дизайн и земни технологии. На долната страна на корпуса бяха монтирани четири ракети носители и сега скакалецът бе изправен на тях.

Търкот възнамеряваше да остави на Аспасия не само рубинената сфера, но и още някои неща за спомен. Той коленичи поред до всяка от ядрените глави и въведе кода за активиране. След това провери часовника. Покатери се в скакалеца, спусна се във вътрешното помещение и затвори люка. Огледа се през прозрачните стени, стисна лоста за управление, притегли го към себе си и същевременно извади малкото дистанционно. Откри копчето с надпис „портал“ и го натисна.

Масивните врати на товарния отсек се плъзнаха встрани и отвън се разнесе свистенето на изтичащия в космоса въздух. През уголемяващия се отвор вече се виждаха звездите. Търкот се похвали, задето бе поискал да закрепят солидно снаряжението в товарния отсек. С отварянето на портала бе изчезнала и изкуствената гравитация.

Двигателят угасна и „Наблюдател“ започна дългото си падане към Сидония. Вътре в капсулата, между цилиндрите с различни изследователски уреди, бе разположен и един малък контейнер. Бяха го поставили малко преди излитането, по разпореждане с изключителен висок гриф на секретност: СТ-8. Специалистите от НАСА бяха вдигнали страхотна олелия, но накрая склониха пред силата и демонтираха част от собствената си екипировка.

Във вътрешността на контейнера кодовете, изпратени от Коридан, задействаха ядрената бойна глава. Беше нагласена да избухне при удара.

Един „нокът“ прелетя край отворения портал на кораба майка. „Душат наоколо“ — помисли си Търкот. Скакалецът бе нагласен така, че горната му част да сочи право в отвора. Той огледа пулта, намери ръчката за освобождаване на скакалеца от придържащата го манипулаторна ръка и я дръпна. След това, за не повече от секунда, натисна стартовия бутон на закрепените отдолу ракети носители.

Скакалецът излетя навън и бавно се отдалечи от товарния отсек.

Търкот преглътна мъчително, зърнал шестте „нокътя“, които се носеха в пространството над него. Носовете им сочеха право в скакалеца.

— Хайде, ваш е, задници — промърмори той. Този път натисна и задържа стартовия бутон, набирайки скорост. Един „хищен нокът“ се обърна и лениво го последва. Останалите кръжаха около портала.

От носа на „нокътя“ блесна златисто сияние, превърна се в лъч, който прекоси разстоянието между двата обекта и удари в основата на скакалеца.

Търкот блъсна с юмрук стартовия бутон тъкмо когато от носа на преследващия го противник бликна втори златист лъч. Скакалецът се завъртя в пространството, размина се с втория лъч и тогава Търкот включи дистанционния детонатор.

Вътре в товарния отсек вече имаше няколко облечени в скафандри аирлианци. Първите двама от тях тъкмо приближаваха рубинената сфера, когато ядрените глави избухнаха в заслепяващо сияние от светлина и топлина.

Термоядрената експлозия разцепи рубинената сфера и се сля с унищожителната й мощ.

Търкот се присви на седалката, заслепен от второто слънце, изригнало съвсем близо до него. Миг по-късно го застигна ударната вълна и скакалецът започна да се премята.

В Сентрал парк оставаха тридесет минути до обявения час за приземяване на аирлианците. Многомилионна тълпа заобикаляше парка и пълзеше по улиците на града, но погледите на всички внезапно бяха привлечени от фалшивата зора, която озари небето по-ярко от обедно слънце.

41.

После космосът отново потъна в мрак, а Търкот отчаяно се опитваше да възстанови контрол върху скакалеца. След близо минута борба успя да забави полета си достатъчно, за да погледне назад — корабът-майка все още се виждаше, достатъчно здрав, за да издържи дори взрив с подобна разрушаваща мощ, но в отсамната му стена бе зейнал отвор с дължина около километър. Нямаше нито следа от петте „хищни нокътя“, които бяха останали при портала.

Търкот замръзна. Шестият „нокът“, този, който го бе преследвал, висеше в пространството на няколко километра от него. Успокои се, когато забеляза, че вражеският кораб се преобръща бавно по начин, който недвусмислено говореше, че е изгубил управление.

— Сега идва забавната част — промърмори Търкот, докато гледаше към Земята под него. Той се наведе и включи сателитната връзка.

В подножието на Великденския остров Кели Рейнолдс изстена болезнено, когато стражът получи информация за унищожаването на приближаващата се флотилия. Но стражът продължаваше да функционира и островът бе скрит под солидния му силов щит. Сега компютърът на пришълците бе почти пленник във войната, която смяташе, че е спечелил.

— Ще те свържа с един човек, който би могъл да ти обясни как да излезеш на стабилна околоземна орбита без излишен разход на гориво — заяви Куин, пресегна се и прехвърли Търкот на Лари Кинсейд.

Търкот се зае да пуска носителите според указанията, изпращани от Кинсейд, който следеше движението му от Лабораторията. Скакалецът постепенно се приближи до горните слоеве на земната атмосфера и не след дълго попадна в прегръдките на гравитационното поле.

Почувствал, че вече е в свои води, Търкот постави длан върху основния пулт за управление. Сега идваше най-важната част — да успее да задейства магнитния двигател, преди да се е ударил в земната повърхност.

Обшивката на скакалеца се нагорещяваше все повече от бързо уплътняващата се външна атмосфера. Търкот изтегна към себе си лоста за управление. Засега нищо.

— Проклет да съм — промърмори той.

— Върна ли си управлението? — попита Кинсейд по радиото.

— Още не.

— Височина четиридесет и осем хиляди метра. Спокойно, имаш достатъчно време.

Търкот хвърли поглед надолу. Намираше се над Северна Америка, доколкото можеше да определи, в югоизточния й край, и летеше на запад.

След минута гласът на Кинсейд не звучеше толкова уверено.

— Петнадесет хиляди метра и пределна скорост. Някаква промяна?

Търкот размърда лоста.

— Нищо. Възможно е дискът да се е повредил от взрива.

От радиото се намеси друг глас:

— Майк, изчезвай оттам. Използвай аварийния парашут. — Беше Лиза Дънкан.

Търкот се пресегна, вдигна поставения на пода парашут, пъхна глава в презрамките и се зае да закопчава катарамите. Когато свърши, закачи карабината за водещото въже и дръпна за последен път лоста. Никаква реакция.

— Готов за скок — обяви той по радиото.

Изтегли червената ръчка. Външният люк изхвърча с оглушителен трясък и през отвора нахлу горещ въздух. Търкот се изправи, плъзна се по водещото въже и се удари в ръба на люка. Измъкна се нагоре и остави на въздушната струя да го отблъсне от бързо падащия съд. Водещото въже изтегли карабината и куполът на парашута разцъфна над него, а скакалецът се изгуби под краката му.

Търкот напипа кормилните въженца и погледна надолу. Спускаше се над пустинята, някъде в югозападната част на Щатите. Беше топло, въздухът миришеше приятно и духаше лек ветрец. След няколко минути краката му удариха мекия връх на една пясъчна дюна. Парашутът се разстла недалеч от него и катарамите се разкопчаха автоматично. Търкот остана да лежи, загледан в синевата.

После се изправи и погледна на изток, където вече се показваше слънцето. Наведе се и загреба шепа пясък.

— Хубаво е да си у дома — прошепна той.

Епилог

Един златист израстък се бе пресегнал от стража-компютър под повърхността на Марс, докосвайки главата на аирлианката, която бе събудила първата група и я бе изпратила с „хищните нокти“ на Земята.

Стражът я информира за унищожаването на флотилията и за смъртта на нейните другари. Зениците на червеникавите й очи се свиха, докато приемаше информацията.

Аирлианката изведнъж се напрегна, доловила чрез стража странна аномалия в околностите на Крепостта. Тя нареди на датчиците от повърхността да издирят причината. Някакъв обект летеше право към базата и до приземяването му оставаха не повече от тридесет секунди. Не излъчваше електромагнитна активност и тя почти бе готова да го игнорира, когато си спомни, че е единствената будна в базата и няма право на никакви рискове. За по-малко от секунда изпрати няколко телепатични команди.

От центъра на слънчевите колектори изригна фонтан от чиста енергия. Той удари приближаващия се „Наблюдател“ и го изпепели на място.

Аирлианката зърна блясъка на атомната експлозия. Беше само на пет километра от нея. Опасно близо, но не достатъчно.

Аирлианката предаде нова серия от команди. Щеше да пробуди останалите. Чакаше ги още толкова много работа.

Първата битка беше изгубена, но войната още не беше свършила.

КНИГА 3

МИСИЯТА

На баща ми — Джордж Майер,

който ми помогна да превърна

една мечта в реалност.

Пролог

Един златист израстък се пресегна от стража-компютър под повърхността на Марс, докосвайки главата на аирлианката, която бе събудила първата група и я бе изпратила с „хищните нокти“ на Земята.

Стражът я информира за унищожаването на флотилията и за смъртта на нейните другари. Зениците на червеникавите й очи се свиха, докато приемаше информацията.

Аирлианката изведнъж се напрегна, доловила чрез стража странна аномалия в околностите на Крепостта. Тя нареди на датчиците от повърхността да издирят причината. Непознат обект летеше право към базата и до приземяването му оставаха не повече от тридесет секунди. Не излъчваше електромагнитна активност и тя почти бе готова да го игнорира, когато си спомни, че е единствената будна в базата и няма право на никакви рискове. За по-малко от секунда изпрати няколко телепатични команди.

От центъра на слънчевите колектори изригна фонтан от чиста енергия. Той удари приближаващия се „Наблюдател“ и го изпепели на място.

Аирлианката зърна блясъка на атомната експлозия. Беше само на пет километра от нея. Опасно близо, но не достатъчно.

Аирлианката предаде нова серия от команди. Трябваше да събуди останалите. Чакаше ги още толкова много работа.

Първата битка беше изгубена, но войната още не беше свършила.

1.

Лиза Дънкан нагласи фокуса на телескопа.

— Ето го кораба-майка. Вижда се добре на фона на лунната повърхност.

Макар и ниска на ръст, тя беше стройна и добре сложена. Тъмната й коса бе подстригана късо и обрамчваше отслабналото й лице, все още напрегнато от преживяното напоследък. Държеше чаша с вино в ръката, с която подкани събеседника си да погледне през телескопа. Носеше панталон и риза в зелен цвят, а коженото й пилотско яке бе съвсем изтъркано. Но пък вършеше работа, защото вятърът, подухващ откъм Скалистите планини, бе доста хладен.

През открехнатата врата на къщата, сгушена в подножието на един стръмен хълм, долиташе приглушен джаз. Огнени езици облизваха свода на голямата каменна камина, а димът излизаше през коминчето на покрива.

От мястото, където бе построена къщата, на височина близо два километра, можеше да се види значителна част от Източните равнини. На повече от 600 метра под тях мъждукаха светлинките на малкото градче Болдер. Най-близкият съсед бе на почти три километра по каменист и трудно проходим планински път — единственият, който достигаше до къщата. Скалистите планини се простираха на север и на юг, а континенталната падина — на запад.

Изгубиха близо два часа, за да стигнат до къщата от летище Денвър, откъдето наеха кола. През последните четиридесет минути пътят бе преминал през няколко стадия на деградация — от асфалт, през макадам до тесен коларски път.

Майк Търкот постави запотената чаша с бира на перилата и зае мястото на Лиза пред телескопа. Наведе се и опря око в гумения окуляр. Беше мускулест мъж, среден на ръст, с широки плещи. Имаше мургава кожа, наследство от индианските му предци, но черната му коса бе прошарена на слепоочията. Облечен бе в джинси и памучна фланела с извезана златна звезда на Специалните части върху лявата гръд. Изглежда въобще не усещаше хладния вятър.

— Представяш ли си — това нещо оцеля след ядрен взрив! — произнесе изумено той, докато разглеждаше силуета на кораба-майка на фона на ярката луна.

— Не забравяй, че е бил конструиран да прекосява междузвездното пространство с помощта на двигатели, за чиито принципи не можем дори да гадаем — отбеляза Дънкан. — Близо петдесет години учените в Зона 51 не са могли да пробият обшивката, за да проникнат вътре.

Търкот се изправи.

— Сега орбитата му стабилна ли е?

Дънкан се засмя.

— Притесняваш се да не ти падне на главата ли?

— Е, на нечия глава…

— И да падне — няма да е скоро. Лари Кинсейд от Лабораторията за реактивни проучвания каза, че е на възможно най-отдалечената околоземна орбита и засега изглежда в стабилен полет. Преобръща се съвсем бавно, а отворът от взрива не е чак толкова голям, като се има предвид мощността на бомбата. От фотоувеличението личи, че обшивката е разкъсана, но не и вътрешната носеща конструкция. Един от „ноктите“ се рее наблизо, той също се преобръща.

Търкот си спомни шестия извънземен кораб, който се бе впуснал в преследване и бе стрелял по него, тъкмо когато избухна бомбата. Корабът беше оцелял след невероятния по сила взрив, но изглежда бе изгубил управление миг преди да удари с един от лъчите си скакалеца.

— Ами другите пет „нокътя“? — попита Търкот.

— Нито следа. Според Кинсейд, са били в товарния отсек в момента на взрива. — Дънкан се облегна на перилата. — В Комитета за изследване следите от пребиваване на пришълци са на мнение, че всичко трябва да се провери внимателно.

— Да се провери ли?

— Ами, да. Искат да пратят астронавти със совалката, които да се скачат с „нокътя“ и кораба-майка.

— С други думи, да преместят Зона 51 в космоса — кимна Търкот.

Дънкан се намръщи.

— Странен възглед за нещата. Все пак говорим за Комитет, създаден от ООН, а не за „Меджик-12“.

Търкот я погледна.

— Вярваш ли на КИСПП?

Известно време единственият звук беше свистенето на вятъра между клоните на високите борове. Накрая Дънкан отговори:

— Не, не съвсем. Има един проблем.

— Какъв проблем?

— Ами… с КИСПП — рече Дънкан. — Разчистването на биолабораторията на „Меджик-12“ в Дълси е било преустановено. Преди да достигнат най-долното ниво.

— Защо? — надигна се Търкот, изненадан от чутото.

— Не зная причината, тъй като не съм осведомена официално. Научих го от достоверен източник във Вашингтон. Предполагам, че е станало под натиск от страна на нашето правителство. И без това още преглъщаме горчивия хап на разкритията около Зона 51. Представям си какво щяха да изровят в Дълси.

— Е, аз нали бях там. Мога да ти кажа с какво се занимаваха — с незаконни биологични експерименти. При това с помощта на нацистки учени, работили по време на войната в концентрационни лагери. Имам слаба представа точно с какво са експериментирали. Да се надяваме, че правителството ни има сериозни причини да постъпва така.

Дънкан вдигна яката на коженото си яке.

— Какво искаш да кажеш?

— Както Дълси, така и Зона 51 бяха под контрола на „Меджик-12“. После се оказа, че самият „Меджик-12“ е бил управляван от стража-компютър, открит под Джамилтепек, който пък защитава интересите на аирлианската група под ръководството на Аспасия. Ако продължаваме в същата посока, нищо чудно взетото решение за преустановяване работите в Дълси да се дължи на тайни действия на споменатата фракция.

— Но „Меджик-12“ е разпуснат, а стражът от Джамилтепек остана под развалините в Дълси. — Дънкан въздъхна и добави: — А ти унищожи Аспасия.

— „Меджик-12“ бе американската група, попаднала под телепатичния контрол на стража — възрази Търкот. — Готов съм да се обзаложа, че съществуват и други организации, които са били под негов контрол. И не само негов — защото стражът в Джамилтепек не е единственият, оставен от пришълците. Не забравяй, че намерихме и друг — в Китай.

— Така е — кимна Дънкан. — Но китайският принадлежеше на Артад, а не на Аспасия.

— Друго исках да кажа. Че освен тези, може да съществуват и още стражи, за които да не знаем нищо. Ето например, този на Великденския остров още е активен. А и като спряхме Аспасия, не значи, че сме победили аирлианците. Сетих се още нещо… всъщност базата в Дълси бе унищожена от „изтребител фу“, което ме кара да мисля, че някой се опитва да скрие нещо. Някой, който още се опитва да скрие нещо.

— Да не мислиш, че експериментите от Дълси са били преместени другаде?

— Или са преместени, или ги прави друг. Логично е да съществуват и резервни варианти. Също и резервни стражи на страната на Аспасия.

— Малки колелца в по-големите колела — кимна Дънкан.

— Знаеш ли на кого можеш да имаш вяра?

— На теб вярвам.

Търкот се извърна и я погледна. Дънкан стоеше до него, вперила черните си очи в неговите.

— Къде е синът ти? — попита той. Съжаляваше, че не бе проявил интерес по-рано. Беше забелязал снимката на Лиза и момчето на бюрото вътре.

— Остана при баща си, докато тръгне на училище. Знаех, че тази задача ще погълне цялото ми свободно време и не исках да го лишавам от грижи.

— Сигурно му е мъчно за теб.

— Така е. Но скоро пак ще сме заедно. Когато се върна да преподавам в университета.

— Изглежда много ти липсва — отбеляза той.

Дънкан кимна.

— Обадиха ми се, че отиват на излет. Надявах се, че ще успея да го видя, но… — гласът й потрепери.

— Съжалявам — рече Търкот.

— Когато се върнат, ще те запозная с него — заяви тя. — Джим ще ти хареса.

— И аз така мисля.

— Миналата година получи шофьорска книжка. В началото се боях да го пускам да кара сам по пътищата. След това ме взеха на служба в президентството и го пратих да живее тук. Спокойно е и много му хареса. Когато всичко това свърши — тя посочи към кораба-майка в небето, — пак ще се върнем да живеем тук.

— Да, тук е красиво — кимна Търкот.

Дънкан беше не само съветничка на президента, но и отговаряше за всичко, свързано по какъвто и да било начин с аирлианския въпрос. За първи път от доста време двамата имаха възможност да се отпуснат и да се порадват на компанията си. Търкот знаеше, че това е само временен отдих, но такъв, от който и двамата се нуждаеха.

Няколко минути мълчаха, наслаждавайки се на забележителната гледка. Луната грееше ярко, на запад сиянието й се отразяваше в заснежените върхове.

— Това там е Лонг Пик — Дънкан посочи вляво. — Четирихилядник — добави тя.

Търкот кимна.

— Качвал съм го, когато бях в школата.

— Трябваше да се сетя — усмихна се тя и махна на юг. — При ясен ден можеш да видиш връх Пайкс — намира се на сто и петдесет километра от тук.

— Знаеш ли, мислил съм си да се оттегля и да си живея в планината — въздъхна Търкот. Той се замисли, сетне добави: — Нещо ново за Кели?

— Нищо — отвърна Дънкан, върнала се към действителността. — Единствената видима промяна е, че полето около Великденския остров стана непрозрачно. Опитвахме е как ли не — сателитни снимки, термоизображения, инфрачервени лъчи, радиовълни — нищо не преминава през него. Един голям полукръг насред океана. Нямаме никаква представа какво става вътре.

— А Марс? Аирлианската база?

— И там нищо. Дано бомбата от „Наблюдател“ си е свършила работата.

Търкот поклати глава.

— Нали видя снимките от другите спътници. Бомбата се е взривила на няколко километра от базата. Няма никакви поражения на повърхността.

— Опитвам се да разсъждавам оптимистично. Марс е на доста път от нас. — Тя почувства, че сама не си вярва. Бойните кораби на аирлианците бяха прекосили разстоянието до Земята само за два дни.

Двамата отново потънаха в мисли, докато Дънкан не наруши мълчанието.

— Според някои сме на погрешен път.

Търкот се засмя.

— Не съм гледал новините.

— Така е. Мнозина ни обвиняват.

— Трябваше да действаме — оправда се Търкот. — Нямаше време да провеждаме дискусии.

— Не казвам, че съм съгласна с тях — побърза да го успокои Дънкан. — Според мен постъпихме правилно. Безпокоя се обаче за последствията.

Търкот отпи от бирата и остави чашата.

— Че кой не се безпокои? — попита той. — Аз дори не знам какво е станало. Помниш ли каква бъркотия беше? Първо, стражът от Великденския остров каза на Нейбингър, че Аспасия бил от добрите. Бил спасил човечеството от страшната извънземна заплаха, като не позволил да бъде включен двигателят на кораба-майка, за да не привлече тук противниците си. Нямаше как, наложи се да спрем „Меджик-12“, преди да са включили проклетите двигатели. И какво стана? Отиваме, значи, в Циан Лин и тамошният компютър ни казва, че всъщност Аспасия бил от лошите, кортадите са нещо като полиция и шефът им, Артад, е добрият. Но наистина имало някакъв междузвезден конфликт между аирлианците и друга раса и затова двигателят не бива да се пуска. Е, в това поне и едните, и другите са съгласни. После Аспасия ни съобщава, че пристига от Марс, където си играел на Спящата красавица кой знае колко хиляди години, но щял да лети с цяла флотилия, сякаш се готви да приключи с онова, което е започнал навремето. Още не излетял и неговите „фу“-та унищожават една от нашите подводници, което не изглежда особено приятелски жест. Тъй че, в края на краищата се наложи да го спрем.

— Също и „фу“-тата — добави Дънкан.

— Точно така — и „фу“-тата — съгласи се Търкот. — Повярвахме на Нейбингър — действията на „изтребителите фу“ ни помогнаха — и се изпречихме на пътя на Аспасия. Но честно ти казвам, не зная кое от всичко това бе истина и не съм сигурен, че и Нейбингър го е знаел.

— Точно преди да загине, се опитваше да ми предаде нещо важно — спомни си Дънкан.

Търкот затвори очи.

— Питър беше храбър мъж. Той май се досещаше какво има на долното ниво на гробницата.

— Доста храбри мъже загинаха покрай тази история.

— На война е така — отбелязал философски Търкот. Той самият бе загубил немалко приятели по време на службата си в специалния антитерористичен отряд в Германия — още преди да го прехвърлят в Зоната.

А ето че сега работеше заедно с Лиза Дънкан. Най-напред по разкритията относно онова, което ставаше в Зона 51. Но тогава все още срещу тях бяха само хора. Едва по късно двамата се натъкнаха на нови шокиращи факти, свързани с пребиваването на пришълците на Земята още преди десет хиляди години. Оказа се, че в този далечен период от историята аирлианците изградили свой наблюдателен пост на планетата, но след време между тях избухнала разпра, довела до война и унищожаването на цял един континент — легендарната Атлантида. След края на войната между двете воюващи фракции се възцарило примирие, поддържано в продължение на хилядолетия с помощта на свръхмощни компютри, които учените бяха нарекли стражи.

Дънкан прекъсна мислите му.

— Знаеш ли, десет процента от американските граждани не вярват, че сме кацнали на Луната. Някои смятат, че снимките са направени в таен хангар в пустинята Невада.

Търкот вдигна учудено вежди. Дънкан продължи:

— От Си Ен Ен са правили анкета, според която четиридесет процента от зрителите не вярват, че аирлианците наистина съществуват. Според тях цялата тази история е една голяма театрална постановка. Не е имало никакъв флот. Никакви извънземни. Нито пък база на Марс. Нищичко.

— А как ще обяснят скритите в Зона 51 скакалци? Ами кораба-майка?

— По същия начин. Те просто не съществуват. Не забравяй, че все още съвсем малка част от населението е виждала с очите си летящите чинии, въпреки че достъпът до тях сега е свободен. Но като се имат предвид възможностите на Холивуд, нима е трудно да се изфабрикуват подобни артефакти? Най-много да решат, че това са прототипи на военни летателни съдове, които Пентагонът е решил да представи на обществото, за да оправдае разходите. И за да подсили малко нещата, използва любимата тема за извънземна заплаха.

Търкот поклати глава.

— Може и да има подобна обществена нагласа, но това лично мен не ме прави по-спокоен.

— Чакай да чуеш нататък и съвсем ще си загубиш спокойствието — продължи Дънкан. — По данни от ЦРУ китайската армия продължава активни действия в околностите на Циан Лин. Напълно възможно е да се опитват да прокопаят нов тунел към подземната галерия.

— Едва ли е необходимо да копаят нов тунел. Шахтата, през която ние излязохме, ще им свърши работа.

— Не зная какво точно са намислили, но е само въпрос на време да проникнат вътре.

— И да установят контакт със стража — кимна Търкот, осъзнал заплахата.

— Стражът може и да не пожелае да разговаря с тях — поклати глава Дънкан. — Друго ме безпокои. Представи си, че успеят да преодолеят заграждението в централния коридор. Какво ли може да се крие там?

— Нейбингър знаеше какво има там — повтори още по-уверено Търкот.

— Няма никакъв начин да се върнем и да ги изпреварим. Опасявам се, че ако нещата се объркат, китайците могат да решат да взривят цялата гробница. И без това в момента си имат достатъчно ядове с бунтовническите групи.

— Хайде да не прибързваме с изводите. Централният коридор беше достатъчно добре защитен. Нейбингър беше единственият, който можеше да слезе долу.

— Дано да си прав — въздъхна Дънкан.

— Нещо ново за СТААР? — сети се Търкот.

— Тъкмо щях да повдигна въпроса за тях — Дънкан положи ръка на рамото му.

— Какво ще искаш този път от мен?

— Да оглавиш специалната група, която потегля за Антарктида. Инженерите, които копаят тунел в леда към станцията „Скорпион“, пратиха съобщение, че скоро ще стигнат целта. Искам да си там, когато това стане.

— И кога тръгвам?

— Утре следобед.

— А ти къде ще бъдеш?

— На един кораб край Великденските острови. Флотата ще направи опит да прати подводна разузнавателна сонда под щита.

— Мислиш ли, че ще се получи?

— Не. Но не бива да изоставяме Кели.

— Ами ако се провалите?

— Тогава ще отида в Русия.

— В Русия? — Търкот завъртя учудено глава, но изведнъж си спомни. — Четвърти отдел, нали?

Дънкан кимна.

— Все още не знаем всичко. Например онези неща, които ни разказа полковник Костанов. Пратих съобщение до Четвърти отдел и не след дълго получих отговор от някой си Яков. Обясни ми, че щял да се свърже с мен когато проучи въпроса, но като знам колко са експедитивни руснаците, предпочитам да отида на място.

— Виж тук си права — съгласи се Търкот.

— Знаеш ли, мисля, че те пак ще се върнат.

— Кои?

— Аирлианците. Стражът от Великденския остров. СТААР. Все някой от тях. Успяхме да ги спрем в Зоната, дори разгромихме флота им. Но не сме ги спрели. Един Бог знае какво ще се случи сега.

— В специалните части ни учеха, че винаги става онова, което най-малко очакваш.

— И аз от същото се боя.

Търкот пристъпи зад нея и обви раменете й с ръка.

— Зная, че още не е свършило. Затова ли ме повика?

— Не — рече тя. — Тук си, защото исках да си тук.

Няколко минути двамата стояха заслушани в свистенето на вятъра. Студено ми е — рече Дънкан и кимна към вратата.

— Хайде да се прибираме, а?

— Ти върви, аз идвам — побутна я той. Проследи я с поглед, сетне се извърна към тъмните околности. Беше доловил нещо, усещане, което бе изпитвал неведнъж по време на бойни операции — че е наблюдаван. Претърси с очи гората и храсталаците, макар да знаеше, че едва ли ще може да види, ако някой се е спотаил. Накрая се обърна и се прибра при Дънкан и пламтящата камина.

На хиляда и петстотин метра отсреща, на самия връх на скалистия хълм, седеше, кръстосал крака, непознат мъж и надничаше през поставения на триножник телескоп, насочен право към къщата на Дънкан. Лицето му остана безстрастно дори когато двамата започнаха да се целуват, а интересът, който изпитваше, бе чисто професионален. Малко след това мъжът в къщата се надигна и пусна щорите.

Непознатият бе пъхнал в ухото си миниатюрна слушалка, свързана с приемник, монтиран още преди няколко дни. Той бе чул всяка дума от разговора между двамата на терасата. Мъжът обмисляше чутото, тъй като скоро трябваше да напише доклад. Вторият микрофон, поставен в къщата, регистрираше различни по характер звуци, които говореха, че двамата вътре се любят, но това ни най-малко не заинтригува непознатия.

Беше поставил на коленете си автомат МП-5 със заглушител и зареден пълнител. Обемистата му раница бе подпряна на едно дърво. Мъжът отмести автомата и бръкна в раницата. Докато се надигаше, за миг лунните лъчи се отразиха в сребърния пръстен на лявата му ръка. Непознатият извади дълъг черен калъф и го разтвори. Вътре, разглобена на две части, бе поставена снайперова пушка. С опитни движения мъжът я сглоби, извади телескопичния мерник и го монтира отгоре.

Човек никога не знае какво може да реши началството, а той искаше да е готов за всякакви варианти. Погледна през окуляра и натисна миниатюрното копче. Изображението постепенно придоби очертания — в началото бе червеникаво, но после бързо посиня. Нагласи лекичко фокуса и телескопичният мерник му позволи да надникне право през щорите. Веднага забеляза малко червено петно пред аления овал на пламтящия огън — мъжът и жената, заспала в прегръдките му. Като изви леко дулото, той нагласи мерника върху главата на мъжа. Той бе опасният.

След като се увери, че пушката е готова за стрелба, мъжът я положи върху триножника и извади от джоба си специално обезопасен срещу подслушване клетъчен телефон. Натисна запаметения вътре номер и предаде доклада с няколко сбити изречения. След кратка пауза получи съответните разпореждания. Бяха същите, каквито и за поколения негови предшественици.

Засега да не предприема никакви действия.

Да чака и да наблюдава.

2.

Продълговата черна диря, с дължина над сто метра, сред смачканите и посечени дървета бележеше мястото, където хеликоптерът с Питър Нейбингър бе паднал сред гората. Намираше се на един невисок хълм в почти безлюдната западна част на Китай, заобиколен от цяла верига труднодостъпни планини, и на четиридесет и пет километра източно от гробницата Циан Лин, издигната край древната столица Сиан.

Най-големият оцелял къс от хеликоптера бе бронираната кабина и прикаченият към нея товарен отсек. И двамата пилоти бяха мъртви, премазани под тежестта на хлътналото при удара контролно табло. Отзад, тялото на Питър Нейбингър бе проснато на гръб, краката му бяха извити под неестествен ъгъл, а в главата му зееше грамадна, окървавена рана. Невиждащите му очи бяха вперени в разтрошените перки.

Дясната му ръка все още стискаше подвързания с кожа бележник, където бяха всичките му преводи на старорунически надписи, а също чертежите и фотографиите, събирани през последните години, докато работеше над този древен език. Вътре също така се съдържаше тайната на най-долната галерия в Циан Лин, древната гробница на император Гао Цун и неговата императрица. Тайна със съдбоносно значение, като се имаше предвид, че на метри над телата на тези величия, в голямата подземна галерия, бяха разпръснати многобройни и все още неизследвани аирлиански артефакти, както и още един компютър.

Прилежен в заниманията си, и този път Питър Нейбингър се бе постарал да опише сбито всичко, което бе научил от стража в подземната галерия, както и прочетеното от стените на тунелите. И тъкмо когато се опитваше отчаяно да предаде най-важната част от тази информация, хеликоптерът бе свален от двата „изтребители фу“. Ето че сега тайната бе останала между страниците на бележника, стиснат от вкочанените му пръсти.

Без съмнение това бе ужасна кончина за човек, извършил толкова много изумителни открития в областта на археологията само за няколко месеца. Защото именно Питър Нейбингър бе разкрил тайната на Голямата пирамида, построена като космически ориентир по време на войната между враждуващите аирлиански фракции, а после и скритото във Великата китайска стена послание към небето за помощ. Разкрития, които бяха довели до преоценка на цялата човешка история и които все още предизвикваха бурни дискусии навсякъде по света.

Задуха вятър и огъна краищата на подаващите се от бележника листчета със записки. В далечината отекна равномерното бръмчене от ротори на приближаващ се хеликоптер.

Дълбоко в недрата на Рано Као, Кели Рейнолдс се бе сляла напълно със стража. Златистото сияние, което се излъчваше от високата шест метра пирамида, поддържаше в стаза телесните й функции, а златният израстък, който излизаше от върха на пирамидата и се допираше до челото й, позволяваше на стража да общува директно с ума й.

Кели Рейнолдс бе замесена в разследването, свързано със Зона 51, заради разкритията на нейния покоен приятел и колега журналист, Джони Симънс. Смъртта му, по вина на „Меджик-12“, групата, която до съвсем неотдавна управляваше Зоната, както и биолабораторията в Дълси, Ню Мексико, я бе разтърсила дълбоко. Кели отказваше да повярва, че аирлианците могат да бъдат врагове на човечеството и продължаваше да смята, че единствената надежда на хората е да продължават да общуват с тях, като най-добрият начин за това е чрез стража-компютър. Не беше помръдвала от мястото си, откакто Търкот бе нанесъл съкрушителния си удар срещу аирлианския флот.

Великденските острови са най-изолираното място на Земята. Те принадлежат на Чили, но се намират на почти три хиляди километра от тази южноамериканска страна. Отдалечеността им изглежда е била една от причините, аирлианците да ги изберат за тайна база, където да оставят своя компютър.

Главният остров Рапа Нуи има приблизително триъгълна форма, с по един вулкан във всеки от ъглите. Повърхнината му е само стотина квадратни километра, но въпреки малките си размери той вероятно някога е бил средище на една доста развита цивилизация, за което и в наши дни може да се съди по моаи — грамадните каменни монолити, с които е прочут този остров. Все още остава загадка по какъв начин са били издялани и преместени тези над шестдесет на брой статуи, някои от които тежат близо деветдесет тона, и единствено откриването на аирлианския компютър би могло да хвърли известна светлина върху този въпрос. Нямаше никакво съмнение, че моаи олицетворяват самите аирлианци — червените каменни издатини върху главите им бяха червеникавите коси на пришълците, издължените уши припомняха лицето от холограмата на аирлианеца в подземията на Циан Лин. Тъй че още една загадка на древния свят почти бе разрешена.

Унищожаването на ранната цивилизация на Великденските острови от край време е било свързано с разпадането на островната екосистема. По времето, когато е бил открит главният остров — Великден 1772 г. — на което дължи и името си — той е бил практически безлюден и съвсем гол, ако се изключат няколко редки дръвчета.

Пет хиляди години по-рано компютърът на извънземните е бил скрит в една голяма галерия под Рано Као. Но ето че сега върху една от стените на пирамидата се появи правоъгълен отвор с дължина десет сантиметра и ширина осем. През отвора, пристъпвайки равномерно на шестте си крачета, се показа микроробот, висок само пет сантиметра, който наподобяваше металическа хлебарка. Роботът се плъзна надолу до основата на пирамидата и се приближи към комуникационния пулт. Заострените връхчета на предните две крачета заеха хоризонтална позиция и се забиха в дървения крак на масата, върху която бе поставен пултът. Микророботът започна да се катери по крака. Стигна върха и се отправи към таблото.

Самият пулт бе свързан с компютър, осъществяващ директна връзка с общата информационна мрежа на Министерството на отбраната. Използвайки същите крачета, микророботът отвори капака на компютъра, след това от телцето му се подаде тъничък кабел, който се плъзна вътре. Екранът трепна и постепенно оживя.

Разположена на самия ръб на вулканичния кратер, една сателитна чиния се завъртя, намери в небето военния сателитен ретранслатор и се свърза с него. Същевременно се пробуди и вграденият в една от стените на вулкана комуникационен уред, монтиран от самите аирлианци, и изпрати сигнал до Марс. След като осъществи контакт с марсианската база, той получи кратко съобщение. Беше нов план и заповед да пристъпи към незабавното му изпълнение.

Аирлианският компютър активира невидимите си сетива и потърси другите компютри, оставени на Земята.

Търкот изгуби тридесет минути, за да преодолее с максимална предпазливост последните петдесет метра. Трябваха му четири часа, за да заобиколи планината и да изкатери върха, но последният участък от пътя бе най-важният. Прокрадваше се безшумно между стволовете на кленовете, докато не видя онова, което търсеше — тесен, изравнен участък, издигнат над околната местност.

Наблюдателят си бе отишъл, но опитният поглед на Търкот веднага откри следите от триножника, както и други белези за нечие скорошно присъствие. Тревата и боровите иглички се бяха слегнали едва забележимо. Търкот продължи да оглежда мястото.

Нямаше съмнение, че този, който бе престоял тук предишната нощ, е бил професионалист и това го обезпокои. Вярно, съществуваха цял куп организации, известни предимно като буквени съкращения, от типа на ЦРУ, АНС или ОРК, които биха могли да следят Дънкан и дори него. Не беше изключено към тях да проявяват интерес и чуждестранни разузнавания. Но кой знае защо Търкот имаше усещането, че човекът, прекарал нощта тук, не е принадлежал към никоя от тези организации. А непознатият враг винаги е по-опасен от познатия.

Накрая откри нещо. Едва забележим отпечатък върху кората на близкото дърво — кръгъл, с диаметър около три сантиметра. Търкот го разгледа внимателно. Сякаш някой бе опрял дулото на оръжие в меката борова кора. Изглеждаше странно като предположение, имайки предвид колко внимателен е бил във всичко останало непознатият. Търкот помисли няколко минути, но така и не му хрумна никакво разумно обяснение.

Той погледна през клисурата към къщата на Лиза Дънкан. Беше я оставил да спи, завита с дебело одеяло. Слънцето вече се подаваше между зъберите на планината.

На връщане Търкот се прибра по най-прекия маршрут.

Каменното лице на Кон Тики Виракоча намръщено посрещаше пътешествениците. Изсечена от твърд черен андезит[34], тежаща десетки тонове, Вратата на слънцето представляваше входа към центъра на тази най-голяма пирамида на древния град Тиахуанако[35]. Присъствието на бога на слънцето Виракоча на върха на арката целеше да напомни на пътешественика, че се намира в едно от най-свещените древни кътчета на Боливийското плато.

— Насам! — В гласа на водача се долови нескрита тревога. Обектът бе забранен за посещения от боливийското правителство и из района често се навъртаха военни патрули.

Руснакът, който последва водача, бе едър мъж с осанка и телосложение на мечка. Ала дори той изглеждаше като джудже на фона на руините, сред които вървеше. Приближаваха Пирамидата на слънцето, масивна постройка от пръст и камък, с височина над сто метра. На самия връх на пирамидата преди хилядолетия е бил поставен каменен олтар, където стотици, а може би хиляди нещастници в древните времена бяха срещнали смъртта си по ужасяващ начин — чрез изтръгване на сърцето, след което още агонизиращите им тела са били хвърляни в пропастта.

Руснакът се бе представил с едно единствено име — Яков. Не беше уточнил дали това е фамилията му. Той не се интересуваше от външността на пирамидата, нито от забележителностите наоколо. Беше стигнал до това място в резултат на задълбочени проучвания и знаеше точно какво иска да види. Бе обяснил на водача приблизително какво го интересува.

— Ето тук! — посочи мъжът, след като заобиколи няколко грамадни каменни блока.

Яков се приближи и погледна. Между два от блоковете се виждаше голяма черна дупка. Недостатъчно широка, за да се почувства комфортно вътре, но нямаше избор. Водачът бе протегнал ръка и руснакът му подаде снопче банкноти, пристегнати с ластик. Миг след това водачът се изпари.

Яков се поколеба, преди да се пъхне в черната дупка. Пое си няколко пъти въздух, усещайки как дробовете му се напрягат в разредената атмосфера. Огледа се, сякаш да запомни Тиахуанако какъвто го вижда — огрян от лъчите на изгряващото слънце. Макар да бе вторият от двата големи древни града на Новия свят, Тиахуанако бе далеч по-малко известен от разположения в покрайнините на Мексико сити Теотуакан. Лесно обяснимо, имайки предвид неговата отдалеченост от цивилизацията, в едно от най-труднодостъпните места на Андите. За да се стигне дотук, трябваше да се преодолеят купища пречки и затруднения — от бюрократичното отношение на полицейските власти в Ла Пас, столицата на Боливия, до абсолютно строгата забрана за пътешествия в района на Тиахуанако. Всъщност, Яков прескочи тези препятствия, като проникна в страната нелегално. Разполагаше с дългогодишен опит в подобен род пътешествия и познаваше добре законите на сенчестия свят.

Заради приликата си с египетските пирамиди и съвпадението във времето на тяхното построяване, съществуваха предположения, че и двата града от Новия свят са рожба на същата цивилизация, властвала по онова време в Северна Африка. След разкритията за Атлантида и ролята на пришълците в нейното създаване и унищожаване, учените вече смятаха, че градовете са били построени от оцелели бегълци след страхотния катаклизъм, разтърсил устоите на Древния свят.

Като служител на Четвърти отдел към руското МВР, Яков знаеше добре, че онова, което пише в историческите книги или се представя от учените на конференциите и симпозиумите, невинаги отговаря на истината. Четвърти отдел бе създаден още в Съветска Русия с цел да изследва НЛО и всички останали паранормални явления. След много и различни, но държани в дълбока тайна открития, руските ръководители вече не се съмняваха, че Земята е била посещавана от пришълци в някакъв отминал период от своята история, макар подробностите за това посещение да тънеха в неизвестност допреди няколко седмици, когато бе вдигната забраната за посещение на американската Зона 51 и медиите разпространиха информацията, получена от стража-компютър.

Въпреки че обърна сериозно внимание на всички тези сведения, Яков продължи неотстъпно да преследва целта, която си бе поставил преди много години. Днес се надяваше да открие поредното късче от мозайката. Той се наведе към тъмната дупка и бавно се плъзна в тунела, водещ право към сърцето на Пирамидата на слънцето. Беше включил мощен прожектор, който озаряваше пътя му, и държеше главата си свита, за да не си удари темето в прихлупения свод.

В Зона 51 майор Куин се намираше в една постройка на повърхността, превърната в импровизирана морга. Разположена в средата на пустинята Невада, Зоната също бе скрита далеч от любопитните погледи. Куин познаваше добре историята на базата, тъй като дълги години бе работил като офицер за свръзка към Куба, центъра за управление на Зона 51.

Мястото за построяването на базата бе избрано още в края на Втората световна война заради близостта му до местонахождението на кораба-майка. Постепенно базата бе разширявала своята територия, особено след като тук бяха докарани седем от общо деветте скакалеца — атмосферните летателни съдове на аирлианците — след откриването им в една ледена пещера на Антарктида. Изпитателните полети с тези съдове предизвикваха слуховете за НЛО в продължение на десетилетия.

Двама патолози от КИСПП — Комитета за изследване следите от пребиваване на пришълци — облечени с бели лабораторни костюми, маски, ръкавици и очила, се готвеха да извършат аутопсия на едно от двете тела на представителите на СТААР, убити при опит да задържат излитането на кораба-майка.

Кодовото й име беше Зандра, припомни си Куин, когато един от лекарите дръпна чаршафа, с който бе покрито тялото.

— Не е прекалявала със слънчевите бани — отбеляза с мрачен хумор патологът, на чиято табелка бе изписано „капитан Билингс“.

Тялото на жената беше млечнобяло, а кожата й — гладка като кадифе. Вторият патолог нагласи статива с микрофона пред устните на Билингс и го включи.

— Всичко е готово — обяви той.

Билингс взе скалпела, но произнесе първите няколко изречения, без да предприема никакви действия:

— Изследваният обект е лице от женски пол, възраст — около четиридесет години, макар преценката да е приблизителна. Ръст… — Той почака, докато вторият патолог разпъваше ролетката. — Сто седемдесет и седем сантиметра. Тегло… — Билингс погледна скалата на вградения в масата кантар. — Шестдесет и осем килограма.

Куин отстъпи назад, докато Билингс заобикаляше тялото.

— Руси, почти бели коси. Цвят на кожата — млечнобял. Няма видими белези или татуировки. Шест входни отвърстия от куршуми на гърдите. Четири изходни отвърстия на гърба.

Билингс се наведе и повдигна левия клепач.

— Цвят на очите — кафяв. — Той се загледа внимателно. — Изглежда тук има контактна леща. — Билингс остави скалпела и взе малки пинцети. Извади контактната леща и я погледна към светлината. — Хм, изглежда лещите са козметични, тъй като тази е оцветена в кафяво. — Билингс погледна надолу. — Исусе! — възкликна той. — Това пък какво е, мътните го взели? — Той се отдръпна назад, а Куин зае неговото място и повдигна десния клепач. Зеницата и ирисът бяха кървавочервени. Зеницата бе малко по-тъмна от останалата част на окото и издължена вертикално, като на котка.

Куин мигом извади клетъчния си телефон и набра номера на Куба.

— Нареждам да се изолира цялата сграда съгласно Националната директива за безопасност при контакт с извънземни форми на живот. Като допълнителна мярка за сигурност върху входа на повърхността да се издигне херметически затворен балон, който да попречи за разпространяване на зараза!

В Куба, командния център на Зона 51, който се намираше дълбоко под земята, Лари Кинсейд бе от първите, които чуха съобщението на майор Куин. Лари работеше от тридесет години в НАСА, където служителите на СТААР, с техните неизменни тъмни очила и бледи лица, бяха постоянна гледка при всяко изстрелване. Разполагаха с достъп до всяко съоръжение, благодарение на президентския указ, издаден още по времето на Айзенхауер. Така, като пряко следствие от сложната държавна бюрократична система, те притежаваха неограничена власт, противоречаща на всякаква логика и здрав разум. Съобщението, че не са били земни същества, макар и изненадващо, донякъде можеше да обясни всичко, което се бе случило на Земята през последните няколко седмици.

Ето защо, докато всички останали се втурнаха да изпълняват разпоредбите на Куин, вниманието на Кинсейд бе съсредоточено в съвсем друга посока. Тъкмо се беше свързал с Космическия център, откъдето се извършваше и ранното ракетно предупреждение. Самият център бе разположен дълбоко под планината Чейене, в покрайнините на Колорадо спрингз. Центърът бе на пряко подчинение на ВВС и координираше действията на цялата Отбранителна сателитна система (ОСС). Последната на свой ред бе добре позната на Кинсейд, благодарение на работата му в Лабораторията за реактивни проучвания, където се конструираха ракети носители за извеждане на спътници и сонди в космоса.

Кинсейд знаеше, че спътниците на ОСС поддържат геосинхронизирана орбита и покриват цялата земна повърхност от височина 30 000 километра. Системата бе изградена в годините на Студената война, когато бе имала за основно предназначение ранното предупреждение за изстрелване на междуконтинентални балистични ракети. По време на Войната в залива, тя бе засякла всички изстрелвания на ракети „Скъд“, доказвайки своята висока ефективност, което бе накарало правителството да отпусне допълнителни субсидии за разработването й, така че да бъде в състояние да предава съобщения в реално време до всички тактически звена.

На всеки три секунди ОСС изпращаше инфрачервена карта на земната повърхност и заобикалящото я космическо пространство. Кинсейд знаеше, че по голямата част от тази информация остава на запис в Центъра за ранно предупреждение, освен, разбира се, ако компютърът не засече ракетно изстрелване или появата на някакъв летателен обект в близкото околоземно пространство. Точно в този момент обаче, съдейки по данните от ОСС, не се случваше нищо необичайно.

Кинсейд имаше вид на видял и препатил нюйоркски полицай. Беше един от малцината ветерани на ЛРП и НАСА с участието си още и самото създаване на програмата. Не беше специалист в конкретна област, но умееше всичко. Освен това бе ръководил ВСИЧКИ автоматични космически полети до Марс, което го постави в центъра на събитията, веднага щом бе разкрита аирлианската база в Сидонийския регион на Червената планета.

Кинсейд си погледна часовника. Вече три часа следеше неотлъчно компютъра. Тъкмо реши да остане още половин час, когато забеляза малка червена точица да трепка на екрана.

С помощта на мишката Кинсейд премести указателната стрелка върху точката и я натисна.

На екрана се изписа кодово название:

ТЛ-САТ-9-3/ПРЕДНАЗ — ЦИВИЛ/АРИАНЕ/КОРО

Названието съдържаше цялата необходима информация. Първо — обектът бе дело на човешки ръце, по-точно бе спътник. Второ — имаше цивилно предназначение и бе финансиран от частна организация. Трето — беше изстрелян от Ариане, Европейския космически консорциум или по-точно — от тяхната стартова площадка на остров Коро, Френска Гвиана. Но Кинсейд продължаваше да се рови из информацията.

Остана изненадан, когато откри, че спътникът е бил изстрелян само преди два дни, но беше засечен от ОСС, защото се намираше в спадаща орбита, което също изглеждаше странно. Никой не би изстрелял спътник само за два дни полет, освен ако не му е поставил строго определена задача и в хода на изпълнението й спътникът е изгубил нужната височина, в резултат от грешка или непланиран инцидент.

Кинсейд продължи да следи спадането на орбитата върху екрана. Съдейки по информацията, само след осем минути ТЛ-САТ-9-3 щеше да навлезе в горните слоеве на атмосферата. Няколко секунди Кинсейд разглежда напрегнато точката, след това извика под нея малък прозорец, който показваше позицията й спрямо Земята. В момента спътникът преминаваше над Тихия океан, в посока към Южна Америка.

Кинсейд вдигна телефона и поиска да го свържат с дежурния в Космическия център.

— Полковник Уилис — представи се отсреща механичен глас, прекаран през кодиращото устройство.

— Полковник, с вас говори Лари Кинсейд от ЛРП. От известно време следя спътник ТЛ-САТ-9-3, за който получавам ваша информация. Определили ли сте предполагаемото му място на падане?

— Изчакайте само минутка — отвърна Уилис. — В момента хората ми работят върху това.

Кинсейд знаеше, че в Космическия център разделят орбиталните тела на четири категории. Първата беше — познати обекти в стабилна орбита като спътници или останки от предишни космически експедиции. Всяко подобно тяло разполагаше с личен идентификационен код и информацията за него се съдържаше в компютрите на центъра. Понастоящем съществуваха приблизително 8500 каталогизирани предмети в постоянна орбита, които се следяха от Космическия център.

Втората категория бяха познати обекти с променяща се орбита, най-често по решение на корпорацията или страната, която ги бе изстреляла. Третата беше на обекти в спадаща орбита и именно нея разглеждаше в момента Кинсейд. Когато някое орбитално тяло изпаднеше в такава орбита, от Центъра назначаваха група за определяне на ПМП — предполагаемо място на падане която да следи евентуалните изменения в полета и да прогнозира района на сблъсък със земната повърхност. Четвъртата категория включваше новоизстреляни обекти, които все още нямаха собствен код.

— Каква е причината за бързия спад на орбитата? — попита Кинсейд.

— Вероятно така е планирано предварително — отвърна Уилис.

— Защо? За да го приберат?

— По каква друга причина? — Кинсейд се подразни от самоувереното държане на Уилис, но преди да му отвърне, полковникът вече разполагаше с нужната информация.

— Обектът ще падне в западните райони на Бразилия. Ще получим по-точни координати след приземяването, но със сигурност може да се каже, че все още е под контрол и снижаването на орбитата е управляемо.

Кинсейд продължи да следи точката, която вече бе достигнала очертанията на Южна Америка. Внезапно тя изчезна.

— Падна — обяви равнодушно Уилис. — Добре, че не засегна някое селище.

— Вероятно е паднал в джунглата — отбеляза Кинсейд, който вече разглеждаше уголемената карта на района. Беше в западните краища на дъждовната тропическа гора. — Можете ли да проследите обратно орбитата на спътника? Искам да знам дали е бил в близост с орбитата на кораба-майка, или с шестия „хищен нокът“?

— Момент — произнесе Уилис. След по-малко от минута имаше отговор. — Не, не се е доближавал. Най-близката точка е хиляда и петстотин километра от кораба-майка.

— Разбрано — кимна намръщено Кинсейд. — Изпратете ми цялата информация.

Известно време остана неподвижен, втренчил поглед в компютърния екран. След това го изчисти и въведе достъп до ИНТЕРЛИНК, компютърната система за свръзка на американското Министерство на отбраната. Тук провери електронната си поща — беше празна, отвори личната си страница и прочете още веднъж съобщението с тридневна давност. Беше съвсем кратко:

СЛЕДИ ИНФОРМАЦИЯТА ОТ ОСС 09.00 — 12.00 ЛОКАЛНО ВРЕМЕ.

ЯКОВ

Кинсейд натисна бутона за отговор и написа:

ЯКОВ,

ИНФОРМАЦИЯТА ПРОСЛЕДЕНА.

НАБЛЮДАВАХ ПАДАНЕТО НА ТЛ-САТ-9-3.

ТОВА ЛИ ТРЯБВАШЕ ДА ВИДЯ?

КИНСЕЙД

Кинсейд изпрати писмото и зачака. Само след десет секунди компютърът го извести, че има отговор. Ала когато отвори електронната кутия, откри, че това е собственото му, недоставено писмо.

— По дяволите! — изруга той и прекъсна връзката си с ИНТЕРЛИНК. Отпусна се назад във фотьойла и загледа картата на екрана. След няколко минути отново се захвана за работа.

3.

— Къде всъщност отиваме? — обърна се към Руиз мъжът, който следеше дълбочината. Вече почти цял ден експедицията следваше този обрасъл с растителност речен ръкав и човекът изглеждаше обезпокоен. Руиз пък не откъсваше поглед от слънцето, разтревожен, че не се движат в посоката, в която би желал.

— Не зная къде иска да отиде американецът — рече той. Стоеше изправен на покрива на кабината, докато прогнилата речна лодка се провираше между клоните, оставяйки зад себе си черни облаци дим.

От всички на борда само Руиз познаваше горната част на Амазонка. Останалите бяха селяни, наети от него по поръчка на американеца. Руиз бе жилест мъж на средна възраст, с черна, но вече прошарена на слепоочията коса. Носеше избелели панталони и зеленикава риза, а на пояса си бе привързал мачете. Пистолетът в масивния, кожен кобур, го шляпаше по бедрото всеки път, когато пристъпваше.

Макар неведнъж да бе кръстосвал горното течение на Амазонка, Руиз идваше за първи път по тези места. Всъщност, нищо необичайно, като се имаше предвид, че до реката достигаха близо 1100 притоци, 17 от тях с дължина над 1500 километра. Не знаеше само как ще продължат нататък, тъй като съвсем скоро щяха да достигнат Чапада дос Паресис, първия от източните склонове, водещи към високите Анди. Лодката не беше в състояние да преодолее тесните потоци, праговете и водопадите, които щяха да срещнат там.

Беше изненадан, че по притока все още може да се плава. Река Амазонка беше на близо хиляда и петстотин километра зад тях, при Итакоатиара. За да стигнат до тук, първо поеха срещу течението на Мадейра, след това смениха няколко притока.

Бяха се запознали с американеца във Вилхена, главния град на тукашния район, но всъщност малко градче на брега на реката. Няколко едри банкноти се оказаха достатъчни Руиз да склони на пътешествието, което в началото ги отведе на юг от града, но после продължиха в западна посока по притоци, които ставаха все по-тесни и плитки, в тунел от грамадни дървета, чиито корони се събираха високо над тях. Дъното на лодката потъваше само на половин метър, но през последните няколко часа разстоянието между кила и дъното на реката се бе скъсило от безопасните метър и половина до тревожните деветдесет сантиметра. На няколко пъти се наложи да я изтеглят, за да преминат през падналите напреко на реката прогнили дънери.

Руиз погледна през рамо. Харисън, американецът, разглеждаше картата и се почесваше замислено. Руиз пусна крака от покрива на рубката и скочи на палубата до него. Когато заговори, се стараеше другите да не ги чуват.

— Мога ли да ви помогна с нещо?

Харисън завъртя лениво глава. Беше едър, възпълен мъж, привикнал към градския живот. Руиз бе от друга порода, един от малцината, които си изкарваха прехраната по горната част на Амазонка. Занимаваше се с търговия с пограничните постове, понякога водеше различни научни експедиции или ловеше редки птици, за да ги продава на черния пазар. При случай дори прескачаше отвъд границата, в Андите, за да задигне някоя антика от древните планински селища.

— Не… посоката е правилна…

— И къде отиваме? — полюбопитства Руиз.

Харисън не отговори. Американецът бе пестелив на сведения за себе си. При запознанството бе промърморил, че работи в някакъв университет в Щатите. За Руиз по-важното бе, че плащаше добре. Когато се качваха в лодката, накара да донесат и завържат на задната палуба няколко пластмасови контейнера. Руиз така и не можа да разбере какво има вътре.

— Търся едно нещо… — промърмори Харисън.

— Бих могъл да ви помогна, ако знаех какво по-точно ви интересува.

— Аймарите — произнесе кратко Харисън.

Не без усилие Руиз успя да запази спокойствие.

— Аймарите са само легенда. Измрели са отдавна.

— Мисля, че са живи — настояваше Харисън.

— Сеньор, останките на Тиахуанако, където са живели аймарите, се намират в Боливия. На стотици километри от тук. И на далеч по-голяма надморска височина. Никога не ще ги стигнем с лодка.

Руиз говореше малко по-разпалено от обичайното, но това се дължеше донякъде и на факта, че в него отново се бе пробудил някогашният младеж, откърмен с чудати истории за тази легендарна страна, които обичаше да му разказва дядо му. Истории за изгубени в джунглата селища, За градове от злато. За тридесетметрови змии и племена със странни обичаи.

— Защо Тиахуанако е изникнал тъй внезапно? — попита Харисън, сякаш разговаряше със себе си. — И защо аймарите са изчезнали?

Руиз бе чувал различни истории, посветени на двете събития.

— Кон-Тики Виракоча — произнесе лаконично той.

Харисън млъкна и го погледна внимателно.

— Да. В легендата се казва, че някакъв непознат бял мъж основал града. Твърди се още, че идвал от Египет. Йоргенсон дори преплава с лодка от тръстика през океана, за да докаже, че морското пътешествие от Африка до Южна Америка е било възможно в онези времена. Търсеше обяснение за сходството между египетските пирамиди и тази в Тиахуанако. И не само това — продължи, сякаш четеше лекция, американецът. — По-рано пак Йоргенсон построи сал от балсамово дърво, нарече го „Кон-Тики“ и прекоси Пасифика от Чили до югозападните острови, в потвърждение на теорията си, че южноамериканци са заселили тихо-океанските острови[36]. В началото дори му се присмиваха, но сега, след като научихме за аирлианците, няма съмнение, че е съществувала пряка връзка между отделните ранни цивилизации на Земята.

Руиз беше заинтригуван. Беше чел във вестниците за пришълците и имаше известна представа за онова, което говореше американецът.

— Йоргенсон сега е в Тукуме, на брега на Перу. Казват, че извършвал разкопки край тамошните пирамиди.

— Така е — кимна Харисън, малко изненадан от осведомеността на събеседника си. — Теориите му намират все повече поддръжници, след като знаем, че Атлантида наистина е съществувала. Бил е прав, а враговете му се оказаха глупаци.

— Да не би Кон-Тики Виракоча да е дошъл от Атлантида? — попита Руиз.

— Напълно възможно. Но докато други се ровят из египетските пирамиди, аз реших да потърся истината тук, в джунглите на Амазонка. Според мен, не Тукуме, а Тиахуанако е ключът. Някога Тиахуанако е бил процъфтяващ град, разположен в планината, на височина 4000 метра. В центъра му се издига пирамида, чиято основа е точно 210 метра, а височината й е 90 метра. Градът е бил столица на могъща империя, обхващаща района, който сега прекосяваме, и простираща се чак до бреговете на Тихия океан. Но когато през 1200 г. от н.е. империята на инките се разширила до тази страна, градът бил изоставен, а от великата империя нямало и следа. Народът й се стопил безследно. Според мен, е отишъл в джунглата.

— Защо? — попита Руиз.

— Защо са отишли в джунглата или защо са изоставили града? — отвърна с въпрос Харисън, но не изчака да чуе отговора. — Случило им се е нещо страшно. Трябва да е било наистина потресаващо, за да ги накара да напуснат този великолепен град. А защо са избрали джунглата? — Харисън махна с ръка в кръг. — Къде другаде да се скрият?

— От какво да се скрият?

— Точно това ще узнаем, ако открием аймарите. Ясно е, че е било нещо ужасяващо.

— Значи смятате, че потомците на някогашните жители на Тиахуанако са още живи?

— Натрупани са многобройни сведения от различни пътешественици за странно племе, обитаващо един от притоците на Амазонка. Племе от бели хора! За мен това означава, че те са потомците на Виракоча.

Руиз потърка брадичка с опакото на ръката си.

— И аз съм чувал разни истории — произнесе замислено той.

— Какви истории? — надигна се Харисън.

— За едно място. Много чудно местенце. Където живеели бели хора. От много време насам.

— Аймарите? За тяхното село?

Руиз сви рамене.

— Тези приказки се разправят само шепнешком. Наричат това място „Мисията“. Не съм срещал човек, който да е бил там. Това са само слухове. Говори се, че мястото било опасно и че всеки, който го види, е обречен да умре. Не зная къде се намира, някои твърдят, че е закътано в джунглата. Според други е на брега. Трети го описват по склоновете на Андите.

— И каква е тази „Мисия“?

— Ами там обитавал Кон-Тики. Богът на слънцето.

— Друго?

— Не зная какво друго — отвърна Руиз и сведе глава. Беше забол неволно нокти в дървения борд. След това се надигна и погледна напред. Струваше му се, че с всяка изминала секунда реката се стеснява.

— Сеньор, дайте да видя картата ви.

Харисън му подаде сгънатата карта и Руиз я разгледа. Постави пръст на последния ориентир и описа приблизително четиридесет километров кръг от границата на Боливия и Бразилия.

— Ние сме някъде тук. — Той поклати глава. — Дебнат ни много опасности. Реката може да стане съвсем непроходима. А какво се таи в джунглата… трябва да се връщаме.

От всичко на света Руиз най-малко би желал да прекара нощта в джунглата, в компанията на един наивен американец и група улични главорези. Намираха се отвъд пределите на цивилизацията, може би дори извън границите на Бразилия и Руиз знаеше, че тук дебнат съвсем други опасности. Харисън търсеше легендарното племе на аймарите, но по тези места обитаваха и други, не по-малко прочути племена — на човекоядци и ловци на глави.

— Съвсем скоро реката ще се превърне в поток — продължи той. — Навлизаме в хълмиста земя. Ще започнат и прагове. Трябва да се прибираме.

Харисън гледаше право напред.

— Аз пък чувствам, че сме на прав път.

— Да се връщаме, сеньор — настоя Руиз. — След няколко часа ще се стъмни.

— Продължаваме напред, докъдето можем — нареди Харисън. Той дръпна картата от ръцете на водача и посочи с пръст една точка малко по̀ на запад. — Мисля, че аймарите живеят тук.

Руиз прехапа устни, но не каза нищо. Двигателят се закашля, но лодката продължаваше да пълзи срещу течението.

След около половин час направиха остър завой и реката внезапно се стесни, а пътят им бе пресечен от паднало дърво. Кормчията изгаси двигателя. Руиз реагира мигновено, уверен, че ги очаква засада. Измъкна пистолета и викна на хората си да бъдат нащрек.

Уплашени очи претърсваха джунглата, очаквайки всеки миг да зърнат дъжд от отровни стрели, изстреляни от ловците на глави. Но нищо не се случи.

— Как ти се струва? — попита тихо Харисън, коленичил на покрива до Руиз.

Руиз си помисли, че е излишно да си шепнат, след като бръмченето на двигателя отдавна е издало присъствието им на всеки, който би се навъртал по тези места. Но въпреки това не можа да си наложи да отговори с нормален глас.

— Не зная, сеньор.

Той огледа дървото. Беше отсечено и бутнато в реката. На брега имаше и други отсечени дървета, а зад тях се виждаше дим. Сред дърветата бе прокарана тясна пътека.

— Май там наистина има селце.

— Дали не е на аймарите? — попита Харисън.

— Наистина не зная — отвърна Руиз, макар според представите му да се намираха в земите на ловците на глави.

— Можем ли да заобиколим дървото?

Руиз въздъхна. Реката не случайно бе затворена. Въпреки това реши да погледне. Изправи се и даде знак на хората си да го последват. Приближи носа на лодката и погледна в реката. Водата бе тъмнокафява, дълбока само метър-метър и нещо. Той скочи от ниския борд и топлата вода го обгърна.

Двамата, които бе избрал за помощници, пристъпваха неохотно от крак на крак. Напълно ги разбираше. В джунглата дебнеше смърт. Дъното на реката бе съвсем тинесто. Руиз вдигна пистолета пред себе си и закрачи напред.

Стигнаха преградата. Руиз пръв се изкатери по обраслия с лиани дънер и се огледа. На отсрещния бряг на реката се гушеше малко селце, не повече от десетина колиби, сред наскоро разчистен участък. Не се мяркаше жива душа. В далечния край на селцето димеше изоставено огнище. Виждаха се и останките на няколко разрушени и изгорени колиби.

Руиз свъси вежди. Потокът край горния край на селцето също беше блокиран. На какво ли са искали да попречат обитателите? Къде са сега и кой е разрушил колибите?

Той даде знак да го последват, прокрадна се по дънера и скочи на брега, където беше селото. Заобиколи храсталаците и излезе на открито. Изведнъж долови остра, неприятна миризма, която го накара да спре. Не можеше да познае от какво е, но беше отвратителна. Отново закрачи предпазливо.

Когато стигна покрайнините на селцето, Руиз надникна в огнището. Онова, което видя там, едва не го накара да повърне. Беше източникът на ужасната миризма. В огнището не бяха горели дървета, а човешки тела. Все още се виждаха овъглените им останки.

Зад него селяците започнаха да се молят на глас. Дощя му се да се присъедини към тях. Той приближи най-близката колиба и отмести покривалото на вратата с дулото на пистолета си. Посрещна го същата отвратителна смрад. Стените бяха опръскани с кръв, а на пода се въргаляше разкъсано тяло. Не можеше да определи причината за жестоките поражения по трупа, единственото разумно обяснение беше някакъв вид експлозия.

Руиз доближи следващата колиба, когато чу гласа на Харисън.

— Какво става?

— Не зная, сеньор. — Той се огледа. Харисън бе слязъл на брега и вървеше към тях. Сбърчи недоволно нос.

— Какво мирише така?

— От труповете — посочи Руиз. — Изгорени са.

Американецът се огледа.

— Какво ли е станало тук?

Руиз потрепери. Усещаше, че го завладява непреодолим страх. Вече не даваше пукната пара за легенди и загадки. Той пъхна глава в отвора на колибата.

Тук имаше цяло семейство. Всички бяха мъртви, покрити с корички засъхнала кръв. Този път Руиз си наложи да ги разгледа по-внимателно. Кръвта бе шуртяла отвсякъде — от ноздрите, очите и ушите, от всички отвърстия. Там, където по кожата нямаше засъхнала кръв, се виждаха едри черни мехури и аленеещи язви. Той се извърна. Харисън гледаше през рамото му с втрещени очи. Руиз го сграбчи за ръката.

— Сеньор, да се махаме от тук! Веднага!

— Трябва да потърсим оцелелите — поклати глава Харисън.

— Те са мъртви — всичките!

— Трябва да проверим и останалите колиби.

Руиз се намръщи недоволно.

— Е, добре. Аз ще го направя. Вие се върнете на лодката. Но веднага щом свърша, потегляме назад.

Руиз изтича при най-близката колиба. Беше празна. В следващата имаше четири тела или по-точно останките от тях сред купчина разлагаща се плът. Едва в третата откри жена — лежеше на пода, и когато се надвеси вътре, обърна лице към него. Очите й бяха подути и зачервени, а от ъгълчетата им, вместо сълзи, се стичаха кървави капки. Кожата й беше покрита с черни мехури.

— Моля ви! — простена тя. — Помогнете ми!

Руиз прекрачи прага, макар всяка фибра от тялото му да крещеше, че трябва да бяга. Той коленичи до жената. Лицето й беше подпухнало, дишаше на пресекулки. Съдейки по вонята, тя се въргаляше в собствените си изпражнения.

Неочаквано тя се пресегна и го сграбчи за яката на ризата. С изумителна сила жената се надигна към него. Устата й беше полуотворена, сякаш се готвеше да проговори, но вместо това отвътре бликна черно-кървава маса и го удари в лицето и гърдите. Руиз изпищя и я блъсна с юмрук, но не можа да се освободи от ръката й. Скочи и побягна към вратата, но жената продължаваше да виси на него.

Руиз опря дулото на пистолета в корема й и натисна спусъка. Изстреля целия пълнител, тялото й почти бе разкъсано на две, но ръката й така и не го пусна. Руиз запокити безполезния пистолет, след това изхлузи окървавената риза и я хвърли на пода, заедно с вкопчената в яката мъртвешка ръка.

Побърза да изскочи навън и се втурна презглава към реката.

— Да се махаме! — извика той на останалите, докато бършеше вонящата маса от лицето си. — Да изчезваме от тук!

4.

Седнал върху масивен каменен блок, Яков бе нагласил фенерчето така, че да озарява стената срещу него и в момента заснемаше систематично всичко, което бе изобразено там. Когато приключи, изсумтя доволно, бръкна в джоба си и извади бележник и молив.

В бележника бяха изрисувани всички познати старорунически знаци — със съответния им превод, направен от специалистите към Четвърти отдел на руското МВР. Стъпка по стъпка Яков се зае да превежда символите от стената. Беше ужасно трудно, вероятно щеше да бъде невъзможно, ако той вече нямаше известна представа за какво се говори в надписа.

Ставаше въпрос за хроники на империята или по-точно за края на историята на един народ. Тиахуанако е бил основан през 1700 г. преди Христа. В това бяха единодушни всички специалисти. Но когато през тринадесети век от н.е. инките започнали да разширяват империята си и достигнали тези места, те открили пустеещи земи, лишени от човешко присъствие, а империята, простирала се в продължение на 2500 години от Андите и Тихия океан до изворите на Амазонка, била изчезнала безследно.

Какво се бе случило с този процъфтяващ някога народ? Въпрос, на който досега нито един учен не бе успял да даде отговор.

Но ето че благодарение на примитивния превод на надписа от стената, Яков вече разполагаше с отговора, макар да бе точно този, от който най-много се боеше. Имаше два символа, които бе виждал и на други места, така че ги познаваше твърде добре. А значението им беше:

ЧЕРНАТА СМЪРТ

Дъждът шибаше просторната палуба на самолетоносача и се стелеше като гъста завеса, която ограничаваше видимостта едва до тридесетина метра. Макар че не можеше да види дори носа на кораба, Лиза Дънкан продължаваше да напряга очи, опитвайки се да зърне очертанията на вулканичните върхове на Великденския остров. Зад килватерната струя на „Джордж Вашингтон“ се бяха подредили останалите кораби от Оперативна група 78.

В цялата си история флотата едва ли можеше да се похвали със събирането на оперативна група с по-голяма огнева мощ. Освен „Вашингтон“, който бе от клас „Нимиц“, бяха включени два ракетоносни крайцера, три разрушителя, две фрегати и два товарни кораба, под океанската повърхност плаваха две щурмови подводници от клас „Лос Анджелис“, а високо над облаците кръжаха разузнавателни самолети. Именно една от тези подводници щеше да се приближи до защитното поле на острова и да пусне сонда.

На борда на „Вашингтон“ бяха разположени основните военновъздушни сили — един ескадрон (12 самолета) Ф-14 „Томкет“, три ескадрона (36 самолета) Ф/А-18 „Хорнет“, четири ЕА-2Ц „Хоукай“ — самолети за наблюдение, десет товарни самолета С-ЗБ, хеликоптери „Сихоук“ и „Праулърс“. Но Дънкан знаеше, че за момента цялата тази армада е безсилна срещу невидимото поле.

— Кели? — прошепна тя, загледана в черното небе над нея, сякаш Рейнолдс можеше да я чуе. Събитията от последните няколко седмици я бяха разтърсили и тя почувства остра болка от загубата на приятелите, с които бе преживяла толкова много премеждия.

Дълбоко в недрата на Рано Као Кели Рейнолдс бе в плен на стража-компютър. Всъщност, бе дошла тук по своя воля, в опит да спре Дънкан и Майк Търкот преди да осъществят плана си за разгром на флотилията на пришълците.

— Госпожице Дънкан?

Гласът я стресна. Знаеше, че не е добре дошла на мостика, беше цивилна сред свикналите на дисциплина и ред военни и присъствието й може би ги дразнеше.

— Да?

Един млад лейтенант бе застанал на няколко крачки зад нея.

— Адмиралът иска да ви види в свързочната кабина.

Излязоха през една врата отзад. Свързочната бе почти толкова просторна, колкото и мостикът, но беше оборудвана с най-различни уреди за връзка, най-вече системи за пряка сателитна комуникация.

Адмирал Полдън, човекът, командвал последния безуспешен опит за щурм срещу острова, не изглеждаше в настроение и това бе напълно обяснимо. Дънкан знаеше от достоверни източници, че адмиралът е настоявал да получи разрешение за ядрена атака, но засега в КИСПП се въздържаха от подобни драстични мерки, особено след като стражът на Великденския остров не предприемаше никакви агресивни действия.

Дънкан кимна на адмирала, който в момента даваше заповеди на един от подчинените си. Веднага щом приключи, той й направи знак да се отдалечат към празната предна част на стаята.

— Стражът проговори — бяха първите му думи. — Агенцията за национална сигурност засече ново излъчване.

— До кого?

— До стража на Марс.

— И имаше ли отговор?

— Да — кимна отсечено адмиралът. — Имаше.

Дънкан обмисли информацията с помръкнало лице. По няколко различни причини все още се пазеше в тайна ядрената атака срещу марсианската база, извършена в последните минути от живота на сондата „Наблюдател“. Една от причините бе фактът, че заповедта за атаката бе дадена от представител на СТААР — организация, за която и досега не знаеха почти нищо. На всичко отгоре, споменатото атомно устройство бе поставено на борда на сондата две години по-рано, което означаваше, че организацията е била наясно с аирлианската заплаха далеч преди правителството на Съединените щати и е знаела за съществуването на базата, за която не са се досещали дори в НАСА.

Друга причина бе разрастващото се движение на прогресивистите, което разполагаше със свое лоби в правителството на САЩ и което смяташе, че разположеният под Рано Као страж има неоценима стойност за цялото човечество. Също от редовете на прогресивистите бе дошла идеята, че изпреварващата атака срещу аирлианския флот е нечовешки акт, за който не съществуват никакви разумни обяснения. Наложи се Майк Търкот, който бе очаквал да бъде посрещнат като герой за дръзката операция срещу пришълците, да преглъща доста болезнени упреци за действията си. Интерпретациите на Нейбингър за чутото от компютъра в гробницата Циан Лин бяха посрещнати скептично, като се подчертаваше, че професорът така и не бе успял да се завърне невредим от китайската експедиция и научният свят разполагал единствено със свидетелствата на същия този Търкот. Потопяването на американската атомна подводница от „изтребителите фу“ се определяше като автоматична защитна реакция от страна на стража — както и стената, която сега се изправяше пред тях.

В другия край на общественото мнение бяха изолационистите, които настояваха ООН да предприеме необходимите мерки за защита срещу нова потенциална заплаха. Дънкан смяташе, че действията им наподобяват поставянето на коркова тапа в бутилка, от която шампанското вече е излетяло.

Китай бе изтеглил представителя си в ООН и бе на път да се затвори окончателно за обкръжаващия го свят. Фактът, че агенти на ООН и КИСПП бяха действали под прикритие дълбоко в територията на тази страна, само бе налял масло в огъня. От разузнаването пристигаха смущаващи съобщения за сражения и размирици в страната, за религиозни и етнически групи, използващи нестабилната политическа обстановка, за да постигнат отдавна мечтани цели. Докато разговаряше със съветниците във Вашингтон, Дънкан остана с впечатление, че до голяма степен причина за настоящите вълнения е пряката и косвена намеса на правителството в Тайван. Забравили доскорошната заплаха отвън, земните управници продължаваха да действат, движени единствено от егоистични цели и недалновидни подбуди.

След завръщането си от Китай Търкот й бе разказал за разкритията в руския Четвърти отдел относно действията на СТААР и за това, че тази организация вероятно представлява една от двете враждуващи фракции на аирлианците. Още един проблем, който само повишаваше градуса на напрежението. Имаше толкова много парченца от мозайката, които Дънкан не знаеше къде да постави. Сведението за новата връзка между компютрите на Великденския остров и Марс бе като капак на всичко.

— Не можем ли да дешифрираме аирлианския код? — попита тя.

— Едва ли. Същият е, който използват, когато искат да се свържат помежду си, без да ги разбираме. Този път за нас няма нищо в двоичен код. Никакви съобщения за мир и любов. — Адмиралът чукна по екрана. — Разговарят помежду си с висока скорост и цялата информация е компресирана. Изглежда е доста по обем.

Дънкан виждаше, че адмиралът е обезпокоен. Нямаха ни най-малка представа за мащабите на аирлианските възможности. За да унищожат подводната база на „изтребителите фу“ в Тихия океан, се наложи да използват атомно оръжие. По същия начин бяха разрушили и флотилията на аирлианците край кораба-майка. Но в нито един от двата случая противникът не бе получил възможност да покаже истинската си сила и тъкмо това безпокоеше адмирала. Като истински войник, той бе от хората, които предпочитат първо да стрелят, а после да мислят.

— Аспасия сигурно е оставил някой, който да се грижи за ранчото — подсмихна се мрачно той.

— Или пък марсианският страж е оцелял и функционира самостоятелно — рече Дънкан. — Е, поне им унищожихме корабите.

— Ох-ох — въздъхна неуверено адмиралът. — Каквото и да е онова на Марс — то е оцеляло след почти директен ядрен удар.

— Какво е положението със „Спрингфилд“? — реши да смени темата Дънкан. — Няма ли да ви попречат климатичните условия?

— Не и на подводницата. — Адмиралът посочи едно от таблата. — Държим постоянна връзка с нея.

— Мислите ли, че планът ще успее?

Адмирал Полдън вдигна рамене.

— Скоро ще разберем. Не знаем още дали полето се простира и под вода. Във всеки случай, първо ще пратим сонда.

— Подводната база на „изтребителите фу“ едва ли има свой страж — произнесе замислено Дънкан.

Полдън не й обърна внимание.

— Сондата е единствената ни възможност да видим какво става на острова.

— Няма ли промяна в полето? — попита Дънкан.

— Вижте сама — адмиралът й подаде няколко сателитни снимки. Посочи й дузина червени точки в долния ляв ъгъл. — Това е моят флот.

Пръстът му се премести върху един черен кръг, в сравнение с който могъщата армада изглеждаше като пасаж от дребни рибки.

— Ето го силовия щит. Нищо не може да проникне през него. От АНС опитаха с целия спектър от лъчения. Този проклет компютър крие нещо от нас и колкото по-дълго седим тук и чакаме, толкова по-неприятна ще бъде изненадата.

— Госпожо? — извика някой от входа на кабината.

— Да? — Дънкан се извърна.

— От Агенцията съобщиха, че са засекли нелегално проникване в ИНТЕРЛИНК от този район през САТКОМ. Проследили са пътя на сигнала и смятат, че първоизточникът се намира на Великденския остров. Вероятно е била използвана апаратурата, която оставихме в галерията.

— От колко време е в мрежата? — попита тя.

— Почти цял ден.

— И чак сега ми го казвате? Незабавно прекъснете връзката със спътника!

— Не… чакайте — спря я адмирал Полдън. — САТКОМ е единствената ни връзка с щаба.

— Адмирале, нима ще оставите стража да проникне в ИНТЕРЛИНК и оттам в Интернет? Какво, според вас, може да търси там?

— Нямам представа — отвърна сковано Полдън.

— Аз също нямам представа — рече Дънкан и пристъпи към офицера, който се издигаше с цяла глава над нея, — но искрено ви препоръчвам да прекъснете незабавно връзката, преди стражът да е открил онова, което търси ако вече не го е сторил. Освен — добави тя, — ако нямате някаква съществена причина да позволите на компютъра на пришълците да се рови в ИНТЕРЛИНК. Какво ще заповядате, адмирале?

Полдън я погледна навъсено и бавно кимна.

— Добре. Ще се свържа с АНС и ще им кажа да изключат спътниковата връзка.

Вече много дни непознатият не бе сменял позицията си, увит в топлия, арктически спален чувал и покрит с бяло маскировъчно платнище. За скривалище бе избрал тясна ниша в основата на обветрен бор, чиито гъсти, покрити със сняг клони осигуряваха чудесно прикритие срещу въздушно наблюдение.

Беше валяло снощи, макар че бе все още разгара на лятото и причината бе в географското положение. Намираше се в най-северната част на Нова земя, острова, който разделяше Баренцово от Карско море. Северната извивка на острова проникваше в самия Ледовит океан.

Най-близкият град бе Архангелск и до него по права линия имаше около осемстотин километра. Океанът, заобикалящ острова, бе покрит с лед през цялата година. Времето бе непредсказуемо, бурите бушуваха често и траеха по цяла седмица. В продължение на много години значителна част от острова бе използвана от съветското правителство като полигон за ядрени изпитания. Този факт почти изключваше възможността някой да стигне дотук по суша. Имаше само два възможни пътя — по въздух с вертолет или с ледоразбивач по вода.

Непознатият бе избрал за своя пост стръмния склон на невисока планина, откъдето се виждаше като на длан самолетната площадка и сгушените край нея постройки. По-далеч, докъдето стигаше погледът, се виждаше само замръзналата повърхност на океана.

Той чу приближаването на другия доста преди да го види. Проправяше си път през гъстата гора, но се придвижваше бавно и мъчително заради дълбокия сняг. Непознатият не помръдна, дори когато другият спря пред него и се опря на щеките си, изпускайки грамадни облаци от пара.

— Аз съм Гергор — произнесе кратко той.

Новодошлият си пое дъх и кимна.

— Коридан — представи се той.

— Как мина пътуването?

— Трудничко беше.

Гергор кимна и посочи базата долу.

— Затова са я разположили тук, не като американците. Тяхната Зона 51 е в центъра на страната — всеки може да отскочи там за уикенда.

— Мда… дотук малцина биха „отскочили“ — призна Коридан.

— Почини си малко — подкани го Гергор.

Вместо да го послуша, Коридан извади завързан на шнур бинокъл и го постави пред очите си. След това огледа базата.

— Каква е числеността на персонала?

— Четиридесет души.

— Охрана?

— Половината от тях. Другите са учени. Тук е сърцевината на Четвърти отдел.

— Изглежда по-малка, отколкото предполагах — отбеляза Коридан.

— Защото останалата част е разположена под земята. Тези постройки са помещенията на охраната и обслужващия персонал. В онази сива бетонна сграда има асансьори за долните нива.

Коридан свали бинокъла, разкривайки очи, които бяха като тези на Гергор — с издължени, тъмночервени зеници, на фона на алените, изпълващи целите очи ириси. Косата му бе късо подстригана и снежнобяла. Кожата му бе съвсем бледа.

— А ние сме само двама — произнесе Коридан. Наведе се и си свали раницата.

— Не се безпокой. Разполагах с дълги години за подготовка. Двама сме достатъчно.

Няколко минути поседяха в мълчание, докато Коридан си поеме дъх.

— Време е. — Гергор отмести маскировъчното платнище и разчисти снега. Изправи се и заслиза надолу по склона. Коридан вдигна раницата и го последва.

— Какво смяташ да правиш? — попита той. — Да позвъниш на вратата?

— В известен смисъл. — Гергор извади малък черен прекъсвач от вътрешния джоб на анорака си. — Защо да не позвъним? — Той натисна първото копче на уреда.

Коридан се олюля от страшната експлозия, вдигнала във въздуха всички наземни сгради. Когато димът се разсея, оказа се, че само сивата бетонна сграда е оцеляла.

— Какво беше това?

— Нали ти казах, че разполагах с дълги години за подготовка — отвърна Гергор, без да забави крачка. — Звъннах им, да знаят, че идваме. Не вярвам, че веднага ще ни отворят, и затова се погрижих сам да си отворя вратата.

Той натисна втория бутон на прекъсвача. Стоманената врата в отсамната стена на бетонната сграда изхвърча с трясък. Гергор махна на Коридан да го последва.

В дъното на коридора имаше втора стоманена врата — този път двойна. Над нея бе поставена наблюдателна камера и сигнална лампа, която мигаше в тревожно червено.

— Вратите са с дебелина петнадесет сантиметра — поясни Гергор, докато се приближаваха. — Шахтата е дълбока осемстотин метра. По цялата й дължина са заложени взривни устройства, които се задействат при тревога и са в състояние да прекъснат връзката до подземната част на базата. — Той се усмихна, разкривайки два реда равни, бели зъби. — Естествено, аз обезвредих устройствата още преди много години. Предполагам, че сега някой натиска отчаяно копчето и се чуди, защо всичко не е хвръкнало във въздуха.

— Вероятно и долу има постове.

— Има… но скоро ще са мъртви — рече Гергор. Той приближи вентилационната шахта и дръпна металната вратичка. След това извади от джоба си стъклено топче, в което се поклащаше тъмнозеленикава течност, и го пусна вътре.

— Ще ни отнеме по-малко от минута.

След секунди в шахтата отекнаха болезнени писъци, толкова ужасяващи, че буквално смразяваха кръвта. Както беше обещал Гергор, само след минута се възцари тишина.

— Как ще се спуснем? — попита Коридан.

— С асансьора — обясни Гергор и натисна друго копче на прекъсвача. Вратите се плъзнаха встрани.

— Безопасно ли е?

Гергор пристъпи в кабината и Коридан го последва.

— Вече е безопасно — обясни Гергор, докато се носеха надолу.

Асансьорът спря, но Гергор не бързаше да отваря вратите. Изчака, следейки циферблата, докато се увери, че и последните остатъци от газ са се разсеяли. Едва тогава натисна копчето за отваряне.

— Това е Антарктида.

Търкот надникна над рамото на пилота през предното стъкло. Тъмни, покрити със сняг върхове и ледове, които стърчаха над облаците. По-насам бе замръзналият океан.

— Ще следваме бреговата линия, докато приближим базата „Скорпион“. Едва тогава ще свием навътре.

Разполагаха с точното местоположение на базата на СТААР, благодарение на няколко полета на автоматични разузнавателни самолети. Знаеха също така, че при атаката на „изтребителя фу“ е била разтопена част от ледената покривка над станцията. Невъзможно беше да се прецени от снимките дали самата база е пострадала. Флотата беше изпратила малка инженерна група на място, която потвърди, че входът към базата е бил разрушен. Веднага бяха започнали разчистването, но дебелината на ледения пласт надхвърляше три километра.

Докато продължаваха да следват южна посока, Търкот разгледа картата. Вдясно от тях се простираше Адмиралтейската планинска верига, която плавно извиваше на север, а бреговата линия я следваше. Но нататък вече беше море Рос.

Точно отпред, стърчаща над облаците, се виждаше самотна планина. Планина Еребус[37] всъщност представляваше остров извън пределите на континента — остров Рос. Търкот знаеше, че на отсрещния й склон е разположена най-голямата станция в Антарктида — Макмърдо. Но те продължиха навътре в континента и бързо се отдалечаваха от станцията.

Търкот погледна през рамо. В задната част на „Оспрея“ бяха насядали командосите от специалната група, която му бяха изпратили. Нямаха представа какво може да ги чака в „Скорпион“ и затова Търкот се бе постарал да бъдат добре екипирани. „Оспреят“ бе самолет с подвижни крила, който можеше да излита и каца като хеликоптер. На известно разстояние ги следваше още един „Оспрей“, на борда на който бе натоварен всъдеход и пътуваше отряд инженери от ВВС.

Склоновете на Еребус се приближаваха и носът на самолета бавно се издигна нагоре. Пилотът искаше да е сигурен, че между тях и планината има достатъчно безопасно разстояние.

— Инженерите са монтирали сигнален радиофар в района на „Скорпион“ — обясни пилотът, като посочи таблото. — Остават ни още два часа полет. — Той завъртя щурвала и машината пое навътре към континента.

След като пресякоха планинската верига, пред тях се ширна безкрайна ледена равнина.

— Ей, капитане — повика го радистът. — Има съобщение за вас.

— Слушам — кимна Търкот.

— От Лиза Дънкан на борда на „Джордж Вашингтон“. Казва, че имало радиообмен между стража от Великденския остров и Марс.

— И в двете посоки ли? — попита Търкот.

— И в двете — потвърди радистът. — Освен това стражът от острова за известно време проникнал през ИНТЕРЛИНК в Интернет. Вече са прекъснали връзката.

— Чудесно — въздъхна Търкот.

Той се върна при командосите и се отпусна на една от седалките. Изпитваше невероятна умора. Откакто се бе прибрал на Земята, след разгрома на аирлианския флот, бе летял до Вашингтон за няколко поредни доклада и едва накрая намери два свободни дни, за да посети Дънкан във вилата. А ето че сега го чакаха нови изпитания.

Все пак бе оцелял. Даваше си сметка, че не всички бяха имали неговия късмет.

Спомни си за полковник Костанов от Четвърти отдел на руското МВР. Полковникът бе загинал на склона на Циан Лин, отблъсквайки превъзхождащи го по численост китайски военни части. Питър Нейбингър също бе мъртъв, след катастрофата на неговия хеликоптер някъде във вътрешността на Китай. Кели Рейнолдс бе останала в плен на стража от Великденския остров и от тогава от нея нямаше никаква вест. Фон Сеект доживяваше последните си дни в болницата на авиобазата Нелис. От първоначалната група, участвала в разкриването на тайната на мистериозната база, само той и Дънкан бяха останали да се борят.

И съдейки по съобщението на Лиза, борбата продължаваше.

Кинсейд захвърли недоволно снимките. Където и да бе паднал ТЛ-САТ-9-3, нямаше да го открие по този начин. Района, който бе заснел спътникът по негова заръка, представляваше гъста и непроходима джунгла. Дори термодетектори и инфрачервени изображения едва ли щяха да помогнат за намирането на вече изстинал къс метал.

Трябваше да признае, че ТЛ-САТ-9-3 е погълнат безвъзвратно от джунглата.

Компютърът на Кинсейд изписука. Той нетърпеливо провери пощата, надявайки се да е поредното съобщение от Яков. Когато за първи път получи писмо с този подпис, той се свърза с Лиза Дънкан, за да узнае, че Яков работи в руския Четвърти отдел. Лиза му разказа за героичната смърт в Китай на друг член на тази група — полковник Костанов — който по този начин помогнал на Търкот и Нейбингър да се измъкнат от обкръжението. Тъкмо последната информация накара Кинсейд да се отнесе сериозно към писмото на руснака. Дънкан бе на същото мнение.

Но този път писмото не беше от Яков, а от ЦРУ. Пращаха му исканата допълнителна информация за спътника. Той плъзна поглед по редовете. ТЛ-САТ-9-3, изстрелян от Ариане, Европейския космически консорциум, по договор с частна фирма. Не бяха предоставени официални данни за спътника. Компанията, която го притежаваше, се наричаше „Земя без граници“ и се занимаваше с минно-геоложки проучвания, от което следваше, че спътникът би трябвало да е съоръжен със съответната изследователска апаратура.

Едно обаче оставаше неизяснено. Защо е трябвало да го свалят на Земята само след два дни полет? Той прегледа останалата част от доклада, съдържащ допълнителни сведения за „Земя без граници“. Имаше нещо, което привлече вниманието му. В списъка на филиалите на „Земя без граници“ се числеше и едно познато име — „Тера Лел“. Същата компания, която бе открила рубинената сфера в подземната кухина при Голямата цепнатина.

Около десетина секунди Яков остана заслушан в статичния пукот, който идеше от слушалката, след това натисна копчето за прекъсване. Знаеше, че е набрал верния номер — същия, който бе използвал през последните две десетилетия, но дори при третия опит се чуваше само шум. Никакъв сигнал.

А през споменатите две десетилетия отсреща винаги вдигаха при второто позвъняване. Яков знаеше, че съществува само една причина да не му отговарят — там нямаше живи хора.

Яков бе работил достатъчно дълго в разузнаването и често обичаше да повтаря, че подобно на дивите животни, шпионите трябва да умеят светкавично да се нагаждат към промяната в обстановката. И макар умът му да отказваше да приеме онова, което бе станало, друга възможност просто нямаше. Той изключи телефона, прибра го в раницата и се зае да обмисля по-нататъшния си план.

5.

На „Спрингфилд“ бяха чули всички ужасяващи подробности от последните минути на тяхната посестрима — „Пасадена“ — потопена при атаката на „изтребителите фу“. Нямаше човек от екипажа, който да не жадуваше за мъст и ако не беше изричната заповед, със сигурност пълначите биха предпочели да поставят в тръбата истинско торпедо, вместо сондата, и да го изстрелят право в сърцето на Великденския остров.

Сондата „Морско око“ бе пригодена за дистанционно управление и наблюдение и се използваше при научни и спасителни експедиции. За носител бе използвано леко модифицирано торпедо МК-48. Бяха запазили задвижващия механизъм и кабелната система за управление, но на мястото на демонтираната бойна глава бяха поставени камери и датчици.

В момента „Спрингфилд“ бе на дълбочина шестдесет метра и обикаляше по края на силовия щит, затварящ в себе си Великденския остров.

— Имаме директна връзка със „Спрингфилд“ и чрез нея с „Морско око“ — докладва на Дънкан младият лейтенант, седнал при компютъра. — Всеки момент ще изстрелят сондата.

— На какво разстояние ще се приближат? — попита Дънкан.

— Дължината на управляващия кабел е осем километра. Ще изстрелят сондата на два километра от външния периметър на щита. Така ще разполагат с достатъчна дължина. „Спрингфилд“ ще остане наблизо, но ще поддържа минимален режим на работа на всички системи.

— Щитът няма ли да реагира на торпедото като на външна заплаха?

— Ще направим опит да прекараме торпедото с изключено захранване — намеси се адмирал Полдън. — Едва след като преодолее силовото поле, ще включим управлението и ще се огледаме.

— Две минути до контакт с полето — обяви лейтенантът.

Дънкан се загледа в изображението на щита. След последната атака на адмирала стражът го бе направил непрозрачен. Преди това полето бе съвсем невидимо за невъоръженото човешко око. Според догадките на някои от учените към КИСПП, щитът представляваше мощно електромагнитно поле, подобно на онова, което използваха скакалците — малките атмосферни летателни съдове от Зона 51.

— Дадоха старт! — извика развълнувано лейтенантът.

Торпедото излетя от отвора на тръбата сред гейзер от сгъстен въздух. Около двеста метра то следва права линия, след което изви наляво и се приближи към щита.

На стотина метра от външния му периметър, електрическият мотор на торпедото угасна. Металното тяло продължи напред по инерция.

Лейтенантът погледна за кратко към електронния часовник.

— „Морско око“ проникна в полето!

На борда на „Спрингфилд“, капитан Форстър също току-що бе информиран за местонахождението на торпедото.

— Сонар[38]? Засичате ли нещо?

— Нищо — отвърна операторът от хидроакустичната станция. — Сякаш са хлопнали вратата след торпедото.

— Значи полето блокира акустичните вълни — кимна замислено Форстър. — Оръжия? — добави той.

— Всички оръжейни постове заредени, сър.

— Разузнаване?

— Десет секунди до задействане на торпедото, сър.

— Голяма група цели! — обяви неочаквано операторът на сонара. — На около триста метра, приближават се към нас!

— Виждам ясно три обекта! — потвърдиха от радара.

Форстър се наведе към екрана. Картината му беше позната.

— Това са „изтребители фу“! — извика той.

— Двеста метра!

— Разузнаване? — попита Форстър.

— „Морско око“ включен. Още нямаме пълен контакт. Нужно ни е малко време.

— Сто и петдесет метра — докладваха от радара.

— Насочват се към нас по кабела — сети се Форстър. — Отрежете го! Бързо! Спрете енергозахранването! Навсякъде!

— Какво? „Изтребители фу“? — Дънкан бе изслушала размяната на информация между отделните звена на „Спрингфилд“ преди връзката да бъде прекъсната. — Мислех, че сме се справили с тях.

Малките светещи сфери, известни от времето на Втората световна война като „изтребители фу“, бяха в действителност очите и ушите на стража. Можеха да се движат с еднаква скорост както по въздуха, така и във водата.

Едно мускулче не спираше да трепти върху бузата на адмирал Полдън.

— Сигурен съм, че ударихме право в базата им. Нямаше и следа нещо да е оцеляло сред взрива.

— Тогава тези са дошли от друго място.

— Какво е положението със „Спрингфилд“? — попита адмиралът.

— Двигателите са спрени. Подводницата потъва бавно.

— „Изтребителите фу“?

— Държат позиция между „Спрингфилд“ и полето.

— Надушил ни е и изчаква да види какво ще предприемем. Знае, че ни бива да удряме здраво.

Дънкан си помисли, че последното заключение е твърде оптимистично.

— На каква дълбочина под „Спрингфилд“ е дъното?

— На четиристотин метра, сър.

Адмиралът въздъхна.

— Ще легнат на дъното и ще чакат.

— И докога?

— Докато някой от вашите дебелоглави политици не разбере, че трябва най-сетне да пръснем на хиляди парченца този гаден остров. И да унищожим „изтребителите фу“, както постъпихме с предишните.

„По-лесно е да се каже, отколкото да се направи“ — помисли си Дънкан, но запази коментара за себе си.

Товарният отсек на „Оспрея“ бе натъпкан с хора и екипировка. Когато се наклони напред, придържащите въжета се изпънаха като струни, за да не позволят на контейнерите да се преобърнат. Търкот се добра до пилотската кабина и подаде глава между седалките.

Не беше особено трудно да се види къде точно е била разположена базата „Скорпион“. На около половин километър източно от мястото, където им предстоеше да кацнат, ледената покривка бе разцепена и обгорена от нещо, което бе оставило изкоп с диаметър четиристотин метра.

Пилотите вече се готвеха за кацане. Търкот погледна към площадката. Представляваше тясна лента разчистен и подравнен сняг, встрани се виждаха постройките, където бяха настанени военните инженери.

— По-добре седнете и се закопчайте — предложи му пилотът.

Прелетяха над един снегорин със завързано на кабината червено знаменце. По-нататък някой вече размахваше зелени сигнални флагчета. Търкот се върна на мястото си и се пристегна с колана, макар да не вярваше, че подобна предпазна мярка би му помогнала да оцелее, ако самолетът се запремята по пистата.

През малкото кръгло прозорче се виждаше само бяла снежна равнина. Самолетът се снижи плавно и започна да намалява скорост. Когато кацна, Търкот забеляза, че снегоринът ги следва, влачейки отзад метална шейна.

Пилотите изключиха двигателите и внезапно се възцари оглушителна тишина. Бяха привикнали с постоянния рев на моторите през осемте часа след излитането от самолетоносача „Стеди“. С изключено отопление, температурата вътре започна бързо да спада. Търкот вдигна ципа на дебелото пухено яке, огледа дали багажът е прибран и чак тогава си сложи втория чифт ръкавици. Бяха ги снабдили със специални многопластови арктически дрехи с маскировъчен цвят и полипропиленово бельо срещу телесната влага. Само обувките, макар обемисти и дебели, сякаш не бяха достатъчно топли. Всъщност, бяха същия модел, какъвто им бяха раздали по време на подготвителните арктически занятия в школата, преди близо двадесетина години. Търкот с недоволство си помисли, че бюрократите в Пентагона са готови да отпуснат милиарди за нов самолет, но не биха дали пукната пара, за да бъдат на топло краката на обикновения войник.

Задната рампа се отвори и през процепа нахлу вледеняващ вятър. Въздухът бе толкова студен, че кожата по лицето го заболя нетърпимо. Приведен напред срещу режещите студени пориви, Търкот скочи от рампата и се огледа. Снегоринът бе съвсем близо и той закрачи към него, като се стараеше да потисне треперенето си.

— Добре дошли в ада — посрещна го шофьорът засмяно. Търкот не отговори. Не можеше да откъсне поглед от грамадната цепнатина в леда, съвсем близо до пистата. Хората му вече товареха снаряжението в шейната.

Руиз си вдигна ципа, бръкна в джоба и хвърли няколко смачкани банкноти на пода. Ръката на проститутката се стрелна и те изчезнаха под разхвърляните й дрехи. Дори не си бе направила труда да си свали полата по време на краткотрайната им страстна хватка, просто я бе запретнала нагоре. По тези диви места проституцията бе твърде далеч от представите за този древен занаят, макар да се намираха във Вилхена — главен град на район в Западна Бразилия, с големината на щата Тексас. Бяха се върнали рано тази сутрин, след като цяла нощ си проправяха път през обраслите с растителност притоци на голямата река.

Руиз излезе от къщурката, сглобена от прогнили щайги и покрита с картон, и примижа към яркото слънце. Чувстваше се добре на открито, след дните, прекарани във вечния сумрак на гъстата джунгла.

— Ето те, къде си бил! — извика му един от селяците, които бе наел за последното пътешествие. — Американецът иска да те види. Чака те в канцеларията на губернатора.

Руиз се намръщи.

— За какво съм му притрябвал?

— Откъде да знам?

Руиз закрачи към къщата на губернатора, като се питаше какво ли още може да иска от него американецът. Полицаят, който дремеше на едно столче пред караулката, дори не му обърна внимание. Руиз влезе в прохладния коридор, пресече го и спря пред вратата на кабинета. Почука веднъж и без да чака покана, влезе.

Харисън седеше на креслото срещу бюрото на губернатора, който въпреки високото си звание, всъщност бе дребен, болнав на вид мъж на средна възраст, чиято основна задача бе да следи за събирането на данъците, да прибира своя дял и да праща останалото надолу по реката.

— Сеньор Авилон — Руиз сведе почтително глава.

— Кажи му! — извика Харисън.

Руиз погледна въпросително губернатора. Харисън скочи и го сграбчи за ръката.

— Кажи му какво си видял!

— Но аз не… — поде Руиз.

— За селото! За мъртъвците! — Харисън му друсаше ръката.

— Господин Харисън ми разказа, че вчера сте открили някакво селце, където всички били мъртви — намеси се губернаторът.

— Така беше — призна Руиз.

— Мъртвите индианци ли бяха? — попита Авилон и Руиз знаеше накъде бие.

— Да, сеньор.

Авилон разпери ръце и се подпря на бюрото.

— Е, приятелю, много чудни неща се случват нагоре по реката. Ако ви разкажа дори половината от историите, които чувам всяка седмица, направо няма да ми повярвате.

— Но това село… — отново заговори Харисън. Губернаторът го прекъсна.

— Всички са измрели, нали?

Харисън кимна.

— Значи нищо не мога да направя.

— Но нали нещо е причинило смъртта им?

— Разбира се, че трябва да има някаква причина — съгласи се Авилон. — По тези места хората мрат като мухи. А сега, моля да ме извините. Чака ме и друга работа.

— Разкажи му за „Мисията“! — не се предаваше Харисън.

Авилон внезапно забрави, че има работа. В погледа му блесна любопитство и той втренчи очи в Руиз.

— Какво за „Мисията“?

Руиз махна с ръка и си придаде глуповат изглед.

— Не зная за какво говори, губернаторе.

Авилон посочи вратата.

— Господин Харисън, ще ви помоля да си вървите. Нямате повече работа тук.

— Трябва да затворите реката — настояваше Харисън. — Не бива да позволявате на заразата да се разпространява.

— И без това никой не би отишъл нагоре. Освен глупаци като вас — озъби се губернаторът.

— Трябва да поставите града под карантина!

— Съжалявам, имам си други грижи. Ако обичате…

Руиз тръгна към вратата, като изтласкваше пред себе си протестиращия американец.

— Защо нищо не иска да предприеме? — попита Харисън, когато се озоваха на улицата.

— Защото не ги смята за хора — обясни Руиз.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами… те са индианци. Туземци. Хора като губернатора най-често гледат на тях като на животни. Хич не го е еня, че са измрели.

— Но те са човешки същества.

Руиз дръпна американеца и го погледна в очите.

— Нищо не може да се направи.

Той вдигна ръка и опря пръсти в слепоочието си. Усещаше рязка, пулсираща болка.

— Не, тук грешиш, приятелю — поклати глава Харисън. Обърна се и заслиза към реката.

— Гледайте, слушайте и разберете, че краят на света наближава. — Гласът бе дълбок, басов, изпълнен със сила. — Твърде много са греховете на човечеството! Идва смъртта! Народи ще се бият срещу народи! Страшна чума ще покоси мнозина и само онези, които са запазили вярата, ще оцелеят! — За миг настъпи тишина И след това гласът добави: — Вярвате ли ми?

— Вярваме! — отвърнаха хорово стотици гласове.

— Вярвате ли ми? — повтори мъжът, сякаш подлагаше на изпитание множеството пред подиума. Всички светлини бяха угасени, само един прожектор осветяваше екрана зад гърба на говорещия. Виждаше се голям жълт кръг с рисунка на земното кълбо в центъра. От Земята излизаха светещи линии, които се протягаха към сребристите звезди и накрая се сливаха с външния кръг. В последно време този символ придобиваше все по-голяма популярност — знакът на прогресивистите.

— Вярваме! — извикаха присъстващите, всички бяха облечени еднакво — с кафяви панталони и ризи.

— Нашият път е истинският. Нашият път е пътят на просвещението и бъдещето — продължи ораторът. Залата се намираше в самия център на Мелбърн, но вътрешността й наподобяваше мистичната обстановка на църквите от американския Юг. — Но той не е пътят на всички! — В предната част на подиума бе изписано името на говорещия — Водач Паркър. Беше човек с достойна осанка, имаше къдрави бели коси и аристократично лице. — Това е пътят, по който ще бъдат поведени избраните. На мен се падна честта да ви водя по него. Ако ми вярвате и ми се подчините, аз ще ви спася от задаващия се мрак!

— Вярваме ви! — изкрещя единодушно аудиторията. — И ви се подчиняваме!

Паркър снижи глас и заговори с поверителен тон:

— Но вярата ви трябва да е непоклатима. Защото мракът ще погълне всички, които таят и капчица съмнение! Мракът ще погълне враговете на онези, които дойдоха от звездите, за да ни помогнат. Трябва да молим звездите да ни простят нашите грехове! Трябва да се пречистим от злото, преди да ни подадат ръка! Чувате ли ме?

— Чуваме!

— Невярващите ще бъдат изпепелени от лицето на Земята. Само ние, истинските последователи на вярата, ще бъдем възнаградени за своята твърдост. Ще ни отведат оттук и ще ни дадат друг, по-чист свят, където да заживеем в мир.

Лицето на Паркър застина в мъчителна гримаса и за миг погледът му се зарея нагоре. Той вдигна ръка към слепоочието си, където внезапно бе изригнала остра, пулсираща болка, след това на лицето му се изписа блаженство.

— Скоро ще преминем от думи към дела! Трябва да сте готови, инак мракът ще ви погълне! — добави усмихнато той.

На още много места по света, в подобни мрачни зали, проповедници произнасяха същите думи.

Нямаше и капчица съмнение, че следите са от катастрофа на американски хеликоптер. Китайският лейтенант виждаше ясно черния надпис „US“ върху задната част на опашката. Той се изплю срещу надписа. Срещу чужденците, дръзнали да нарушат суверенитета на неговата родина. Прекалено дълго великите сили се отнасяха с пренебрежение към Китай. Макар че родината му заслужаваше да бъде на върха.

Лейтенантът изрита едно метално парче, наведе се и надникна в онова, което бе останало от кабината. Огледа обстановката, пресегна се и дръпна бележника от вкочанените пръсти на мъртвеца. Без да обръща внимание на трупа, той прелисти първите страници. Забеляза рисунките и руническите знаци, но английските надписи не му говореха нищо. Това беше задача на хората от разузнаването. Единствената дума, която му се стори позната бе „Циан Лин“ — названието на гробницата, осквернена от чужденците!

Той извика на радиста. Младши сержантът дотича, понесъл на гърба си обемистата радиостанция.

Лейтенантът влезе в контакт с вертолета, който ги бе оставил в този район. Нареди му да се върне и да ги вземе, тъй като разполагали с важни сведения за щаба.

Руиз се почеса между краката. От известно време го сърбяха тестисите. Не му беше за първи път да си има проблеми с тази част от анатомията. Досещаше се и за източника на неприятностите си. Проститутката му беше лепнала нещо.

Той изпсува мъчително. Сърбежът се увеличаваше и нищо не му помагаше. Погледна си часовника. Трябваше да потърси някакъв лек.

Руиз тръгна към Вилхенската мисионерска болница. Доста помпозно название за няколкото колиби, построени от едната страна на католическата църква, където дори не разполагаха с истински лекар. В болницата работеха само монахини. Занимаваха се предимно с недохранени деца, но им се случваше да приемат и болни с тежки наранявания, ухапвания и каквото още можеше да поднесе джунглата.

През целия ден пред входа на болницата се виеха дълги опашки. Някои бяха вървяли много дни през джунглата, за да стигнат до тук. Руиз се нареди на опашката.

Младата сестра, която работеше в приемната, му зададе няколко въпроса. Лицето й не трепна, докато Руиз й описваше подробно симптомите на венерическото си заболяване.

Сестрата драсна нещо на една хартийка и го прати при друга маса, където по-възрастна монахиня подреждаше в метална кутия блестящи игли. Сестрата погледна в бележката, изплакна една спринцовка в тасче с топла вода, след това изтегли съответното количество лекарство от една ампула на рафта. С опитни движения заби иглата в задника на Руиз, после бързо я извади. Готово.

Докато той се отдалечаваше, сестрата потопи отново спринцовката в таса, изтегли буталото, за да я промие, след това погледна в бележката на следващия пациент — малко момче с инфектирана рана на ръката. Направи му инжекция със същата спринцовка и погледна с уморени очи върволицата от хора. Очертаваше се тежка сутрин.

Руиз се върна при лодката, завързана на брега на реката, и реши да подремне. Не се чувстваше никак добре и искрено се надяваше, че американецът няма никакви планове за днешния ден. Вероятно все още търсеше предавател, за да разкаже на света за трагедията с измрелите индианци. Руиз тихичко се засмя.

Забеляза, че един от пластмасовите контейнери на американеца е изчезнал, но това не му направи впечатление. Сви се под сянката на кабината, дръпна пончото над главата си и потъна в неспокоен сън.

6.

Търкот стоеше на ръба на шестметров кръг от хлътнал лед. Недалеч зад него ревяха двигателите на втория приземен „Оспрей“. Малко след това снегоринът докара нова партида екипировка и неколцина военни инженери.

Шефът на предишната група застана до Търкот и се огледа. Беше пристигнал тук още преди четири дни и кожата по лицето му бе изранена от студа и ледените късчета във вятъра.

Точно пред тях, в центъра на вдлъбнатината, ледът е бил разтопен, а след това замръзнал отново, оформяйки стъкленопрозрачна повърхност.

— Виждате ли какви ги е свършил проклетият „фу“? — заговори го инженерът.

— А какво е положението с базата?

— Два и половина километра леден пласт е достатъчно солидна защита. Не сме напълно сигурни, но смятаме, че базата е съхранена в добро състояние. — Той посочи вдлъбнатината. — Изглежда „фу“-то е използвало някакъв вид лъчево оръжие. Дълбочината на отвора е петдесетина метра, но пораженията от ударната вълна са доста по-големи.

— Готов ли сте да слизаме? — попита го Милър.

Вместо отговор Търкот прекрачи в клетката. Инженерът се присъедини към него и закачи една верига на мястото на вратата. Той даде знак с ръка и кранистът ги повдигна над отвора на шахтата.

Започнаха да се спускат надолу, а металното въже над тавана на кабината се развиваше все по-бързо. Изминаха петнадесет минути, преди да достигнат първата междинна платформа. Тук шахтата внезапно се разшири до кухина широка девет метра и висока дванадесет. Стените бяха от ослепително бял лед, който отразяваше многократно светлината на прожекторите. Търкот бе завладян от усещането, че е попаднал в някакъв приказен, вечно замръзнал свят.

Двама души бяха клекнали до един калорифер и си грееха ръцете.

— Здрасти, капитане — подвикна им единият.

Милър слезе от клетката и се насочи към втората шахта, в другия край на ледената кухина, където имаше идентична клетка. След още десет минути спускане достигнаха втора междинна платформа, където процесът беше повторен.

— Колко време ви остава, докато стигнете базата?

Инженерът тупна Търкот по рамото и го отведе при утъпкана пътека, маркирана с пилони и въжета. От тук се виждаше добре отвора в леда, пробит от групата. Беше малко встрани от вдлъбнатината, но продължаваше под остър ъгъл надолу и излизаше под горната ледена плоча. На входа бе монтиран подвижен метален хангар. Чуваше се равномерен шум от няколко работещи генератора. Инженерът му отвори вратата и Търкот пристъпи вътре. Тук шумът рязко се усили. Инженерът си свали качулката.

— Аз съм капитан Милър — представи се той.

— Майк Търкот.

Вътре бе малко по-топло. Милър посочи човека, който работеше на нещо като сондажна платформа.

— Хората ми работят от четири дни без прекъсване. Наложи се да построим още три междинни платформи.

Милър отведе Търкот при металните стълби за първата междинна платформа. Майк погледна надолу в широката пет метра отвесна шахта. По една от стените й се спускаха няколко черни кабела.

— Само преди час достигнахме дълбочината на базата. Преминахме към хоризонтален изкоп и малко след това се озовахме в подземната кухина. Долу ни чакат.

На платформата бе поставена стоманена клетка.

— Металните сондажи, които извършихме тази сутрин, сочат, че сме се озовали в непосредствена близост до базата — обясняваше Милър, докато се спускаха. Той поклати учудено глава. — Мисля си, какви невероятни усилия са полагали онези момчета през петдесетте, когато са строили станцията. Трябвало е да прокопаят достатъчно широк отвор, за да могат да изтеглят скакалците на повърхността. Опитахме се да открием първоначалната шахта, но всичко е било разрушено от ударната вълна при атаката и последващото разместване на ледените пластове.

Търкот вече знаеше, че базата „Скорпион“ е неразривна част от историята на Зона 51, макар да се намираше на другия край на света. Когато хората от „Меджик-12“ открили кораба-майка в кухината в Невада, там имало само два скакалеца. Но затова пък край самия кораб намерили плочици със старорунически надписи, където се описвало точното местонахождение на останалите. В началото учените от „Меджик-12“ не могли да разчетат надписите, но те били придружени с достатъчно подробни карти и схеми, които им помогнали да се ориентират. Периодът бил краят на Втората световна война и възможностите били доста ограничени. Все пак тогава вече било известно, че германците също правили опити да осъществят добре екипирана експедиция до Ледения континент. Известно е, че нацистите вярвали в мита за тайнствената земя Туле — вариант на легендата за Атлантида, според който обаче изчезналият континент се намирал на Северния или на Южния полюс. Така германците изпратили подводници и към двата полюса, но после войната взела лош обрат и експедициите били забравени.

През 1946-та, веднага щом били осигурени достатъчно средства и ресурси, правителството на САЩ дало ход на операция „Далечен скок“. Това била най-голямата експедиция, изпращана до Южния полюс. В хода на тази експедиция била проучена 60 процента от бреговата линия на Антарктида, били заснети и картографирани близо половин милион квадратни километра земя, където досега не бил стъпвал човешки крак и всичко това, за да се прикрие истинската цел на експедицията — а именно да се открие аирлианското скривалище.

Най-сетне, точно в средата на обширно и равно поле, изследователите се натъкнали на сигнали за масивни метални залежи под леда. Всичко това му бе разказал един от участниците в експедицията, фон Сеект, германец, бивш нацист, който после бе станал член на „Меджик-12“.

Докато разглеждаше гладките стени на шахтата, Търкот си припомни онова, което фон Сеект му бе описал за особеностите на Ледения континент. В Антарктида на места ледената покривка достига пет километра дебелина и е толкова тежка, че притиска лежащата отдолу земя до равнище под това на морето. Ако ледът бъде премахнат, континентът ще се издигне с няколко километра!

След няколко неуспешни опита едва през 1955-та „Меджик-12“ събрал достатъчно опит, за да се заеме с извличането на скакалците от кухината. Организирана била нова експедиция с кодовото название „Дълбоко замразяване“, под ръководството на адмирал Бърд. В хода на тази експедиция били построени пет станции по крайбрежието и още три във вътрешността. Първият самолет, който се приземил в зоната, където засекли наличие на метал, определил точното местонахождение под леда, но екипажът загинал при започналата внезапно буря.

Базата „Скорпион“ била деветата станция, изградена при операция „Дълбоко замразяване“, но съществуването й било запазено в строга тайна. Самият фон Сеект я посетил през 1956 г., когато най-сетне проникнали в кухината под леда.

Вътре открили останалите седем скакалеца. Наложило се шахтата да бъде разширена до дванадесет метра в диаметър, а също да бъдат изградени общо осем междинни платформи за повдигането на скакалците. Не по-малък проблем било и транспортирането на летателните съдове през територията на Щатите. Безброй инженерни предизвикателства в една епоха, когато техниката не разполагала с толкова могъщи средства.

Но фон Сеект му беше казал също така, че базата „Скорпион“ била затворена веднага след изтеглянето на скакалците. Никой, поне от страна на „Меджик-12“, не бе проявил интерес към съдбата й след приключване на операцията. По-късно се разнесли слухове, че там се настанили представители на друга свръхсекретна организация — СТААР.

— Стигнахме четвърта платформа — обяви Милър, след като клетката опря върху ледената повърхност.

Търкот се огледа. Следващата шахта вече вървеше хоризонтално. На около четиридесет метра по-нататък в прокопания тунел, група работници ги очакваха край няколко землекопни машини. Мощни прожектори хвърляха ослепителни отблясъци от лъскавите стени. Милър го поведе в тунела. Междувременно клетката се издигна, за да вземе останалите барети и оръжието.

— Готови сме да продължим, когато кажете — кимна Милър.

— Ами, продължавайте — отвърна Търкот. Милър даде знак и шумът от бормашините премахна всякаква по-нататъшна възможност за разговор.

След около минута воят на металните бургии се снижи рязко. Един от мъжете, които надничаха към предната част, изтича при Милър.

— Пробихме стената! — извика той.

Милър нареди на хората си да приберат машините и да се отдръпнат назад. Търкот се огледа дали баретите са готови и бавно приближи отвора. Докато вървеше, свали дебелата външна ръкавица и опря облечения си в тънката вълнена ръкавица пръст на спусъка на автомата.

Отворът в леда бе широк метър и двадесет и висок деветдесет сантиметра. Зад него имаше само непрогледен мрак. Търкот извади една запалителна ракета от раницата, дръпна връвчицата и я метна вътре. Внезапно блесналата светлина очерта ярък ореол сред мрака.

Търкот прекрачи през отвора. Докъдето му стигаше погледът се виждаше само открито пространство, без никакви стени.

— Милър! — извика той през рамо.

— Какво?

— Можеш ли да ми осигуриш малко светлина?

— След минутка.

Останалите барети един по един се пъхнаха през отвора и заеха кръгова позиция около Търкот, Шумът от стъпките им отекваше някъде далеч.

Зад гърба на Майк внезапно блесна силна светлина от прожектор, която най-сетне прогони непрогледния мрак.

— Божичко! — възкликна един от войниците.

Лъчът светлина се протягаше на близо осемстотин метра, преди да опре в отсрещната стена. Подобно на детско градче, подредено върху ледения под, малка група постройки се гушеха в центъра на кухината, на около двеста метра пред тях.

Търкот даде знак на баретите да го последват и се отправи към най-близката сграда.

Лиза Дънкан се притисна рязко в седалката, когато катапултът дръпна корпуса на излитащия Е-2Ц „Хоукай“ надолу към палубната площадка. Носът на самолета се насочи към небето, машината подскочи, прелетя над ръба на площадката и изведнъж се издигна нагоре в дъжда.

Без да губи време за ориентация, пилотът наклони самолета и пое в южна посока. Дънкан погледна през рамо към отдалечаващия се „Джордж Вашингтон“, чиито надстройки вече се губеха в мъгливата пелена.

Тя се облегна уморено назад. Изпитваше леко угризение, задето не бе дочакала завръщането на Майк на „Вашингтон“, но и без това не я свърташе на едно място. Двамата можеха да се срещнат на „Стенис“, който плаваше край бреговете на Нова Зеландия, и оттам да планират следващата си стъпка, преди тя да продължи към Русия. Фактът, че все още имаше функциониращи „изтребители фу“ — макар те да се придържаха към околностите на Великденския остров — беше достатъчно обезпокоителен. Също колкото и новината за нахлуването на стража в ИНТЕРЛИНК и оттам в Интернет, без някой от АНС да го забележи. Дори й беше малко трудно да повярва, че се е случило.

— Можете ли да ме свържете с Агенцията за национална сигурност? — попита тя.

— Разбира се, госпожо — отвърна пилотът.

Докато чакаше връзката, тя почувства вибрации в левия си джоб. Извади сателитния телефон и го отвори.

— Дънкан.

— Доктор Дънкан, за мен е удоволствие да разговарям с вас.

Дънкан правеше безуспешни опити да свърже гласа с познато лице. Номерът на сателитния й телефон бе секретен и само няколко души го знаеха.

— Представете се.

— Името ми няма никакво значение, доктор Дънкан. Абсолютно никакво.

— В такъв случай, предполагам, че няма за какво да разговарям с вас.

— Ако толкова държите на това, можете да ме наричате Харисън.

— И какво мога да направя за вас, господин Харисън?

— Зная за изстрелването на совалката. Защо, според вас, КИСПП толкова бърза да си възвърне контрола над кораба-майка?

Това беше въпрос, който и Дънкан си задаваше.

— Там се крие опасност — подметна Харисън.

— Каква опасност?

— Същата, каквато и преди — рече Харисън. — Двигателят на кораба-майка не бива да се включва.

— Но нали рубинената сфера е разрушена?

— А смятате ли, че е била единствена?

Дънкан отново нямаше отговор.

— Защо, според вас, КИСПП толкова бърза да си възвърне контрола над кораба-майка? — повтори въпроса си Харисън.

— Не зная — предаде се Дънкан. — Хайде, вие ми кажете.

— Съществува план. Трябва да му се попречи.

— Чий план?

— На стража. На компютъра на Аспасия. Има още много неща, които не знаете. „Меджик-12“ не е открил в Джамилтепек стража-компютър, който бяха докарали в Дълси.

— Откъде знаете?

— Погледнете на юг, доктор Дънкан. На юг. Ако откриете къде е бил стражът, ще узнаете истината и тя ще ви каже много неща.

— И откъде се е взел стражът от Дълси?

— Нямам много време. Задава се голяма опасност — повтори Харисън. — Черната смърт се връща отново.

— За какво говорите? Кой сте вие?

— Ще ви пратя доказателство. Но трябва да вземете мерки, преди да е станало късно. Нарушавам клетва, като говоря с вас, но ние също подценихме онова, което предстоеше да се случи. Други се намесиха.

— Кои сте „вие“? За какво говорите? — повтори възбудено Дънкан, но връзката вече беше прекъсната.

— Трябва ли да убиваш? — попита Че Лу.

Ло Фа се изплю в храста, зад който се спотайваше.

— Стара приятелко, нима те уча как да се ровичкаш из твоите гробници? Не ми казвай как да си върша работата. Нали поиска от мен и хората ми да открием това място? Ако искаш да знаеш какво има там — той посочи останките от американския хеликоптер — ще се наложи хората ми да премахнат част от постовете.

— Няма да позволя повече убийства — инатеше се Че Лу, но в гласа й я нямаше предишната увереност. Даваше си сметка, че Ло Фа е прав. Той знаеше по-добре от нея как да се справи със ситуацията.

Шумът от приближаващия се хеликоптер прекъсна беседата им. Ло Фа даде последни нареждания. Двама от хората му се изгубиха между дърветата. Единият носеше в раницата си гранатомет. Ло Фа поведе останалите в обратна посока, близо до мястото, където двамата часови охраняваха хеликоптера. Че Лу ги последва. Беше участвала във Великия поход на Мао, сигурно можеше да повърви още малко, преди да удари последният й час.

Че Лу беше на седемдесет и осем години и всеки ден от живота й бе оставил следа по лицето. Само очите й бяха ярки и блестящи — съвсем като на онова момиче, което с плам и неуморна вяра бе следвало тогава председателя Мао. Същите като на вече зрялата жена, оглавила Катедрата по археология към Пекинския университет. Но сега знаеше, че никога няма да се върне в Пекин. Дори тук, в далечните западни провинции, всички бяха чули за размириците край столицата и за студентските вълнения по улиците. Едва ли обаче този път всичко щеше да се размине, както през 1989 г. Не и когато изпитани бойци като Ло Фа хващаха оръжието.

Да, всеки преживяваше своята метаморфоза. Ло Фа — някогашният бандит, се бе превърнал в партизанин. А Че Лу, видната столична професорка, сега бе никому неизвестна изследователка — може би дори търсена от властите.

Мислите й бяха прекъснати от приглушен гръм. От засадата в близките храсти сред ослепителен блясък излетя ракета, издигна се нагоре и удари приближаващия се вертолет. Последва взрив, кабината се преобърна, перките заораха в короните на дърветата и машината се стовари на земята.

Лейтенантът от китайската армия и неговият свързочник се втренчиха в горящия хеликоптер, сетне като по команда се обърнаха и побягнаха в обратна посока. Точно към мястото, където ги очакваха хората на Ло Фа. И двамата бяха покосени от кратка автоматна стрелба. Всичко приключи за по-малко от тридесет секунди. Че Лу бе виждала много насилие в живота си, но всеки път се изненадваше колко бързо настъпва смъртта. Често пъти при подобни случаи си бе задавала въпроса, защо жертвите — като тези двама войници — не бяха получили възможността да доживеят до дълбока старост като нея. Не знаеше дали става дума за сляпа случайност, или пък съществуваха някакви висши, предопределящи всичко сили. А може би и двете.

Колкото по-дълго живееше, толкова повече осъзнаваше размерите на собственото си невежество. Откриването на извънземните артефакти в подземията на гробницата Циан Лин миналата седмица само потвърждаваше този неоспорим факт. За кой ли път цялата история на човечеството трябваше да бъде пренаписана от начало.

Когато пристигна при разбития американски хеликоптер, Ло Фа вече я очакваше с бележник в ръка. Тя огледа един по един мъртъвците.

— Хубаво ще е да духнем по-скоро от тук — подметна Ло Фа, като видя, че професорката се е зачела в бележника.

Тя му посочи трупа на Нейбингър.

— Искам да погребете американеца. Той беше достоен човек. Благодарение на него узнахме тайната на Циан Лин. — Тя вдигна бележника пред очите на Ло Фа.

— Побъркана старица — промърмори недоволно старият й приятел, но все пак нареди на хората си да изпълнят желанието й.

Имаше една част от Кели Рейнолдс, която все още й принадлежеше. Не беше голяма, но стигаше, за да съхрани собственото й „аз“. И това бе достатъчно.

Защото благодарение на нея, докато стражът преследваше една след друга своите цели, тя премести мислите си в друга посока.

Телепатичната връзка с компютъра, както пръв бе открил Питър Нейбингър, беше като двупосочна магистрала. И докато стражът получаваше от нея всичко, което го интересуваше, Кели също можеше да надзърне тук и там, макар и със значителни усилия.

Тя видя върволица от мъже, които опъваха плетени въжета. Видя и жени, застанали между мъжете и обекта, който теглеха. Върху подредените, гладко обелени трупи, се плъзгаше грамадна каменна статуя, издялана от ръцете на хората. Моаи.

Наричаха своя остров Рапа Нуи. Много по-късно моряците от западната цивилизация щяха да го кръстят Великденския остров. Деветдесеттонният камък, който теглеха, вече наподобяваше издължено лице, с големи, провиснали уши. Бяха го изтръгнали от склона на Рано Рараку, един от двата вулкана на острова.

Вторият вулкан, Рано Као, бе забранено място. Можеха да се качват само до селцето Оронго, за да поднасят почитта си на боговете. Също там всяка година се провеждаше празника на Човека-птица, когато младежи от целия остров се спускаха до брега на океана, скачаха в разпенените води и плуваха до малкия остров Мото Нуи. Първият, който се завърнеше с яйце от морска рибарка, биваше обявяван за човека-птица на следващата година.

Кели чуваше ясно напевните подвиквания на мъжете, които теглеха камъка. Крайната им цел беше на няколко километра по-нататък, на самата брегова линия, където щяха да поставят статуята на земята и да я обърнат с намръщено лице към морето.

Сега вече Кели разбираше смисъла на тези статуи. Знаеше защо хората от острова са полагали такива неимоверни усилия да ги издялат и да ги преместят до брега на океана.

Те бяха предупреждение. Към неканени гости.

Никога да не стъпват на острова.

— Някой е бил тук съвсем скоро. — Търкот вдигна замръзнала чашка с кафе от масата и я обърна наопаки. Отдолу беше щампована датата на производството — 1996 г. Тридесет години след като „Меджик-12“ бе затворил станцията. В помещението също така беше монтирана свръхмодерна комуникационна апаратура за сателитна връзка.

— Който и да е бил, вече си е отишъл — отбеляза капитан Милър. — Вероятно е знаел за атаката на „изтребителите фу“.

Търкот излезе от стаята и продължи нататък по коридора. Бутна една врата, прекрачи прага и замръзна, потресен от гледката.

В просторната стая имаше десетина изправени вертикално прозрачни цилиндри, пълни с кехлибарена течност. Сети се къде бе виждал нещо подобно — на най-долния етаж на биолабораторията в Дълси. Той се приближи до един от цилиндрите. Вътре тъмнееше нещо. Приличаше на човешко тяло. Сноп разноцветни тръби влизаха отгоре, други излизаха от долния край на цилиндъра. Търкот свали ръкавицата си и докосна стъклото. Беше съвсем студено, течността вътре вероятно бе замръзнала.

— Какво е това, мътните го взели? — попита Милър.

— СТААР — отговори кратко Търкот.

— Какво искаш да кажеш?

— Мисля, че от тук са получавали свежи попълнения.

С помощта на очилата за нощно виждане Толанд продължаваше да следи десетинаметровия участък от пътеката, който бе разположен пред неговата позиция. Познаваше точното местонахождение на всеки един от неговите осемнадесет мъже, знаеше и с какво са въоръжени. Достатъчно бе да открият огън в полосата между скритите маркери, които бяха поставили през деня, и пътеката щеше да се превърне в истинска скотобойна за всеки, който се приближи към тях.

Толанд бе избрал това място, защото тук пътеката вървеше в права линия, следвайки ниската част на стръмния склон отсреща. Така всеки, който минеше по нея, щеше да се окаже затворен между огъня на оръжията и склона, миниран със „специалитетите“ на Фолкнър. Пътеката очертаваше единствения проход на стотици километри наоколо, свързващ вътрешността на Андите и Боливия със западната част на континента. Местността бе обрасла с шубраци и дръвчета, но по-нагоре теренът почти бе лишен от растителност, тук-там белязан от посивели снежни преспи.

Наемниците бяха пристигнали предния ден с обикновен пътнически полет до Ла Пас и се бяха събрали на летището. Толанд се бе погрижил за няколко камиона, с които да ги откара до подножието на Андите. От там ги поведе пеша по планинските пътеки.

Толанд чу, че някой се движи зад него. Предполагаше, че е Фолкнър, неговият сержант, и наистина миг по-късно Фолкнър го чукна лекичко по рамото.

— Ендрюз получи съобщение по сателита. В момента го записва.

Толанд изви глава и погледна през рамо към гъстата джунгла. Ендрюз се бе настанил до едно дърво и работеше със сателитния приемник, тяхната единствена връзка със света.

„Май няма време за това“ — рече си Толанд, дочул шум откъм далечния край на пътеката. Той насочи вниманието си към предстоящото. Чуваше се потракване на недобре прикрепена екипировка, дори откъслечни фрази от приглушени разговори в мрака.

Ето че се появи и водачът. Какъв глупак, дори използваше фенерче без червен филтър, за да си осветява пътя! Изглеждаше като голям прожектор в окулярите на прибора за нощно виждане. Толанд нагласи настройката и потърси опашката на колоната.

Групата се състоеше от тринадесет мъже и две жени. Бяха въоръжени повече с лопати, отколкото с оръжия. Носеха и двама ранени на набързо пригодени от прътове и одеяла носилки.

Толанд свали очилата и ги пусна да висят на шнуровете. След това нагласи до рамото си приклада на своя автомат „Стърлинг“ и опря пръст на спусъка. С другата ръка стисна ръчката на дистанционния детонатор.

Мъжът с прожектора бе точно срещу него, когато Толанд изтегли ръчката към себе си. Осколъчната мина озари нощното небе с блясъка си, разпръсквайки на височина около метър сред групата хиляди невидими метални късчета.

Още не бяха затихнали писъците на ранените и Толанд откри огън, последван от останалите. Настъпи суматоха, неколцина от оцелелите, следвайки инстинкта си вместо обучението, побягнаха към склона и започнаха да драпат отчаяно по стръмнината.

— Сега — произнесе спокойно Толанд.

Не беше необходимо. Фолкнър си знаеше работата. Той натисна копчето на малкия радиопрекъсвач и на склона отсреща разцъфнаха разноцветни пламъци. Една след друга изригваха и останалите осколъчни мини, заровени от сапьора по стръмния склон.

— Хайде, да свършваме! — извика Толанд и се изправи.

Той си постави очилата и се огледа. Фолкнър зае позиция в другия край на района на засадата. Останалите наемници се разпръснаха и взеха да проверяват една по една жертвите. Изведнъж в мрака се разнесе изстрел — бяха открили оцелял сред труповете.

Толанд осветяваше лицата. Повечето бяха променени до неузнаваемост от куршумите и минните осколки.

Когато се добра до едно от телата, които бяха поставени на носилки, съзря женско лице, с широко отворени очи и увиснала долна челюст. Жертвата несъмнено е била хубава, с онази екзотична полуиндианска, полуиспанска красота, но сега бе опръскана с кръв и на една от бузите й имаше голям черен мехур. Толанд се доближи до другата импровизирана носилка. Тялото вътре бе в още по-трагично състояние. Голяма рана в главата, ужасно много тъмна кръв и няколко черни мехура, които почти скриваха лицето. Толанд се пресегна и разкъса отпред ризата. Гърдите на мъртвеца също бяха покрити с черни мехури.

— Строй се всички! — извика Толанд. — Да видим какво имате!

Наемниците се подредиха на пътеката пред него и започнаха да хвърлят всичко, което бяха намерили. Съвсем скоро пред краката на Толанд се оформи купчина от завити в найлон пакети.

Толанд разряза един от пакетите с нож. От дупката се стече бял прашец. Кокаин.

— Мамка му — изруга ядно Толанд и погледна към Фолкнър. — Не е това.

Фолкнър повдигна рамене.

— Казаха ни да причакаме всички, които минават по пътеката, и да търсим метална кутия. Сега какво ще правим?

Толанд посочи на изток, към другия край на прохода.

— Ще продължим с плана.

Патрулът пое към бразилската граница.

Търкот се върна при „Оспрея“. Беше оставил капитан Милър да отговаря за базата „Скорпион“. Освен телата в прозрачните цилиндри, нямаше почти никакви други следи, свързани по един или друг начин със СТААР. Откриха стая с компютри, която изглежда бе предназначена за команден център, и Търкот нареди да демонтират твърдите дискове и да ги пратят за анализ в Зона 51.

От Милър също така се изискваше да извади поне едно тяло от цилиндрите. Задачата нямаше да е лесна, имайки предвид, че течността вътре бе замръзнала. Трябваше първо внимателно да я размразят, а едва след това да отделят тялото. Междувременно Търкот нареди на пилота да излети и да поеме в северна посока.

Веднага щом „Оспреят“ се вдигна във въздуха, той се замисли за новите открития. Съмняваше се, че ще намерят каквато и да било интересна информация на дисковете, но човек никога не знае. Особено, ако персоналът на базата я бе напуснал набързо, под заплахата от предстоящото нападение на „изтребителите фу“.

Загадката на СТААР си оставаше неразрешена. Поне в близките няколко дни.

— Майор Куин, говори охраната — разнесе се глас от миниатюрната слушалка в ухото на Куин.

Бюрото на Куин бе разположено на площадка, от която се виждаше всичко, което ставаше в Куба. Когато откриха, че двете тела на агентите от СТААР не са човешки, той бе наредил да затворят за външни лица Зоната, въпреки яростните протести на медиите, които се надяваха на нови сензационни разкрития.

Куин се почувства щастлив, след като се отърва от журналистите. Така и не можа да привикне с шумотевицата, след годините секретна работа в „Меджик-12“. Засега Вашингтон и КИСПП бяха единодушни, че историята със СТААР трябва да се пази в тайна и Куин им бе благодарен за това.

— Говори Куин — представи се той в малкия микрофон. — Докладвайте!

— Засякохме нарушител.

— Местонахождение?

— Всъщност, сър, той току-що премина през главния вход.

— Предайте го на местните власти — нареди раздразнено Куин.

— Настоява да се срещне с Лари Кинсейд или Лиза Дънкан.

Куин прехапа устни.

— Как се казва?

— Сър, отказва да ни съобщи името си. Но не е американец. Твърди, че идвал от Русия. От някаква организация, наречена Четвърти отдел.

— Доведете го веднага.

7.

— Майк.

Лиза Дънкан го прегърна силно и се притисна към него.

Търкот я сграбчи и я повдигна, краката й се отделиха от палубната площадка. Останаха така няколко секунди, след това Дънкан си спомни, че наоколо има и други хора, които ги гледат, и се дръпна назад.

— Ела. — Търкот посочи с ръка една врата в основата на главната надстройка. „Джон К. Стенис“ беше кораб близнак на самолетоносача, който Дънкан бе напуснала. Морските съдове от клас „Нимиц“ бяха най-модерните и най-мощни кораби във флотата на САЩ, пренасящи на борда си над седемдесет бойни самолети, способни да изстрелват различни видове оръжия с ядрени глави.

На „Стенис“ площадката за кацане беше дълга триста и двадесет и широка осемдесет метра. Самолетът, с който бе пристигнала Дънкан, вече беше откачен от спирачното въже и в момента го теглеха на буксир към асансьорната платформа, за да го спуснат в хангара. В далечния край на палубата бяха подредени плътно един до друг множество Ф-14 „Томкет“ и Ф/А-18 „Хорнет“.

Търкот я поведе към кабината за свръзка, която му бе отделил лично капитанът. Беше пристигнал само преди половин час от своята антарктическа експедиция и веднага му съобщиха, че Лиза Дънкан лети насам и че връзката с групата кораби край Великденския остров е прекъсната, след като от АНС наредили изключването на САТКОМ.

Докато Търкот наливаше на двамата кафе, Лиза си свали якето и постави куфарчето на масата.

— Нещо ново от Великденския остров? — попита Търкот.

— „Морско око“ преодоля щита. Но след това изгубихме връзка с него. Наложи се от „Спрингфилд“ да прережат командния кабел.

— Положението на „Спрингфилд“?

— Лежи на дъното, непосредствено до щита. Три „фу“-та кръжат около него.

— И откъде се взеха?

— Казват, че пристигнали от Великденския остров. Изглежда стражът е разполагал с личен резерв.

— Личен резерв — повтори Търкот. — Лоша работа. Колко време може да издържи подводницата?

— Месец и повече.

— Чудя се какво ли става с Кели? Уверен съм, че е била в контакт със стража.

Дънкан пое чашката с кафе и отпи глътка. Беше я обгърнала плътно с пръсти, за да се стопли.

— Ами ако вече не е жива?

— Не зная, не ми се вярва. Според мен, тя е полезна за стража.

Дънкан поклати глава, но реши да смени темата.

— Получих доклада ти за базата „Скорпион“.

— Пратих всички твърди дискове на Куин в Зона 51. Току-виж хората му открили в тях нещо интересно. Ще трябва да почакаме, докато размразят телата от цилиндрите.

Лиза Дънкан държеше сноп от факсове, които бе получила по време на полета.

— Това е само част от списъка на местата в ИНТЕРЛИНК и Интернет, където стражът се е отбивал, преди да му отрежат достъпа.

— Нещо по-забележително?

— Какво ли не? Секретни програми за проучване на нови оръжейни системи. Изследователска информация. Разработване на нови самолети. Цялата база данни на НАСА, посветена на космическата програма. Архивите на Министерството на отбраната.

— Разузнаване — промърмори Търкот.

— Точно така.

— Но с каква цел? Искал е просто да събере информация или е имал конкретен план?

— Вероятно и двете — рече Дънкан. — След това е наминал към Интернет.

— И?

— От АНС все още се опитват да проследят всички места, които е посещавал. Най-тревожното е, че е пращал електронна поща.

— На кого?

— Още не знаем със сигурност. Нищо чудно адресите вече да са унищожени.

— И какво е имало в тези съобщения?

— Били са шифровани. Засега в АНС не се справят с кода. — Дънкан разлисти напечатаните страници. — Има и още нещо.

— Какво?

— Проведох доста странен разговор. — Дънкан му разказа накратко за обаждането на Харисън.

— Поиска ли информация за него?

— Помолих Куин да провери. Засега нищо.

— Значи каза, че стражът не бил открит в Джамилтепек, така ли?

— Куин обеща да провери и по тази линия, но всички сведения са били държани в Дълси.

— Как върви подготовката на совалката?

— От НАСА съобщиха, че готвят два кораба. Единият ще излети от Кейп Кенеди, а вторият — от военновъздушната база Ванденберг. „Колумбия“ ще се скачи с шестия „нокът“, а „Индевър“ ще доближи кораба-майка. Разговарях с Лари Кинсейд и той каза, че КИСПП е наложил строги мерки срещу изтичането на каквато и да било информация. Според него целият замисъл е крайно рискован, но досега не е чул нито една разумна причина да се избързва с подготовката.

— А какво смяташ за възможността да съществува втора рубинена сфера, както твърди този Харисън? Например, хора на КИСПП да са я открили, но да го пазят в тайна?

— Съмнявам се — поклати глава Дънкан. — Но не е изключено.

— Всъщност, защо изведнъж корабът-майка стана толкова важен? Какъв е този план, за който е споменал Харисън?

— Нямам представа — отвърна Дънкан. — Има още една новина от Зона 51.

— Каква?

— Още не зная. Току-що получих съобщението. Лари Кинсейд и майор Куин щели да пристигнат тук със скакалец. Очакват ги всеки момент.

— Но защо трябва да идват? — попита Търкот. — Не е ли по-лесно да разговаряме по видеофона?

— И това не зная. Куин говореше някак странно. По-добре да видим какво ще ни кажат.

— Хубаво. Да се поразходим, докато дойдат.

Излязоха на палубата и се приближиха до носа. От време на време вятърът вдигаше морски пръски и ги запращаше в лицата им. Беше се стъмнило, но самолетоносачът бе заобиколен от фосфоресциращото сияние на морските водорасли. Търкот почти долавяше стаената долу сила на двата мотора, които с лекота придвижваха маса от 100 000 тона със скорост от 65 километра в час.

— Разговарях с представители на КИСПП и с неколцина от съветниците в Белия дом, докато летях насам — заговори Дънкан. — Исках да съм наясно накъде вървят нещата. И да разбера нещо повече за изстрелването на совалките и за рубинената сфера.

— И какво? — подкани я Търкот. Вече имаше представа какво може да последва.

— Първите бяха като каменна стена. Все пак опипах почвата. Мисля, че все още не могат да се съвземат от унищожаването на аирлианския флот.

— Затова ли подготвят изстрелването на совалките?

Дънкан кимна.

— Не са се отказали. Нещо странно се готви там.

— Знаеш ли, няма да е зле, ако гледаме на КИСПП, както гледахме на „Меджик-12“.

— Но нали ни подкрепиха за атаката срещу аирлианците? — възпротиви се Лиза.

— Да, но пост фактум. Сега обаче пеят друга песен.

— Май ще се съглася с теб.

— А какви са настроенията в правителството?

— Разединени.

— Хубава работа.

— Такава е политиката, Майк. Прогресивистите набират сили с всеки изминат ден. Но изолационистите също не се предават.

— Значи сме сами? — попита Търкот.

— Е, все още мога да намеря помощ, ако ни потрябва. Исках също да ти кажа, че ще ми е нужна твоята подкрепа за онова, което ни предстои.

— Друг не ти остана — засмя се тъжно Търкот. Той се загледа в тъмната океанска повърхност и изведнъж посочи с ръка. — Я виж там!

Дънкан се озърна. Нещо белезникаво се местеше на фона на фосфоресциращото сияние.

— Делфини — обясни Търкот. — Играят си.

Но вниманието на Дънкан бе привлечено от друго. Търкот проследи погледа й към хоризонта. Сребърен диск се приближаваше с шеметна скорост, летейки съвсем ниско над океана.

— Време е да вървим — рече тя.

— Ти върви, Лиза, аз ще остана. Искам да обмисля нещата.

— Майк…

Той опря пръст на устните си.

— Дай ми няколко минути да помисля. После ще дойда при теб, за да чуя какво става. Съгласна ли си?

— Добре.

Търкот остана при парапета, усещайки по лицето си хладния морски вятър. Неусетно се върна към детството и скалистите хълмове на Мейн. В онези години доста рядко се случваше семейството му да намери няколко свободни дни за излет в планината. Тогава мечтаеше да види океана, привличаше го безбрежната шир.

Той се отърси от спомените си и се върна на „Стенис“. Пое обратно, слезе по коридора и се озова в стаята, където вече го очакваха Дънкан, майор Куин и Лари Кинсейд. Имаше и четвърти човек — непознат мъж с впечатляваща външност. Беше висок почти два метра и широкоплещест колкото вратата, през която бе влязъл Търкот. Гъста черна брада с редки сиви кичури, скриваше долната част на обветреното му, червендалесто лице. Мъжът имаше изморен вид, очите му бяха зачервени, с големи торбички отдолу.

— Господин Яков — произнесе Дънкан, — това е капитан Майк Търкот.

— Само Яков, без излишни формалности — произнесе мъжът с дълбок, басов глас и силен акцент. Ръката на Търкот буквално се изгуби в масивната му десница. — Да имате нещо за пиене?

Дънкан посегна към каната с вода на масичката.

— От това ръждясват червата — спря я Яков.

— Съжалявам — намеси се Търкот. — Във флотата е забранено.

— Аах! — въздъхна Яков. — Що за флота е това, без алкохол?

— Яков е от Четвърти отдел — обясни Дънкан, докато заемаха местата си. Търкот знаеше, че Четвърти отдел се е занимавал в Русия с разследване на НЛО.

— Не ни ли подслушват? — прекъсна я Яков.

— Не, всичко е наред — успокои го Дънкан.

— Нямах предвид тази стая. Говоря за хората. Може да ви се сторя малко параноичен, но ще ме разберете, като ви кажа, че Четвърти отдел беше унищожен.

— Защо смятате, че е бил унищожен? — попита Търкот.

— Не мога да се свържа с никого. Обадих се в Москва. От базата са пропуснали вече два радиодоклада. Свързах се с КГБ и тогава моят сателитен телефон подаде предупреждение, че се опитват да ме засекат. Незабавно прекъснах връзката. От тогава се озъртам.

— Може да са пропуснали радиодокладите, но какво ви кара да смятате, че отделът е унищожен? — попита Търкот.

— След като Яков ми разказа всичко това — намеси се майор Куин, — накарах да ми пратят сателитни снимки на района. Вярно е — базата е била унищожена.

— И кой го е направил?

— Добър въпрос — кимна Яков. — Само дето не зная отговора.

— Съмнявам се — произнесе Търкот и си спечели навъсен поглед от руснака.

— Защо отидохте в Зона 51? — попита Дънкан.

— Ние от Четвърти отдел не вярвахме на никого — особено на онези от КГБ. След като се случи това с отдела, списъкът на хората, на които можех да се доверя, намаля драстично. Доктор Дънкан, с вас вече сме разговаряли. А вие, капитан Търкот… научих, че сте познавали полковник Костанов?

— Да.

Яков впи черните си очи в лицето на Търкот.

— Казаха ми, че загинал като герой в Китай.

— Полковник Костанов беше изключително храбър мъж.

— Уверен съм, че имате причини да го казвате. Вие сте човекът, който се разправи с аирлианския флот. Това беше смела постъпка. И освен това сте от — как беше на английски — зелените кепета?

— Зелените барети — поправи го Търкот, макар да бе сигурен, че Яков знае точната дума.

— Да, точно така. Гледал съм филма с Джон Уейн. Много впечатляващо. Освен когато скочи от самолета без парашут. Холивудски номера. И откога полковниците участват в престрелки? Всички полковници, които аз познавам, си седят в топлите кабинети. Далече в тила.

— Полковник Костанов не беше от тях.

— Не, не беше — съгласи се Яков. — Той беше мой приятел — добави мрачно руснакът. — Благодаря ви, приятелю, за добрите думи.

— Да се върнем към Четвърти отдел — намеси се Дънкан. — Та какво е станало с вашата база?

— Ах, „Чьорт станция“ — въздъхна Яков. — Така наричахме нашата Зона 51. Дяволската станция. Отдавна съм забравил официалното й название — беше нещо тъпо, измислено от бюрократи. Затова пък Дяволската станция си е име, което си го бива, нали? Далеч по-добро, от Зона 51.

— Може би — отвърна уклончиво Дънкан.

— Може би? — Яков се разсмя. — Разбира се, че е по-добро. И най-вече — по-подходящо. Мислите си, че вашата Зона е скрита в пустинята! Да бяхте видели нашата станция! Намираше се на задника на света. Нищо заслужаващо внимание на стотици километри наоколо — освен целите в полигона за ракетни изпитания. Едва ли бихте искали да се навъртате в подобен район. Но сега там всичко е разрушено — приключи той.

— Мисля, че знаете кой го е извършил — отбеляза Търкот.

Яков сви рамене.

— Това ме връща на първия ми въпрос. Дали мога да ви се доверя?

— Друго, освен честна дума, не можем да предложим — подсмихна се Търкот.

— Вашата и на доктор Дънкан ми е достатъчна. Познавам ви по делата. Но въпреки това ви предупреждавам, че не бива да се доверявате никому.

— Включително и на вас — каза Търкот.

— О, да, разбира се. Злото дебне отвсякъде. Аз съм параноик. Такива сме ние, руснаците. Но това съвсем не значи, че те не са готови да ни прережат гърлата.

— Ако не си вярваме един на друг — произнесе Дънкан, — тогава по-добре да приключим този разговор още сега.

За няколко секунди се възцари напрегната тишина. Яков пръв я наруши.

— Мисля, че Дяволската станция бе разрушена заради електронното писмо, което пратих на господин Кинсейд. Подозирах, че врагът от доста време е проникнал в Четвърти отдел и предупредих за това моя пряк началник. Той не ми повярва или е бил един от тях. Затова накрая се реших да потърся помощ отвън. Въпросът не опира само до моята или вашата страна. Събитията доказаха, че съм бил прав.

— Чакайте малко — вдигна ръка Търкот. — Защо не започнем от началото. — Той се обърна към Кинсейд. — Какво имаше в писмото на Яков?

Кинсейд заговори за първи път.

— Съвет да наблюдавам изображението от нашата ОСС за определен период от време.

— ОСС? — вдигна вежди Търкот.

Кинсейд набързо им обясни организацията на работата в Отбранителната сателитна система и им разказа за видяното в онази нощ.

— Яков — обърна се Дънкан към руснака. — Защо поискахте от Кинсейд да се свърже с ОСС?

Яков разпери ръце.

— Заради онова, което е видял там.

— Спътник, който паднал в Южна Америка — кимна Дънкан. — С какво е толкова важен?

— Ако не греша, спътник на компанията „Земя без граници“.

— Да, така е — намеси се майор Куин. — А „Земя без граници“ е компания, притежаваща „Тера Лел“.

— Рубинената сфера! — плесна се по челото Търкот.

Кинсейд кимна.

— Така и не разбрахме по какъв начин от „Тера Лел“ бяха открили сферата.

— Вярно — призна Търкот. — Никой от КИСПП не прояви интерес. Сякаш нямаше значение.

По устните на Кинсейд заигра усмивка.

— Не съвсем. Двамата с майор Куин се поровихме малко. Не зная дали е известно на нашия руски приятел, но това не е първият спътник, изстрелян от „Земя без граници“. Имало е още два преди това. Освен това, на Коро се подготвят нови четири старта — на спътници на същата компания.

— С какво предназначение? — попита Дънкан.

— Още не знаем — рече Кинсейд. — В началото подозирахме, че ще опитат скачване с кораба-майка, но нито един от спътниците не е правил опит да се доближи до там.

— Какво представлява „Земя без граници“ — попита Търкот. — И откъде са узнали за рубинената сфера?

— Добри въпроси — рече Куин. — Но има един още по-интересен. Каква е връзката на „Земя без граници“ с биолабораториите в Дълси.

— Какво? — подскочи Търкот.

— Друг филиал на „Земя без граници“ е работел по договор с Министерството на отбраната при изграждането на изследователската база и след това се е занимавал с обслужване и снабдяване на лабораториите — обясни Куин. — Никой не знаеше за този договор, защото е секретен.

— Но… какво става, по дяволите? — поклати замаяно глава Търкот.

— Може би това ще ни разясни нашият руски приятел — предположи Дънкан.

Четири чифта очи се извърнаха към едрия мъж, изправен в средата на стаята.

Яков протегна ръка и вдигна пълната кана с вода. Наля си една чаша и я изпи до дъно. Лицето му се изкриви в мъчителна гримаса.

— Ние знаехме, че „Земя без граници“ е свързана с „Тера Лел“ — компанията, която държеше рубинената сфера в Голямата цепнатина. Полковник Костанов сигурно ви е казал, че дълго време държахме това място в Етиопия под наблюдение. Четвърти отдел дори изпрати специална група, за да проникне вътре, но тя беше разбита. Бяхме информирани и за спътниците, които компанията подготвяше за изстрелване на остров Коро. По този повод се обърнах с молба към нашата система за сателитно проследяване да ги държи под око, но малко след това открих, че съм следен. Бяха разпитвали кой съм и защо толкова се интересувам от сателитното проследяване. Това ме накара да предупредя началника си и доведе до всички последващи събития. Електронното писмо и прочее.

— Ариане забъркана ли е в това? — попита Търкот.

— Да е „забъркана“? — повтори Яков. — О, не мисля. Тук играят големи пари. Имате ли представа колко е платила „Земя без граници“ за тези четири спътника? Над деветстотин милиона долара. Очите на хората лесно се затварят с подобни суми. Не, нямам никакви доказателства, че Европейският космически консорциум играе заедно със „Земя без граници“. Те са навсякъде.

— Кои те? — попита Търкот.

Яков не му отвърна и се обърна към Кинсейд.

— След като сте разполагали с достатъчно време, за да се поровите насам-натам, може би сте открили нещо интересно?

— Открих. Първо, поисках да направят щателно сателитно проучване на района, в който бе паднал споменатият спътник. В началото не намерихме нищо заслужаващо внимание. Но после… всъщност, погледнете това — той им посочи цветните изображения на масата.

— Какво представляват?

— Това са термални изображения на района, където е паднал спътникът на „Земя без граници“.

— И? — попита Търкот, докато разглеждаше сините и зелените ивици.

— Долният десен квадрант — поясни Кинсейд. — Следващата снимка е уголемено изображение на този участък.

Две от зоните на снимката бяха очертани с жълти кръгове. Едната беше изпълнена със сини точки, а в другата те бяха червени.

— Това са две села — продължаваше с обясненията Кинсейд. — Сините точки са трупове. Наскоро измрели, но вече студени.

— Божичко! — възкликна Дънкан. — Трябва да са стотина!

— Не разбирам — сбърчи чело Търкот. — Свързани ли са по някакъв начин с падналия спътник?

— Така ми се струва — кимна Кинсейд.

— И как по-точно?

— Виж, това не зная. Не ми прилича на съвпадение. Още по-странна е картината с второто селце, където са червените точки. Те пък показват телесна температура над 39 градуса.

— Какво, да не би всички в селото да са с треска? — учуди се Търкот.

— Нещо от този род — потвърди Кинсейд. — Ако не бях получил предупреждението от Яков, никой нямаше да обърне внимание на това, което става там.

— Но ние не знаем какво става — вдигна рамене Търкот.

— Още не — съгласи се Кинсейд.

— Според вас, какво виждаме тук? — обърна се Дънкан към Яков.

— Ами, края на света — засмя се мрачно руснакът. — За да бъда по-точен — смъртта на всички човешки същества на планетата, които не са марионетки на аирлианците.

Търкот се озърна. Дънкан го гледаше въпросително, сякаш го питаше дали да повярват на Яков.

— Някой от вас да е чувал нещо за „Мисията“? — попита ги руснакът.

Не последва отговор и той продължи.

— А да сте чували за Водачите?

Отново мълчание.

— Хора като тези от вашия „Меджик-12“ — ето кого наричаме Водачите.

— Какво искате да кажете? — попита Търкот.

Яков вдигна пръст и се чукна по слепоочието.

— Умовете им са повредени от стража-компютър. Вече знаете за СТААР. Бил е основан от вашето правителство по същото време, когато се е появил на бял свят и „Меджик-12“, но със задача да ни подготви за истинската среща с пришълците. Но СТААР бе само прикритие за друга организация, която вече е съществувала. Водачите бяха аспасиевата версия на СТААР. Не идентична, но и те също работеха за пришълците. Мога да ви разкрия само малкото, което зная, и това, което предполагам — а то е още по-малко. „Мисията“ не е място, а организация. Тя се мести. Тя е щабът на Водачите. Не зная нито какво точно цели, нито къде се намира в момента. Предполагахме, че е някъде в Южна Америка. Сега вече съм почти сигурен, че е в района, в който падна спътникът. Според мен „Мисията“ е съществувала от много време. Тя е първоизточникът на онова, което е излязло от спътника и е убило всички тези хора.

— И какво ги е убило? — попита Търкот.

— Черната смърт.

8.

Водачът Паркър седеше сам в мрака, загледан в екрана на своя лаптоп. По челото му се търкулна капчица пот, увисна за миг и тупна на пода.

На вратата на стаята се почука. Той се завъртя рязко със стола и потрепна от острата болка. Затвори очи, въздъхна и произнесе ясно:

— Влизай.

Млада жена пристъпи внимателно в сумрачната стая, озарена от чифт свещи и бледото сияние на екрана.

— Водачо Паркър?

— Да, мое дете — гласът на Паркър бе нисък и успокояващ.

— Аз… — жената пристъпи напред.

— По-смело — подкани я Паркър. — Говори спокойно.

— Аз искам да вярвам.

— Зная, че искаш.

— Аирлианците… — поде тя, но замлъкна.

— Продължавай. Не се стеснявай.

— Аирлианците не са хора. Откъде да знаем дали…

Паркър се засмя с разбиране.

— Ако бяха хора, нямаше да има смисъл да се вярва. Но аирлианците са повече от хора. Ако искаме да станем като тях, трябва да ги следваме. Първо, да ги посрещнем на Земята — въпреки забраната на КИСПП. Все още не разполагаме с техните кораби, за да полетим към звездите. Но те могат да ни помогнат да преодолеем злото, което сами сме сторили на нашата родна планета. Това е пътят, който трябва да следваме. Единственият път, който може да ни изведе от задънената улица. За да поемем по него, се иска да сме готови да служим.

Младата жена кимна, но погледът й все още избягваше неговия.

— Разбрах. Но нали се говори за смърт и разрушения… за гибелта на всички невярващи…

— Чувала ли си легендата за Големия потоп?

Младата жена кимна.

Паркър се пресегна и пое ръката й.

— Сега идва друг такъв Потоп. Не от вода, но също толкова смъртоносен. И само избраните ще могат да го надживеят. Ако вярваш, ще бъдеш спасена. Ако ли не… — Той не довърши изречението и когато пусна ръката й, гласът му придоби стоманени нотки. — Знаеш ли какво е това свободна воля? Сега вече всички на планетата са чували за Аспасия. Не могат да се престорят на невежи. Нашата задача е да им обясним, че имат избор. Само че изборът е техен, а не наш. — Паркър се надигна и закрачи из стаята. — Веднъж направиш ли този избор, ти ставаш отговорна за последиците. Ако изборът е грешен, цялата тежест на грешката ще се стовари върху теб!

Яков се облегна назад във фотьойла и едва сега останалите забелязаха колко е изморен. Сякаш произнасяйки последните думи, които по-скоро наподобяваха смъртна присъда, той бе изгубил и сетните си резерви от вътрешна енергия.

— Не зная откъде да започна. Вече ви разказах за Водачите. Хора, които са под прекия контрол на стража и работят на страната на пришълците. Не са много на брой, тъй като достъпът до всеки от стражите е ограничен. Освен това съществува и СТААР. Клонирани човеци.

— Не само клонирани — поправи го майор Куин.

Яков повдигна учудено вежди.

— Кажете, майоре — намеси се Дънкан. Искаше да даде възможност на Яков да си почине. Беше разтревожена от съобщението за Черната смърт — първо от Харисън, а сега и от Яков.

Куин приглади с ръка оредялата си коса. Светлините на стаята се отразяваха в стъклата на очилата му.

— Както знаете, направихме аутопсия на двете жени от СТААР.

— И? — подкани го Дънкан.

— Те не са хора. Не и в точния смисъл на тази дума.

— Какво значи, „хора не в точния смисъл“? — попита Търкот.

Тъкмо си бе спомнил за разказа на Костанов. Някъде в началото на деветдесетте в Четвърти отдел също заловили агент на СТААР и руските учени открили, че е клонинг. Но дори клонингът представлява човек. Ето защо Търкот бе сметнал, че телата в прозрачните цилиндри на базата „Скорпион“ също са били клонирани.

— Все още не сме сто процента сигурни — продължаваше Куин. — Патолози от КИСПП и учени от други специалности продължават да работят върху телата, но първото, което забелязахме, бе, че очите им са червени и имат издължени зеници.

Търкот се сети за холографското изображение, посрещнало ги в един от тунелите на Циан Лин. Имаше същите червени очи.

— Значи са аирлианци?

— По-скоро се касае за смесица от аирлиански и човешки генетичен материал — поправи го Куин.

— Някакви следи от клониране? — попита Търкот.

— И двете тела притежават почти еднакъв генотип. Това означава, че или са близнаци, или просто е ползван един и същи първоизточник на генна информация. Учените продължават да измерват точното процентно съотношение, но вече са на мнение, че в по-голямата си част телата са човешки. Което съвсем не значи, че аирлианците не са в състояние да живеят на нашата планета — знаем, че са имали собствена база и, съдейки по рисунките и холографските изображения, са наподобявали хората. С други думи, генетичният им произход не се различава особено от нашия. Учените смятат, че аирлианците са използвали като основа човешка ДНК и само са добавили малко от собствената си генетична информация, за да получат агентите от СТААР.

Яков поклати глава.

— Този, когото ние заловихме, нямаше такива очи. Беше съвършен клонинг, човешки до последната клетка.

Куин вдигна ръце.

— Само ви разказвам какво сме намерили.

— Вие самият виждал ли сте тялото на заловения агент? — обърна се Дънкан към Яков.

— Не — отвърна руснакът. — Аха, разбирам накъде биете.

— Може би клонингите, които сте изследвали в Зона 51, са били приспани както онези аирлианци на Марс — промени темата Търкот.

— Едва ли — възрази Дънкан. — Сигурно е, че са действали по времето на „Меджик-12“. Нали знаете, че двете организации са били основани едновременно. Но агентите на СТААР — Стратегическия алианс за антиизвънземно реагиране, са оперирали и преди това.

— Зандра ми каза, че СТААР съществувал като противодействие на евентуална извънземна атака, но сега вече знаем, че там са работили тъкмо за интересите на аирлианците — отбеляза Търкот.

— Вярно е и все пак… — поколеба се замислено Дънкан. — Все пак, може би наистина са се готвили за отразяване на извънземна атака?

— На Аспасия?

— Ами, да. Зандра не изглеждаше никак щастлива, когато научи, че Аспасия се готви да пристигне тук с флотата си.

— Ако е така, тогава СТААР е силата, с която Артад се е опитвал да противодейства на стража и неговите „фу“-та. Оставил ги е, за да наглеждат огневата линия между позициите.

— Напълно възможно, но все още ни е нужна допълнителна информация — рече Дънкан.

— Разполагаме само с две тела — сви рамене Куин. — Работата по тях продължава.

— Скоро ще имате още — успокои го Търкот. — В „Скорпион“ открихме десетина замразени. Наредих да ви ги пратят в Зоната.

— Може да ни бъдат от полза — съгласи се Куин.

— Друга информация за СТААР? Къде може да са изчезнали останалите агенти? — попита Дънкан.

— КИСПП се свърза с разузнавателните агенции на всички страни и поиска информация за възможни контакти. Засега, естествено, отговорите са лаконични. Нищо, което да заслужава внимание.

— В КИСПП не знаят ли къде може да е сега щабът на СТААР? — упорстваше Търкот.

— Не.

— А вие какво знаете за СТААР? — обърна се Дънкан към Яков.

— СТААР е само едно от многото названия на тази група. Те са врагове на „Мисията“ и Водачите. Артад срещу Аспасия. Две враждуващи извънземни групировки в нестихваща тайна война.

— И по средата — ние — махна с ръка Търкот.

— Не е време да се вайкаме — намеси се Дънкан. — Яков, казахте, че онова нещо в Южна Америка се наричало Черната смърт. Какво представлява то и откъде ви е познато?

— От историята — Яков си наля втора чаша вода и я гаврътна на един дъх. — Трябваше да я нарека Следващата Черна смърт.

— Следващата? — Търкот отново погледна към снимките на мъртвото село.

— От историята знаем, че в средата на четиринадесети век светът е бил покосен от епидемия, наричана Черната смърт. Непозната дотогава и несрещана след това. Посъбрах малко материал, колкото да се убедя, че е била причинена от Водачите.

— О, не — завъртя глава Дънкан. — Черната смърт е Yersinia pestis[39], бубонна чума. Била е разпространена от мухите и плъховете.

— Да, така е била разпространена — потвърди Яков. — Но кой я е причинил? Откъде е започнала? Откъде се е взела? Историците все още не знаят точно. В летописите чумата се споменава за първи път по време на управлението на император Юстиниан, в 542 г. след Христа. Защо още тогава не е предизвикала пандемия, както е станало осемстотин години по-късно? Според мен някой е експериментирал с микроорганизми, докато получи най-подходящия за целта. А може би са изчаквали заповед, за да ги приложат?

— Кои са изчаквали? — попита Търкот.

— Водачите. „Мисията“. Смята се, че Черната смърт, както я наричат историците от онова време, е дошла през 1346 г. от Китай. Питам ви, как е могла да стигне до Китай от Римската империя[40] след толкова дълъг период на затишие? Да не забравяме, че аирлианците вече са разполагали със своя база в Китай. Но едва ли са се ограничавали само с това скромно присъствие. Според мен още тогава гражданската война между двете фракции е бушувала с пълна сила. Черната смърт се е разпространила по маршрута на Пътя на коприната, през Месопотамия и Мала Азия. През януари 1349 г. Черната смърт се е появила в Марсилия и в Тунис. До края на 1349 г. вече достигнала границите на Норвегия, Шотландия, прехвърлила се дори в Исландия и прекосила Европа на изток до Русия. За по-малко от десет години след появата си тя довела до измирането на почти половината от населението на европейския континент. Сред заразените смъртността се движела в границите между седемдесет и пет и деветдесет процента. По преценки на историците общият брой на умрелите надхвърля 137 милиона. И това в епоха, когато световната популация е наброявала около 500 милиона души. Представяте ли си мащабите на тази трагедия? Черната смърт несъмнено е най-страховитото явление в цялата човешка история.

— Но все пак човечеството е оцеляло — отбеляза Търкот.

— Може би крайната цел не е била неговото унищожение — вдигна пръст Яков, — а по-скоро нещо като прочистване на редиците. Историците са единодушни, че колкото и да е била страшна като явление, Черната смърт се е превърнала в движещ механизъм за излизането на Европа от мрачните години на ранното Средновековие. Имам предвид най-простите икономически механизми. Колкото по-малко на брой са работниците, толкова по-голямо е заплащането, а заедно с него се подобряват и условията на труд. Селяните изоставили бедната земя и се преместили в местата, където реколтата е по-добра. Да, така е, чумата се превърнала в лост на цивилизацията. Може би тъкмо такава е била целта.

— Доста брутално средство — поклати глава Лари Кинсейд.

— Да не мислите, че тези пришълци се интересуват от нас? — попита Яков. — О, не, те преследват само своите цели. Мисля си, че са използвали Черната смърт като биологично оръжие за контрол над човешката популация. А сега, след като разбихме флота на Аспасия, нищо чудно да са решили, че не се нуждаем толкова от контрол, колкото от пълно унищожение.

— Не живеем в Средновековието — обади се Дънкан. — В наши дни вече…

— Още нещо — прекъсна я Яков. — Описаният случай не е първият, когато Черната смърт е била използвана срещу нас. Току-що се връщам от едно доста интересно пътешествие в Южна Америка. Посетих древния град Тиахуанако, разположен в сърцето на някога велика империя — империята на аймарите. Аймарската империя изчезнала някъде около 1200 г. след н.е. Ей така — просто престанала да съществува. Какво се е случило? Никой не знае. Затова отидох там, спуснах се в подземията на Пирамидата на слънцето и открих старорунически надпис, оставен от последния жрец. — Той бръкна в джоба си, извади смачкана фотография и я хвърли на масата. — Черната смърт. Това е точният превод на тези старорунически знаци. Зная го, защото съм ги виждал и на други места. Черната смърт е причината за края на аймарската империя. Тя е унищожила цялото население. Преди Южна Америка посетих Югоизточна Азия. Бях в Камбоджа, където историците още гадаят каква е била съдбата на древната кхмерска империя[41]. Между девети и петнадесети век тя е представлявала най-могъщата сила в този регион. Сетне, като гръм от ясно небе, изчезнала. Известно ли ви е, че Ангор Ват, храмът в центъра на древната кхмерска столица Ангор, е най-големият по рода си в света? В строителството му е вложел повече каменен материал, отколкото в изграждането на Голямата пирамида в Египет. Велика империя, велика цивилизация. Прекосих тази древна земя, въпреки минните полета и воюващите страни. И в една от запустелите зали на Ангор Ват се натъкнах на старорунически надпис. Последният летопис на изчезващата империя. Със същия познат символ — Черната смърт. Какво излиза? Всеки път, когато стражите са недоволни от посоката, в която е поело човечеството, или когато трябва да ни натрият носа, те използват Водачите, за да се сдобият с биологично оръжие и след това да поразредят популацията до нужното равнище. Това, което исках да ви кажа, е, че вече е наближил часът на поредното прочистване. Но този път май ще освободят цялата планета от нашето присъствие.

— Не разбирам — завъртя глава Дънкан. — От една страна, твърдите, че Водачите искали да придвижат напред обществото, дори с помощта на доста драстични средства, от друга са намислили да ни унищожат. Кое от двете?

Яков вдигна безпомощно ръце.

— Казах ви вече — не зная нищо за крайната им цел и затова не мога да обяснявам действията им. Съгласен съм, че за момента в тях не прозира никаква логика.

— Споменахте, че „Мисията“ — и Водачите, стоят зад всичко това — върна се малко назад в разговора Търкот. — Откъде го знаете?

Яков сви рамене.

— Това е само моя теория и нищо повече.

Търкот почувства, че руснакът крие нещо.

— Какво ви кара да мислите, че Черната смърт се е върнала?

— Това селце е било обезлюдено — Яков чукна с пръст по сателитната снимка. — Нещо е убило жителите му. В „Меджик-12“ имаше внедрени Водачи. Също и във вашата биолаборатория в Дълси. И какво стана там? — Той не дочака отговор. — Между другото, в Дълси работеха нацистки учени — онези от операция „Кламер“. Разработваха нови средства за биологическа и химическа война. Точно както преди това бяха създавали газове в лагерите, за да ги изпробват върху концлагеристи.

Никой от американците не възрази. Яков просто съобщаваше факт, принадлежащ към най-мрачните години от студената война.

— Генерал Хемщад — произнесе руснакът. — Името познато ли ви е?

— Работеше в Дълси — потвърди Дънкан.

— Но не е загинал там, когато биолабораторията беше разрушена.

— Откъде знаете? — попита Търкот.

— Разчистването на лабораторията беше преустановено, нали? Изглежда на някой никак не му се иска светът да узнае какво е ставало там — Яков се засмя мрачно. — Но не заради онова, което е било, а защото някои от специалистите в Дълси вече работят другаде. В „Мисията“. Под ръководството на генерал Хемщад.

— Не съм чувал „Меджик-12“ да притежава своя база в Южна Америка — възрази майор Куин.

Яков поклати глава.

— Не разбирате ли? Не става въпрос за Америка или Русия. Тези Водачи не се спират пред границите на държавите. За тях те са по-скоро удобно средство в едно разделено, враждуващо и воюващо човечество. Проблемът е от световна величина. „Мисията“, която вероятно е някъде в Южна Америка. Биолабораторията в Дълси. Секретните лаборатории в Русия за биологическо оръжие. И кой знае още колко подобни места, където се разпореждат хора като Хемщад.

— Кое ви кара да смятате, че „Мисията“ наистина съществува? — не се предаваше Търкот.

— Съществува и е основана преди много векове. Сигурен съм, че Хемщад работи там. Запазили са съществуването й в тайна, като са променяли от време на време местонахождението й. В края на Втората световна война, когато нашата армия превзе Берлин, в ръцете ни попадна целият нацистки архив. Прекарах две години в изучаване на тези документи, които сега се съхраняват в КГБ. До някои от тях така и не получих достъп. На няколко места се споменаваше и „Мисията“. Без никакво съмнение тя е била тясно свързана с научните разработки на германците по време на войната. Какво следва после? Нацистките учени се озовават в Дълси и работата продължава. В наши дни „Земя без граници“ изстрелва свои спътници и никой не може да й попречи. Какъв по-добър начин да се разпространи една зараза, питам ви аз?

— Но защо Водачите ще искат да го сторят? — зачуди се Дънкан.

Яков се засмя горчиво.

— Защо ли? Вече ви казах, не зная каква е крайната им цел, може би отмъщение? Вие унищожихте флота на Аспасия, но те все още смятат, че ще спечелят хилядолетната война. Поставете се на мястото на марсианския страж — трябва да се открие бърз начин за ответен удар срещу врага и какво по-добро от някое изпитано през вековете средство?

— Единственият начин да узнаем истината — надигна се решително Дънкан, — е да отидем на място и да разберем какво е станало. — Тя посочи сателитната снимка. — Да проверим какво е погубило тези хора… И да открием „Мисията“.

— Трябва да има по-бърз начин — рече Коридан.

Гергор си свали раницата и я постави на снега.

— Знаеш, че няма. Стигнем ли веднъж южния бряг, ще можем да се придвижим по-бързо.

Местността, в която се намираха, се отличаваше с една-единствена черта, която Коридан доскоро не смяташе за възможна — тя бе далеч по-неприветлива и безлюдна отколкото полигона, заобикалящ Четвърти отдел в северния край на острова. Каквато и растителност да е имало някога тук, отдавна бе унищожена от ядрените изпитания. Вече четиридесет и пет километра вървяха без да спират, въпреки силно пресечения планински терен, но за щастие Гергор познаваше добре пътя.

— Какво е нивото на радиацията по тези места? — попита Коридан, облегнат на обемистата раница.

Гергор се засмя.

— Не е нужно да се безпокоиш. Вярно, че имаше мораториум, но руснаците не си даваха много зор да го спазват. Военните успяха да прокарат още няколко изпитания, докато руското правителство твърдеше, че сътресенията били причинявани от земни трусове. Мисля, че през 1997 г. е бил последният взрив.

— Значи наистина е бил взрив, а не трус, така ли?

— Ами, да — лично видях гъбата.

— Та не ми каза за радиацията — върна Коридан разговора към неговото начало.

— Височка е. Освен тестовете, вече близо десет години „Минатом“, руската атомна агенция, складира на острова останките от ядреното си гориво. Това място е истинско екологично бедствие. Но какво можеш да очакваш? Хората не са много по-добри от животните.

— Просто не искам да си отида заради нечия глупост — заяви мрачно Коридан.

— Мислиш, че имаш право да живееш? Не, приятелю, твоето тяло, животът ти, принадлежат на Онези, които чакат. Също както и моето. Така че ще вършим каквото ни наредят.

— Не чакахме заповеди, когато унищожихме Четвърти отдел — отбеляза Коридан.

— Е, тогава не беше необходимо — отвърна загадъчно Гергор.

Коридан изсумтя.

— Не открихме каквото ни е нужно. За да прикрием неуспеха си, взривихме всичко.

— Поне знаем още едно място, където можем да търсим. А и се сдобихме с нещо доста ценно.

Той бръкна в раницата си и извади черна лъскава сфера с диаметър тридесетина сантиметра. Повърхността й бе покрита с едва забележими шестоъгълни фигури. Гергор си свали ръкавиците, без да обръща внимание на хапещия студ. Той завъртя сферата, прочете изрисуваните руни и накрая я натисна леко отгоре. Яркочервено сияние опари отвътре кълбото, осветявайки шестоъгълниците и староруническите надписи. Отдолу се появиха три отвора, през които щръкнаха къси крачета.

— Какво правиш? — подскочи уплашено Коридан.

— Глупаво ще е да я мъкнем толкова дълго, без да знаем дали работи — рече Гергор. Той постави сферата върху раницата си и зачете един след друг знаците. Избра един и опря в него пръст. Разнесе се тихо бръмчене. Около центъра на сферата имаше осем шестоъгълника. Един от тях се озари в червено, сетне почерня. После следващият и следващият.

Едва четвъртият остана да премигва с червена светлина. Гергор и Коридан се спогледаха. Петият, шестият и седмият потъмняха, но осмият придоби оранжев цвят.

Коридан се пресегна и докосна червения шестоъгълник.

— Възможно ли е?

— Знаеш какво означава това.

Гергор изключи сферата и побърза да я прибере.

— Смятах, че всички са били разрушени.

— Ето че си сгрешил.

— КИСПП изстрелва американската совалка, за да…

— Зная какво са намислили в КИСПП — прекъсна го Гергор.

— Трябва да съобщим на Лексина. Важно е и тя да го знае!

Гергор вече бе метнал раницата на гърба си.

— Така е, но от тук не можем да се свържем. Ще й съобщим, когато стигнем машината.

— Защо си я оставил толкова далеч?

— Предпазливостта над всичко — отвърна кратко Гергор.

Той се обърна и без да провери дали другият го следва, продължи по пътя си.

Руиз погледна ръката си. Кожата му бе грапава от многобройни черни мехури. Болеше го главата, устата и гърлото му бяха пресъхнали, макар че току-що бе погълнал цяла кана вода.

Дъските на палубата проскърцаха. Той вдигна глава и видя, че Харисън се е надвесил над пластмасовите контейнери.

— Сеньор! — изстена Руиз.

Харисън се изправи бавно и го погледна. Кожата на лицето му бе покрита със същите черни мехурчета. Американецът държеше в ръцете си някаква кутия. Отнесе я на мостика и я постави върху парапета.

— Руиз — кимна му той.

— Пипнахме го, нали? Онова, което е уморило туземците?

Харисън кимна.

— Знаехте ли?

— Предполагах го. Но не очаквах да стане толкова бързо.

— Не сте търсили никакви аймарци — произнесе на пресекулки Руиз. — Точно селото ви е трябвало. Ей това… — той вдигна ръцете си.

Харисън помисли малко и кимна.

— Така е.

— Кой сте вие? Не сте университетски професор.

— Аз съм Наблюдател — произнесе Харисън.

Тялото на Руиз ненадейно бе обхванато от спазми. Той се преви и повърна през борда. Когато отново се изправи, Харисън бе извадил видеокамера и бе насочил обектива към него. Тъкмо нагласяваше фокуса.

— Какво правите?

— Трябва да покажем на другите заплахата.

9.

На дневна светлина патрулът приличаше на вампирско сборище. Повечето от войниците бяха опръскани до горе със засъхнала кръв и кал. Въпреки нощния мрак бяха изминали значително разстояние, следвайки прохода отвъд мястото на засадата. Потокът в средата на клисурата постепенно се бе разширил и сега вече наподобяваше по-скоро бързоструйна река.

От влажната почва се вдигаха гъсти облаци пара и се сливаха с надвисналите листа на дърветата, които се събираха отгоре, оформяйки мрачен тунел.

— Достатъчно — извика Толанд. — Тук ще почиваме.

Беше едър мъж, с побеляла за възрастта си — тридесет и пет години — коса, което можеше обаче лесно да се обясни с характера на работата му.

Фолкнър разпредели постовете и останалите мъже се натъркаляха право на земята. За разлика от Толанд той бе нисък и набит, с яки, мускулести ръце и крака. Беше шампион по бокс в тежка категория на поделението, преди там да се появи Толанд.

— Хубаво ще е да се почистите и изкъпете — рече Толанд.

— По дяволите, нали скоро пак ще се изцапаме? — обади се един от мъжете, нахлупил широкополата си шапка над очите. Останалите, които служеха от по-дълго при Толанд, вече бяха почнали да се събличат.

— Да, но аз държа на личната хигиена — произнесе с равен, спокоен глас Толанд.

— Ще се изчистя, когато напусна този свинарник — отвърна полушеговито австралиецът.

Толанд дръпна затвора на своя „Стърлинг“ и отсеченият, металически звук отекна в утринната тишина.

— Ще се почистиш веднага.

Австралиецът зяпна към него.

— Какво ти става бе, човече? Да не си мръднал нещо?

— Не съм ти „човече“. Аз съм твоят командир. Смъквай дрехите, подреди ги на брега и заставай в редицата. — Той насочи дулото към корема на австралиеца. — И по-бързо!

Скоро хората нагазиха до пояс във водата. Белите им тела контрастираха с техните обгорени от слънцето лица и ръце. Толанд и Фолкнър се заеха да обискират бавно и методично подредените на брега дрехи.

Пръв Толанд вдигна една пластмасова манерка, разклати я и я обърна. Вътре нямаше нито капчица вода. Той взе фенерчето и светна в тясното гърло.

— Я, какво имаме тук? — произнесе с любопитство той.

Извади нож и го заби в долния край на манерката, разрязвайки я на две. Отвътре изпадна найлонова торбичка, пълна с кафеникав прах.

— Това на кого е?

Мъжете се извърнаха и погледнаха австралиеца, който бе новакът сред тях.

— Ела тук, „човече“ — подкани го с усмивка Толанд.

Австралиецът излезе от водата, прикривайки инстинктивно слабините си с ръце.

— Нали казах да няма дрога. Казах ли, а? — попита Толанд.

— Не съм разбрал…

Първият откос попадна в коремната област и Толанд повдигна дулото на автомата нагоре. Австралиецът подскочи назад и се пльосна в реката с разперени ръце, обагряйки водата с кървава пяна.

Останалите войници побързаха да се върнат при дрехите си.

— Обличайте се — викна им Фолкнър. — Ще останем тук още няколко часа.

Толанд вече се бе настанил под сянката на едно дърво, Фолкнър клекна до него и му подаде един лист.

— Съобщението, което Ендрюз прие снощи.

Толанд го погледна — дълъг списък от букви, които на пръв поглед нямаха никакъв смисъл.

— Кодирано е. Сигурно се безпокоят, че някой може да ни подслушва.

Фолкнър не отговори. Извади ножа си и се зае да точи и без това блестящото острие.

Толанд извади от кожената си чанта малък бележник и го отвори на единадесета страница — съответстваща на деня от месеца, в който бяха получили съобщението — и започна да сравнява буквите от листа с тези на страницата. После, използвайки триграф — стандартна страница с трибуквени колонки, се зае да го дешифрира. Работата върнеше бавно, особено там, където трябваше да се определи краят на едната дума и началото на следващата. След около двадесет минути текстът беше разшифрован.

ДО ТОЛАНД

ОТ МИСИЯТА

ДО ДВАНАДЕСЕТ ЧАСА

ОСЪЩЕСТВЕТЕ КОНТАКТ

В ОКОЛНОСТИТЕ НА ПАКАС НОВОС

ОТВЪД ГРАНИЦАТА С БРАЗИЛИЯ

В КООРДИНАТИ СЕДЕМ ДВЕ ТРИ ШЕСТ

ОСЕМ ЧЕТИРИ.

ПРИДЪРЖАЙТЕ СЕ КЪМ НОВИТЕ РАЗПОРЕЖДАНИЯ.

ОСИГУРЕНО ДОПЪЛНИТЕЛНО ЗАПЛАЩАНЕ

ПО МИЛИОН НА ЧОВЕК.

НЕ ГУБЕТЕ ИЗЛИШНО ВРЕМЕ.

ПОТВЪРДЕТЕ ПОЛУЧАВАНЕТО НА СЪОБЩЕНИЕТО.

КРАЙ

Толанд извади картата и свери координатите. Мястото на срещата бе на около петдесет километра североизточно. Той подаде листчето на Фолкнър.

— Защо просто не са го стоварили на някое от изоставените летища? — попита Фолкнър.

— Американците следят целия район с радари. Заради наркотрафикантите. Каквото и да са намислили в „Мисията“, искат да го запазят в тайна.

Фолкнър разглеждаше замислено картата.

— Доста път е, а времето е ограничено. Защо е тази припряност?

— Ще се справим. — Толанд потърка наболата си брада. — Чудя се какво ли ще искат от нас, след като се срещнем с нашия човек?

Фолкнър кимна към наемниците.

— Някои от момчетата сигурно ще откажат да навлязат толкова дълбоко в джунглата.

Толанд положи ръка върху дулото на своя „Стърлинг“.

— Ако някой има възражения, да ги изкаже пред моя „отдел жалби“. Тръгваме след петнадесет минути.

— Боят се — Ло Фа свали бинокъла. — Но са много. Повече от нас.

— А ти боиш ли се? — попита Че Лу.

Ло Фа се засмя.

— Госпожо професор, аз не съм някой от изнежените ви студентчета, за да се връзвам на подобни приказки.

Той посочи на запад, където залязващото слънце очертаваше контурите на Циан Лин. Гробницата се издигаше на височина 3000 стъпки и не беше никак лесно да се повярва, че е дело на човешки ръце. Беше построена още преди появата на Христос, в чест на император Гао Цун и неговата императрица — единствената, в историята на Китай.

Или поне така бе смятала Че Лу. Но сега вече и тя не знаеше кой е вдигнал гробницата и с каква цел. Създаденият от човешки ръце хълм надвишаваше по размери дори Голямата пирамида в Гизе и несъмнено криеше в себе си най-мащабната гробница в целия свят. Невъзможно бе да си представи човек размера на извършената работа и количеството преместена и натрупана пръст. С течение на времето по склоновете на малката планина бяха израснали храсти и дървета, придавайки й почти естествен изглед, ако не беше симетричната й форма. Край гробницата освен това бяха подредени многобройни статуи на големците, дошли някога за грандиозното погребение.

Това, което Ло Фа сочеше обаче, не бяха статуи, а войници и камиони, наобиколили гробницата.

— Боят се да влязат, но ще ни избият, ако само припарим до тях — обясни опасенията си Ло Фа. — А ти ми се подиграваш, че не съм готов да се хвърля под танковете им. Още не ми е изпила чавка мозъка.

— Но все някак трябва да влезем.

Ло Фа клекна. Хората му бяха заели позиции из близката гора. Намираха се само на пет километра от гробницата и бяха изминали пътя до тук без нито миг почивка.

— Дойдох тук, защото ти настояваше — продължи Ло Фа, като се огледа, за да провери дали някой от хората му не ги подслушва. — Направих го само заради теб. Помниш ли, бяхме заедно във Великия поход.

Че Лу погледна изненадано своя стар другар. От доста години не й бе напомнял за онези времена.

— Но ако продължа нататък, трябва да зная за какво си рискувам главата. Моята и на хората ми. Искам да ми кажеш какво толкова важно има в онази проклета гробница, че американци и руснаци са готови да умрат за него. И защо армията кръжи наоколо като мухи около огън — близо до топлината, но далеч от пламъците? — Той доближи сбръчканото си лице до нейното. — Разкажи ми за Циан Лин.

Че Лу опря гръб на раницата, която бе свалила. Усещаше умората във всяка клетка на остарялото си тяло.

— Така е, стари приятелю, имаш право да знаеш. Ще ти разкрия всичко, което зная, и онова, което предполагам. Но истината се крие вътре — затова трябва да влезем. Циан Лин не е само гробница. — Тя разказа накратко онова, което бе открила вътре при предишното си посещение — за холограмата на пришълеца в централния коридор; за лъча, покосил един от студентите й; за голямата зала, пълна с различни контейнери, в които вероятно имаше аирлиански машини и снаряжение, и за по-малката зала, където беше разположен стражът-компютър.

— Проблемът е, че така и не успяхме да влезем в най-долната галерия — призна тя и му посочи бележника на Нейбингър. — Професор Нейбингър умееше да разчита старите руни. Той се свърза със стража в Циан Лин и тук, преди да умре, е написал част от онова, което узна от него. Според професора… — гласът на старицата затрепери от вълнение — в най-долната галерия има аирлианци. Пришълци. Там е и техният водач — Артад. Чакат някой да ги събуди.

— Е, и?

— Какво „е, и“? Не разбираш ли? Наистина?

— Шшшт — Ло Фа опря пръст на устните й. — Послушай ме, стара приятелко. Защо толкова даваш зор да слезеш долу? За какво са ти дотрябвали онези същества? Аз не съм невежа. Зная, че други подобни е имало на Марс — той посочи с пръст небето. — Сетне литнаха насам, за да унищожат планетата ни. А сега кръжат в мъртвите си кораби около земята.

Че Лу се усмихна.

— Защото пришълците долу са всъщност тези, които някога са ни спасили. И може би, които ще ни спасят отново. Пък и не само пришълци има долу. Според онова, което е успял да разчете Нейбингър, вътре се крие енергия, равна на тази на слънцето. Грамадна енергия, приятелю. Не искаш ли нашият народ да притежава подобна мощ? Може би с нейна помощ отново ще върнем някогашното величие на Китай! Ще възвърнем славата на Поднебесното царство, каквото е било в дните, когато Артад ни е помагал!

Шестметровата пирамида, в която се помещаваше стражът-компютър под Рано Као, сега бе сърцевина на причудлива структура, от която тялото на Кели Рейнолдс бе само една част. От страните й се пресягаха метални ръце, конструирани от различни части на машини, оставени тук от учените от КИСПП.

Из пещерата кръстосваха микророботи. Цяла колона от тях се бе проточила през тунела към повърхността, прокопан от хората. Изнасяха навън малки каменни късчета и се връщаха натоварени с други неща, които вземаха от повърхността — като армия от мравки, завръщащи се от победна война. Намереното струпваха пред редицата микророботи край стената, които използваха суровия материал, за да строят нови части от по-сложни и по-усъвършенствани роботи, компютри и енергийни клетки.

Самите микророботи също бяха няколко вида. Носачите, дълги приблизително седем сантиметра, притежаваха шест метални крака и две ръце, които можеха да се протягат и захващат, да се извъртат и да вдигат товара върху тялото. Конструкторите, с дължина петнадесет сантиметра, имаха четири ръце и четири крака. Всяка от ръцете бе различна от останалите, в зависимост от функцията, за която бе предназначена.

Друг вид микророботи влизаха и излизаха от малка дупка в една от стените — това бяха копачите, с осем равномерно разположени крака около тяло с дължина двадесет и ширина пет сантиметра. В предната част на всеки от тях имаше по една миниатюрна землекопна машина върху къса поставка. На излизане от дупката всеки от копачите носеше малко късче скала. Стоварваха го пред носачите, които го поемаха и изнасяха на повърхността.

Тунелът вече достигаше сто и двадесет метра дължина, но до целта — плазмения пояс — имаше още около три километра надолу. Стражът се нуждаеше от допълнителна енергия, защото това бе само началото, а генераторите на КИСПП вече бяха изчерпали запасите си. Термоядреният реактор, оставен от Аспасия, също съдържаше минимални количества енергия и се нуждаеше от презареждане.

Някои от компютрите на хората вече бяха асимилирани от по-сложните аирлиански структури. Тук там проблясваха монитори, сменяйки образите с бързина, която човешко око не можеше да проследи — извънземният страж обогатяваше познанията си за човешкия свят с помощта на ИНТЕРЛИНК и Интернет. Дори вече прилагаше на практика част от добитите по този начин знания.

Освен това стражът поддържаше постоянна връзка с Марс, където се намираше другият компютър на пришълците.

Една метална сонда се подаде от основата на златистата пирамида. Изви се бавно нагоре и доближи Кели. Спря на сантиметри от средата на гръбначния й стълб и от предния й край се подаде тъничка игла. Тя проби кожата и проникна във вътрешността на гръбначния мозък. Обгърната в златистото сияние, Кели Рейнолдс потрепна като човек, който сънува кошмар. Иглата бавно се прибра в сондата, която на свой ред се сгъна обратно във вътрешността на стража.

Кели потрепери още няколко пъти, след това тялото й се успокои и отново се сля със стража.

Търкот знаеше, че Дънкан уговаря по сателитното радио да им пратят подкрепления. Той обаче беше намислил нещо друго.

Когато влезе в кабината на Яков, руснакът се беше проснал изнурено на койката. На масичката до него имаше бутилка с безцветна течност.

— Приятелю! — посрещна го Яков. — Да пием за загиналите другари!

Търкот пое чашата, опря я в устните си и отпи. Огнената течност изгори небцето му.

— Откъде взехте това? — попита той, когато си възвърна способността да говори.

— О, аз съм човек с разностранни способности — похвали се Яков. — Дори и във вашата флота забраните не се спазват толкова стриктно.

Търкот седна на едно от столчетата.

— Твърдите, че тази група — „Мисията“, Водачите — се навъртали наоколо от доста време.

— От доста време — кимна бавно Яков.

— И че не само ни наблюдават, но и се намесват в хода на човешката история.

— Така изглежда.

— Казахте също, че нацистите били свързани с „Мисията“.

— Да.

— Познавам един човек, който може да знае нещо повече за „Мисията“. Бил е в Дълси и е работил с Хемщад.

Яков си наля нова чаша. Подаде бутилката и на Търкот, но американецът отказа.

— Зная кой. Доктор фон Сеект е още жив, нали?

— Има ли нещо, което да не знаете?

— Уф… страшно много неща. Тази мисъл ме буди всяка нощ и не ми дава мира.

— Помолих майор Куин да ни организира видеосреща с фон Сеект в болничната стая.

Яков се надигна изморено.

— Добре, да видим какво ще каже закоравелият нацист.

Куин вече ги очакваше в заличката.

— Всичко е готово — докладва той. — Досега проверявахме дали е сигурна връзката.

Търкот и Яков се настаниха пред малкия компютър. Монтираната отгоре миниатюрна камера сочеше право към тях. Екранът блесна и се изпълни с цветове. Старецът лежеше в болничното легло и гледаше към краката си, където вероятно бе поставена втората камера. На възглавницата до него бе прикрепено микрофонче. Търкот забеляза системите, включени в ръцете на немеца и се зачуди как още е жив.

— Доктор фон Сеект — заговори той. — Аз съм капитан Търкот.

— Добър ден, капитане — отвърна почти шепнешком фон Сеект на немски.

— Нужна ми е малко информация.

Фон Сеект промърмори нещо нечленоразделно.

— Доктор фон Сеект! — Търкот повиши глас, опитвайки се да пробуди стареца от унеса му. Нечия ръка доближи микрофончето до устните му.

— Смърт — прошепна фон Сеект. — Разрушителят на света…

Търкот бе чувал и при други обстоятелства немецът да произнася тези думи. Още първия път, когато се бяха срещнали на борда на самолета от Зона 51. Беше цитат от изказването на Опенхаймер по повод взривяването на първата изпитателна атомна бомба в пустинята на Ню Мексико. Фон Сеект бе присъствал лично на тези изпитания, след като бе помогнал в създаването на това страшно оръжие, за прототип на което била използвана откритата в една от подземните галерии на Голямата египетска пирамида атомна бомба.

Нацистките учени бяха разгадали достатъчно от старите руни, за да разчетат надписа върху подводната каменна стена близо до архипелага Бимини — където някога се е намирал легендарният континент Атлантида, превърнат от аирлианците в тяхна главна база. По-късно фон Сеект, още млад учен и убеден нацист, попаднал в специална научна група и бил изпратен в Египет, начело на въоръжен отряд, в самия разгар на Втората световна война, по времето, когато „Лисицата“ Ромел вече наближавал с войските си Кайро.

След като прокопали отвор в една от стените на вътрешния тунел, немците открили черно ковчеже, което не могли да отворят. Взели го с тях, но на обратния път попаднали в засада на британски командоси и фон Сеект бил заловен заедно със скъпоценния си товар. След нови перипетии най-сетне немският учен и радиоактивното ковчеже се озовали в Америка и били придадени към Манхатънския проект, тъй като след като отворили ковчежето, американците открили, че вътре има ядрено взривно устройство, върху каквото от известно време работили безуспешно.

— Докторе, трябва да разбера едно нещо — настояваше Търкот.

Старецът премигна с очи към екрана.

— Но аз се заклех. Дадох дума…

— Защо се закле? — произнесе рязко на немски Търкот.

— От вътрешно убеждение, заради вярата ми във Велика Германия, фюрера, каузата и СС! — отвърна машинално, но с поукрепнал глас фон Сеект.

Търкот почувства, че Яков се надига, стреснат от чутото. Докато за американците Втората световна война бе само етап от световната история, той знаеше, че в Русия, където жертвите са надхвърляли 20 милиона, а страната е била почти напълно опустошена, тя продължава да е жив и болезнен спомен.

— Хитлер е мъртъв — продължи на немски той. — От смъртта му изминаха повече от петдесет години. Ти си в Америка. Войната свърши отдавна. Искам да отговаряш на въпросите ми!

Фон Сеект ги гледаше с широко отворени очи.

— Капитане?

— Да.

— На вашите заповеди.

— Искам да си спомниш нещо. За войната и Египет. След като напуснахте пирамидата и черното ковчеже беше у теб.

— Ах, пустинята — прошепна фон Сеект. — Нощите бяха толкова студени. Не знаех, че може да е така. Защо трябваше да прекарам целия си живот в пустинята?

— Когато попаднахте в засада — продължаваше Търкот, случайно ли беше, или британците ви очакваха?

— Да са ни очаквали? — фон Сеект се огледа и повдигна глава. — Какво си открил? — добави той на английски.

— Казал си на майор Куин, че знаеш от различни слухове за СТААР. Според теб дълго време тази организация не предприемала нищо — чакала своя миг. Но аз не мисля така. Не само че отдавна ги има, но са дърпали конците — също както в случая с вашето залавяне от британския патрул. По такъв начин бомбата е попаднала от вас при съюзниците.

Фон Сеект помисли малко, сетне кимна бавно.

— Винаги съм го намирал за малко странно. Такова съвпадение. Мислехме, че са ни предали водачите араби, но британците ги застреляха, което ни се стори ужасно несправедливо спрямо някой, предложил помощта си. Освен това не бяха обикновени войници — бяха от специалните им части, командоси. Какво правеха точно там, насред пустинята?

— Значи е възможно някой да ги е предупредил?

— Напълно възможно — съгласи се фон Сеект. — Всъщност, какво ли не е възможно? Кой може да знае истината?

— Каквато и да е, струва ми се, че все още криеш част от нея.

Фон Сеект не отговори.

— По какъв начин генерал Гулик и „Меджик-12“ узнаха за разкопките в Джамилтепек? — Търкот знаеше, че това бе отключващото събитие, за да се превърне генералът в марионетка на извънземните. След като хората от „Меджик-12“ бяха открили стража под Джамилтепек и го бяха докарали в Дълси, той бе въздействал върху умовете им и бе взел Гулик под пряк контрол, което впоследствие щеше да доведе и до старта на кораба-майка, ако Търкот и приятелите му не се бяха намесили своевременно.

— Разузнаването… — промърмори фон Сеект. — Кенеди, нашият представител от ЦРУ, ни прати доклад, че Йоргенсон се натъкнал на нещо странно.

— Глупости — прекъсна го Търкот. — Поисках от майор Куин да провери случая в архивите на „Меджик-12“ и ЦРУ. Повечето от записите са били унищожени, но малкото, което намерих, навежда на мисълта, че златистата пирамида е била открита едва след като групата от „Меджик-12“ е пристигнала на място. Освен това изглежда са знаели къде точно да копаят. Не разбрах само, откъде са се сдобили с толкова подробна информация.

— И аз не зная — въздъхна фон Сеект.

— Не, приятелю. Ти беше член на „Меджик-12“. Тил номера с „и аз не зная“, вече не ми минават. — Търкот неволно сви пръсти, сякаш искаше да ги сключи около изтънелия врат на стареца. Някога бе повярвал, че фон Сеект е готов да им помогне да спрат старта на кораба майка от алтруистични подбуди, но сега, след информацията от Яков, не беше съвсем сигурен дали немецът не е действал по други причини.

Малко след първата им среща, Кели Рейнолдс му бе разказала за мястото, където фон Сеект бе започнал своята научна кариера. В Пеенемюнде, където нацистите конструирали техните ракети ФАУ-1 и ФАУ-2 — се използвали за най-тежката работа затворници от близките концлагери. Хиляди измирали от мизерните условия и непосилния труд. Когато попита за това фон Сеект, немецът също така се оправда, че не знаел нищо.

— Освен това чух от сигурно място, че стражът не е бил открит под Джамилтепек — хвърли поредния си коз Търкот.

Фон Сеект поклати глава.

— Казах ти всичко, което ми е известно. Не съм ходил в Джамилтепек.

— Лъжеш.

— Какво значение може да има всичко това сега? — попита изморено фон Сеект. — Научих, че аирлианският флот е бил унищожен. Защо да се ровим в миналото?

— Защото тази група продължава да действа и искаме да узнаем повече за нея. Подозираме също така, че по някакъв начин е свързана с откриването на стража от „Меджик-12“.

Търкот не виждаше никаква причина да крие от фон Сеект новината за Водачите и „Мисията“.

— Аз не зная нищо по този въпрос.

— Тогава, разкажи ми за Дълси.

— Вече съм го разказвал. Други командваха и Дълси.

— Да, нацистите от операция „Кламер“ — кимна Търкот. — Но с какво точно се занимаваха там? И какво е имало на най-долното ниво, където държаха стража?

— Нямам представа. Никога…

— Какво имаше там! — извика внезапно Търкот. — Знаеш! Казвай!

— Разправяха, че правели разни опити… Момчетата от „Найтскейп“ им доставяха образци.

— Не съвсем. Хората от „Найтскейп“ отвличаха разни нещастници, на които им промиваха мозъците на горния етаж. Там, където открихме Джони Симънс.

— Така е — там лежаха отвлечените. А после ги пускаха обратно, натъпкани с дезинформация. Но питал ли си се каква е била съдбата на онези отвлечени, които въобще не се завръщаха? На всички тези безследно изчезнали?

— Отивали са на най-долния етаж, нали?

— Някои от тях — кимна фон Сеект. — Изследователите от „Кламер“ бяха безскрупулни в методите си. Разполагаха с богат опит от лагерите. Дори в страни като вашата, които се хвалят със своята демокрация, стават подобни неща.

Търкот реши да не обръща внимание на политическите забележки на фон Сеект.

— Та какво ставаше на най-долното ниво? Видях там прозрачни цилиндри с тела — същите, като онези в базата „Скорпион“. Зная, че по такъв начин СТААР е „отглеждал“ своите агенти, смесвайки човешки и аирлиански гени. И в Дълси ли работеха над това? Или беше нещо друго? Експерименти за бъдеща биологична война?

— Не зная — фон Сеект извърна глава.

— Кажи тогава за генерал Хемщад!

— Имаше студени очи — промърмори фон Сеект. — Студени и мъртвешки.

— И той ли се занимаваше с биологични изследвания?

Фон Сеект не отговори.

— Черната смърт — изръмжа Яков.

Фон Сеект извърна глава към екрана.

— Кой сте вие?

— Черната смърт — повтори натъртено Яков. — Да си чувал за нея?

— Слухове… — прошепна фон Сеект.

— Слухове за Черната смърт?

— Да, че била някакъв вид оръжие.

— „Мисията“! — изстреля неочаквано Яков.

Търкот забеляза, че този път имаше жива реакция. Фон Сеект ги гледаше напрегнато.

— Разкажи ми за „Мисията“ — произнесе бавно Търкот.

— Не разбирам за какво…

— Стига лъжи! — извика Яков. — Знаеш! Там е Хемщад, нали?

Фон Сеект кимна изморено.

— Когато научих, че е напуснал Дълси, помислих си, че нещо не е наред. Беше около месец преди генерал Гулик да бъде завладян от желанието да стартира кораба-майка. Дори се зачудих, дали между двете събития няма някаква връзка. Боях се да не би Хемщад да поиска да му предоставят скакалците. За да разпръсне заразата, над която е работил в биолабораторията.

Търкот се ококори в екрана. Главата на фон Сеект се люшна назад и падна на възглавницата.

Търкот прекъсна връзката и се замисли. Имаше още толкова много неизяснени неща. Ако в „Меджик-12“ наистина е имало тайни агенти от Водачите — или СТААР — този факт можеше да хвърли нова светлина върху много от събитията, а също и да обясни унищожаването на биолабораторията в Дълси от „изтребителите фу“. Може би целта на „фу“-тата не е бил само стража-компютър, а и онова, върху което бе работил Хемщад? Но нали „изтребителите фу“ бяха под контрола на другия страж. Тогава — какво? Искали са да прикрият следата? Да защитят „Мисията“? Колкото повече узнаваше, толкова по-малко разбираше.

10.

Пътникът крачеше по прашния път — самотна фигура в една негостоприемна земя. Беше висок, върлинест, загърнат в сиво наметало, захабено и разпарцаливено. Лицето му бе скрито в сянката на качулката, но извивката на талията и гърдите сочеха, че под дрехата се крие жена. Вървеше леко, въпреки обемистата раница, която бе метнала на гърба си.

„Път“ бе гръмко название за онова, което жената следваше вече петдесет километра на югоизток, веднага след като излезе от Найроби, столицата на Кения. От време на време пред нея се изпречваха гъсти храсталаци, та се налагаше да използва мачетето си, за да ги разчиства. Ала нищо не можеше да я спре, дори мракът на нощта, и тя продължаваше да върви, като почиваше не повече от няколко часа на денонощие. Не би имала нищо против, ако съществуваше и друг, по-модерен и бърз начин за придвижване, но такъв просто нямаше, не и по тези места. Пътеката бе стара като света и нито едно превозно средство не можеше да се движи безпрепятствено по нея.

Всъщност, пътеката следваше Голямата цепнатина — грамадна пукнатина върху повърхността на планетата, която започваше от Южна Турция, минаваше между Израел и Йордания по дъното на Мъртво море — най-ниската точка на планетата — след това оформяше коритото на Червено море, достигаше Аденския залив и там се разделяше на две части. Едната извиваше към Индийския океан, другата навлизаше във вътрешността на Африка — там, накъдето сега вървеше и жената.

Тя знаеше, че вдясно от нея Голямата цепнатина се спуска по дъното на езерото Виктория — второ по големина в света сред сладководните басейни. Цепнатината продължаваше още четиристотин километра в същата посока, пресичайки територията на Танзания, за да се изгуби някъде в Мозамбик. В сравнение с нея Калифорнийският разлом бе като прокопано от дете каналче, като драскотина върху лицето на Земята.

Местността, през която преминаваше, ставаше все по-пресечена. Навлизаше в долина с високи, стръмни склонове, из която се виеше река. Пътеката следваше коритото на реката. Изгряло преди час, слънцето бързо напичаше чернеещата почва и температурата се покачваше с всяка минута. Жената нямаше нищо против жегата, след като доскоро се бе спотайвала в хладно и неприветливо помещение, дълбоко под ледената кора на Антарктида. Беше известна само като Лексина за онези, с които бе работила там. След като се евакуираха от базата „Скорпион“, малката група от нейни подчинени се раздели — всеки, следвайки задачата и назначението, което тя му бе поставила.

Лексина спря на един от завоите, оглеждайки терена пред себе си внезапно забеляза странна аномалия в храсталаците близо до пътеката. Тя извади мачетето и разчисти шубрака. Постепенно пред очите й се появи обветрен каменен обелиск, с височина пет метра. Основата му беше обрасла с тръстики, а нагоре по него се виеха лиани.

Издължени, бледи пръсти се плъзнаха по захабената му повърхност. Беше третият подобен обелиск, покрай който минаваше през последните два дни. Обелискът представляваше пътепоказател, останал от древната империя на Аксум[42]. Горната половина на камъка бе изписана на ге-ез, официалния аксумски език. Лексина можеше да го чете, в действителност той не беше мъртъв език, тъй като все още се използваше от свещениците в етиопската църква.

Според историците Аксумската империя се смяташе за една от най-древните на света, основана в първото или второто столетие преди Христа. Империята се простирала на териториите на днешни Етиопия и Кения, имала търговски контакти с Гърция и Рим, но същевременно поддържала връзки с далечна Индия и дори с Китай.

Лексина си даваше сметка, че в днешни времена малцина знаят за съществуването на империята. Първо, защото се е намирала в Африка, след това — заради факта, че населението й е било чернокожо, а световната история продължаваше да се пише от Белия човек. Но в апогея на своето развитие Аксум се е равнявала по могъщество с останалите държави, с които търгувала — Рим, Китай, Индия. Подобно на много други народи, аксумците също избрали за свой главен бог Бога на Слънцето. Дори след като по тези места пуснало корени християнството, царицата на Шеба продължавала да се прекланя пред своя бог. Макар в книгите да бе известна точно като царица на Шеба[43], както я наричаха и в летописите за срещата й с цар Соломон, Лексина и малцината истински познавачи на историята знаеха, че действителната й титла е била царица на Шеба и Аксум.

В горната част на пътепоказателя се споменаваше името на царицата и се уточняваха границите на нейната империя, но Лексина бе по-заинтригувана от онова, което пишеше отдолу. Надписът бе на съвсем друг език — старорунически.

Съдейки по него, тя беше на прав път.

Лексина извади от раницата микрофон и слушалки и чукна с пръст по дунапрената им част, за да задейства микрофончетата в тях. В раницата си имаше изключително мощен предавател.

— Елек?

Тя почака малко.

— Елек?

— Да? — Гласът от другата страна бе кристално ясен, макар да го чуваше през слушалките.

— Открих още един камък.

— Пътеката бива ли я още?

— Да. Нещо ново по твоята задача?

— Уредих транспорт и наемници. Второто беше малко трудно, но не невъзможно.

— Закъсняваме с графика — предупреди го Лексина.

— Ще бъда готов навреме.

— Това няма да е достатъчно. Ще ни е нужна енергия.

— Да, но как да я получим, без…

— Зная — прекъсна го рязко Лексина. — Имаш ли друга информация, която може да ми бъде от полза?

— Нищо засега.

— А Коридан и Гергор?

— Изпълнили са нареждането.

— Открили ли са го?

— Не.

— Ще ти се обадя по-късно.

Тя свали слушалките.

Когато стигна близкия хълм, Лексина спря. Далече на хоризонта се белееше малко облаче. Наблюдава го в продължение на няколко минути, но облачето не помръдваше. Тя отметна назад качулката. Кожата на лицето й бе бледа, почти прозрачна, а косата й бе късо подстригана. Носеше големи слънчеви очила. Когато ги свали за момент, отдолу се показаха червени очи с издължени като полумесец зеници. Лексина знаеше, че бялото не е облак, а сняг — върхът на планината Килиманджаро, която се издигаше на 5802 метра над всичко, което я заобикаляше[44]. Посоката, която трябваше да следва според пътепоказателя, заобикаляше западната страна на планината. Отново си сложи очилата.

— Моите хора обиколиха гробницата от всички страни и опитаха всички достъпи. Армията е запушила и последната дупка. Имат танкове, автомати. Имат и вертолети, а ние — само бомби. — За Ло Фа тези няколко изречения бяха цяла реч. Говореше тихо, така че само Че Лу да го чува.

Горичката, в която се спотайваше групата им, беше претъпкана с хора. Другарите на Ло бяха довели жените и децата си. Че Лу не очакваше, че съпротивителното движение е достигнало подобни размери. Наслуша се на разкази за изгорени села и избити селяни.

Населението в този район се различаваше по етническия си произход от останалата част на Китай и най-вече по вяра — тук доминиращата религия беше ислямът. От доста години правителството в Китай водеше необявена война срещу нейните най-ревностни поддръжници.

Неведнъж в живота си Че Лу бе виждала бегълци и всеки път гледката я потискаше. Хора, изгубили всичко, освен духа си и малкото, което носеха на гърба си. По-странното бе, че управниците в Пекин, представляващи истинската причина на това нещастие, някога, по време на Големия поход, го бяха изпитвали на собствените си гърбове.

— Военните влезли ли са в гробницата? — попита тя Ло Фа.

— Не. Изглежда, че главният вход е затрупан и сега единственото място, през което може да се проникне, е шахтата, водеща към върха. Отворът й е миниран и е заобиколена от картечни постове — вероятно се боят, че вътре може да има още някой. Или кой знае от какво.

— Значи чакат и не предприемат нищо — заключи тя.

— Но и ние не можем да влезем.

Тя размаха бележника на Нейбингър.

— Открих нещо интересно.

— Какво?

— Ши Хуанчжоу.

— Първият император. Синът на Небесата. — Дори Ло Фа бе чувал за него.

— Именно. Императорът, който обединил Китай. Този, който вдигнал Великата китайска стена.

— И какво пише за него?

— Мисля, че той е в гробницата.

— Но как е възможно? — Ло Фа я погледна изненадано. — Нали се смяташе, че вътре лежат Гао Цун и жена му. Гао Цун принадлежи към династията Тан, която управлявала много време след Ши Хуанчжоу.

Че Лу вдигна рамене.

— Така пише в бележките на професора. Не зная как е възможно, но спомни си, че според професора, този участък от стената е бил построен във формата на аирлиански старорунически символ. След като стената в по-голямата си част е строена по нареждане на Ши Хуанчжоу, трябва да съществува някаква връзка.

— Аха… — Ло Фа поклати глава. — Не, това са глупости. Пришълци. Цяла стена да е сигнал към космоса. Летящи чинии — той отмести поглед встрани.

Че Лу погледна със съжаление своя стар другар. Живееше в ограничен свят, вярваше само в онова, в което го бяха научили да вярва, и си затваряше очите пред всичко останало. Също като управниците от Пекин, които предпочитаха да заравят глави в пясъка, вместо да се изправят пред предизвикателствата на модерния свят.

— Помисли само — просъска Че Лу. — Ако открием връзката между Ши Хуанчжоу и пришълците, може наистина да се окажем в центъра на събитията. Китай — люлката на цивилизацията. Не така, както винаги сме смятали, но в известен смисъл. Може би нашият народ е станал избраник на аирлианците за целите, които са си поставили. Нейбингър ми разказа доста неща. Когато открили рубинената сфера в галерията в Африка, там имало и каменна плоча с надписи. В нея се споменавало за Чинг Хо.

— Този пък кой е?

— Досега го смятах само за герой от легенда. За измислена история. Там се разказва, че бил прочут моряк, предводител на флотилия от кораби, които потеглили от Китай, минали покрай Индия и достигнали Близкия изток. И то много време преди да бъде създаден Пътят на коприната. Много преди раждането на Христос.

Ло Фа извади тютюн и хартия от джоба си и се зае да си свива цигара.

— И какво? — попита небрежно той.

— Какво ли? Първо, ако Чинг Хо е историческа фигура, това означава, че още в древността китайските моряци са бродили надалеч из моретата и океаните. Известно е, че тъкмо ние за първи път сме приложили компаса като навигационно средство, но едва в 1120 г. от н.е., макар и преди това да са били познати магнитните стрелки. Значи Чинг Хо е плавал до Близкия изток с помощта на компас. И ако той е човекът, поставил рубинената сфера в онази галерия, следователно е бил тясно свързан с аирлианците.

— Е, какво?

Че Лу се питаше дали старият й приятел не й се надсмива.

— Нали вече ти казах? От това следва, че древен Китай, Поднебесното царство, е играло съществена роля в цялата тази история. Но за да го узнаем със сигурност, трябва по някакъв начин да проникнем в гробницата. Винаги съм смятала, че това, което ни унищожи като сила от световна величина, бе нежеланието на нашите управници да обръщат поглед към ставащото отвъд границите ни през изминалите пет столетия. Последният подобен опит е правен през 1405 г.

— Да не ми преподаваш урок по история? — озъби се Ло Фа.

Че Лу поклати безпомощно глава.

— В началото на 1405 г., над двадесет хиляди души и триста и седемдесет кораби, предвождани от Чен Хе, напуснали пределите на Китай и поели в западна посока, следвайки маршрута на Чинг Хо отпреди две хиляди години. — Тя забоде пръст в мършавите гърди на Ло Фа. — Отправили се точно към Близкия изток — Североизточна Африка. След като се завърнали, никой в Китай не помислил за нова подобна експедиция. Въпросът обаче е, какво точно са търсели? И дали са го открили? Защото ако са намерили онова, което Чинг Хо е отнесъл преди толкова много години, нищо чудно то сега да лежи в гробницата. Или са търсели нещо друго? Уверена съм, че отговорът на всички тези въпроси се намира там долу.

— Може и да си уверена, но никой от нас няма представа как да се спуснем в гробницата.

Че Лу не обърна внимание на забележката му, потънала в своите мисли.

— Ши Хуанчжоу… — прошепна тя.

— Какво за него?

— Ами… той е герой в много легенди. Наричали са го Жълтия император. Казват, че когато се родил, в небето се появило сияние, което се намирало в района на Голямата мечка. В биографията му е записано, че когато се срещнал с мистичната Западна императрица в планината Уангу, двамата заедно направили нещо.

— Някое бебе сигурно? — засмя се Ло Фа.

— Не. Дванадесет големи огледала.

Върху лицето на Ло Фа се изписа любопитство.

— Коя е тази Западна императрица?

— Не зная.

— Добре де, кажи поне нещо повече за огледалата.

— И там не съм наясно — призна Че Лу. — Огледалата били разположени на триножници, които сочели към небето. Цао Цжи ги е описал в един текст, посветен на Ши Хуанчжоу. И на други места се споменават огледалата и триножниците, но всичко е обвито в тайнство. Смята се, че предназначението им е било да неутрализират силата на притеглянето. Да издават силни звуци. Да гледат към звездите. А пък Ши Хуанчжоу бил повелител на гръмотевиците. Може би с помощта на споменатите устройства.

— Интересна легенда — кимна Ло Фа.

— Чувал си за Чи Ю, нали?

— Кой? — гласът на Ло Фа едва забележимо потрепери, колкото Че Лу да разбере, че старецът познава и тази легенда. Сигурно са му я разказвали още когато е бил съвсем малък, за да го посплашат.

— Докато Ши Хуанчжоу управлявал на север, Чи Ю владеел юга на страната. Но двамата управници се различавали в много неща. Чи Ю не бил човек, а по-скоро метален звяр — така поне се казва в легендите. Имал многобройни ръце, крака и очи. Можел да лети навсякъде. — Че Лу посочи планината. — Много тайни могат да бъдат разкрити там, приятелю.

Ло Фа се изплю презрително.

— Може и така да е. Но твоите легенди няма да ни вкарат вътре.

— Можеш ли да ми намериш радиопредавател? От онези, които се свързват със спътниците?

Ло Фа кимна.

— Мисля, че зная къде има такъв. Но ще ни отнеме известно време.

— Ти ми намери предавателя — заяви Че Лу, — а аз ще повикам помощ.

— Че кой пък ще ни помогне? — зачуди се старият китаец.

— КИСПП.

Ло Фа се изсмя.

— Втори път няма да посмеят.

— Е, поне си заслужава да опитаме. Ако и това не стане, ще се справя сама.

— Я по-добре да ти потърся предавател.

— Какъв е планът?

Лиза Дънкан се озърна стреснато. Не беше чула, че Майк Търкот е влязъл в заседателната зала, следван от Яков. Посочи им две свободни места до масата.

— Пратих майор Куин и Лари Кинсейд със скакалец в Зона 51. Свързах се с една моя приятелка от ВИМИЗЗ — Военния институт за медицински изследвания на заразните заболявания и тя обеща да ни помогне. Друг скакалец ще вземе нея и екипа й, заедно с необходимото оборудване, и ще ги докара тук. Веднага щом пристигнат, потегляме на юг, за да се запознаем е обстановката на място.

— И после? — попита Търкот.

— Ще се опитаме да спрем разпространението на заразата.

— О, имаме си оптимист — подсмихна се Яков.

Дори умствено увреден скулптор, работещ в музей за восъчни фигури, не би могъл да създаде по-зловеща сцена. Телата бяха разкривени в гротескни пози. Виждаха се разчекнати уста, неми, изкривени устни, от които отдавна бе излетял предсмъртния писък, или пък са били разтворени от страховити нокти. Разпорени гърди, покрити със засъхнала кръв, на толкова тънки струйки, сякаш бяха червени конци. Очите бяха най-страшното. Кухите им орбити бяха вторачени в небето, очертани с кървави овали, като ужасяващо подобие на декоративен грим.

Стив Норуард не обичаше да работи със замразени тела. Не по някакви естетични причини, а заради множеството заострени части, които с лекота можеха да пробият ръкавиците и защитното облекло. На всичко отгоре телата бяха радиоактивни. Толкова радиоактивни, колкото не можеше да си представи. Две причини, достатъчни да си помислиш, че краят ти е близо.

Едрото тяло на Норуард изпълваше докрай защитния костюм. Беше се подложил на невероятно строга диета, за да издържи последния проверовъчен тест в армията, но за щастие в армейския Институт за заразни болести не гледаха чак толкова стриктно на тези неща.

Норуард беше русокос, с румено, веселяшко лице, по което едва ли можеше да се познае, че работи предимно с мъртъвци. Той изтика много внимателно количката под една от маймуните. Натисна един бутон и веригата, на която бе окачен трупът, се задвижи надолу, докато цялото тяло легна върху платформата. След това се наведе и измъкна, не без усилие, забитата в гърба на маймуната метална кука.

Норуард си пое бавно дъх. Маската му беше запотена отвътре, а под мишниците му се стичаха едри капки пот. Изтика количката от хладилната камера и залости голямата метална врата. След това продължи надолу по коридора към залата за аутопсии. Веднага щом влезе, побърза да включи шланга с пресен въздух към клапата на защитния си костюм. Долови познатия шум от нахлуващ пресен въздух и преглътна, за да уравновеси налягането. Маската вече се проясняваше. Бръмченето на компресора му действаше точно толкова успокояващо, колкото шумът от равномерно работещи двигатели на пилот-изпитател.

Той запъна колелата на количката, за да не може да се търкалят. Действията му бяха спокойни и уверени. Извади чифт големи хирургични ръкавици и ги постави върху защитните ръкавици на костюма, след това потърси с очи втория жив човек в залата и му кимна към трупа на маймуната.

— Хайде. На три.

— На три — отекна в слушалките му женски глас. Принадлежеше на Лейния.

— Едно. — Двамата с Лейния хванаха ръцете и краката на маймуната. — Две. Три! — Вдигнаха тялото и го положиха на операционната маса, но толкова внимателно, сякаш беше бомба със закъснител, което не беше далеч от истината. Макар и мъртво, тялото на маймуната гъмжеше от микроскопични същества, готови да нахлуят в нова жертва и да я разкъсат, както бяха сторили с нещастното животно на масата.

— Поне няколко часа ще й трябват, за да се размрази — промърмори Норуард. — Така че, започваме аутопсията в 13.00.

— Както кажете — съгласи се Лейния. Изглеждаше дребничка и беззащитна в свръхголемия си костюм.

Норуард се обърна към втората маса, където беше поставена друга маймуна. Бяха я извадили от камерата още предната вечер. Взе скалпел и го подаде на Лейния.

— Добре дошла в Четвърто ниво. Вашият първи пациент, докторе.

Не виждаше лицето й, скрито от маската.

— Благодаря ви, докторе.

Тя опря острието на скалпела в долния край на гръдния кош и направи първия разрез. Кухината отдолу беше изпълнена с кръв.

Норуард продължи да я наблюдава как работи, като следеше дали отбелязва всички аномалии, макар че повечето от тях бяха почти очевадни. От бъбреците нямаше и следа. Черният дроб имаше жълтеникаво оцветяване и част от него се беше стопила.

Той вземаше образци от всички органи и ги поставяше върху предметни стъкла. Помогна й само когато трябваше да отворят гръдния кош с големите щипци. Тъкмо се бяха надвесили над тялото, когато в залата отекна сух, пращящ звук. Лейния замръзна и погледна уплашено Норуард, сякаш го питаше за причината.

— Високоговорителите — той кимна към стената. На лицето й се изписа облекчение. Поне не беше нещо неочаквано.

Говорителят изпращя отново и този път вътре отекна познат женски глас, който принадлежеше на завеждащия института, полковник Кармен.

— Стив, имаме новини от Южна Америка.

„Ах, новини значи“ — помисли си Норуард и пулсът му се учести.

— Искам да погледнеш едно нещо — продължи Кармен. — Колкото се може по-скоро.

Норуард кимна, обърна се и се отправи към входа на шлюзовата камера, като пътем разкачваше въздухоподаването. Когато пристъпи вътре, той се завъртя, затвори вратата и изхлузи тежките ботуши. Прекрачи следващия праг, дръпна един шнур и костюмът се смъкна на пода. Зачака нетърпеливо, докато бликналата от душа вода отмери определеното й време. Нямаше никакъв начин да прекъсне програмата, особено като се имаше предвид какво може да е полепнало по костюма.

„Новини“. Думата отекна отново в съзнанието му. Току-що бе напуснал една от най-опасните биологични лаборатории в целия свят. В Щатите имаше само още една такава — в Центъра за контрол на заразните болести. „Новините“ за него можеха да означават само, че някой вече е умрял при неизяснени обстоятелства и че още много други хора могат да загинат, ако не бъдат приложени навреме драстични мерки.

Душът най-сетне спря. Норуард се прехвърли в съблекалнята и си облече костюма. Все още пъхаше зелената риза в панталоните си, докато тичаше към асансьора.

Вратата се плъзна встрани и той натисна копчето за приземния етаж. Полковник Кармен вече го очакваше там облечена в неизменните операционни панталони и зелена хирургична риза.

— Насам — махна му тя и посочи вратата на кабинета си. Вътре ги очакваха четирима души — всичките експерти в различните направения на биологичната война.

— Разгледай това — тя му подаде сателитна снимка, изпратена от Зона 51. — Тази е от днес по обед, но имаме и една от вчера.

— Майчице! — промърмори Норуард, докато разглеждаше сините точици в едното селце и червените в съседното. Вече знаеше на какво съответстват. На втората снимка районът на поражение беше разширен.

— И ние казахме същото — кимна сухо полковник Кармен.

Норуард огледа присъстващите и спря погледа си на един от тях.

— Джо, ти какво смяташ?

— Това е в Южна Америка, значи не е „Ебола“ — отговори другият. Беше облечен в износени джинси и памучна фланела. Изглеждаше към тридесет и пет годишен, но Норуард знаеше, че е едва на двадесет и осем. Просто Джо Кениън бе живял труден живот. Беше волнонаемен в системата на Военния институт, но вътре го наричаха просто „вирусния каубой“. От онези, които обикаляха света в търсене на вируси-убийци, укротяваха ги и ги донасяха тук, в Четвърто ниво, за да ги надвият.

С други думи, Кениън бе скритият гений на Четвърто ниво. Притежаваше научна степен по епидемиология и шестгодишен непрекъснат стаж.

— Няма никакъв начин да разберем какво става там, ако не посетим мястото.

— Какво представлява районът? — попита Норуард.

— Малки селца, разпръснати сред джунглата — обясни полковник Кармен. — Живеят от коката, която продават на наркотърговци.

Норуард опря двете снимки една до друга.

— Това нещо се движи доста бързо. Как според вас се предава?

— Ще узнаем, като идем там — отвърна Кениън.

— Кой поръчва проучването? — попита Норуард.

Полковник Кармен седна зад бюрото си и затропа нервно с пръсти.

— Това е проблемът. Още нямаме официална поръчка. Информацията пристигна по втора линия. Но вече са пратили една „летяща чиния“, която да вземе наша група и да изследва нещата на място.

— „Летяща чиния“? — намръщи се Норуард. — Това пък какво е…

— Колкото по-малко въпроси ми задавате, толкова по-рядко ще чувате отговора „не знам“ — заяви Кармен и посочи снимките. — Да се заемем с непосредствената задача. Един Бог знае какво е това, но се разпространява бързо. Бъдете готови за потегляне след тридесет минути.

— Това е мястото — потвърди Фолкнър.

Толанд огледа граничния район. Останалите наемници се бяха притаили далеч назад, в ниското. Виждаше се само неравен черен път, нито следа от граничен пост, нищо, което да обозначава по някакъв начин, че тук се срещат Бразилия и Боливия.

— Засега ще поддържаме наблюдението — рече Толанд. — Не бих се изненадал, ако онези от „Мисията“ са ни скроили някоя клопка.

Фолкнър го погледна учудено.

— Какво по-точно представлява тази „Мисия“?

Макар двамата да работеха от известно време за споменатата организация, нямаха представа за предназначението й, тъй като връзката с тях се установяваше от посредници.

— Чувал съм, че са германци — промърмори неуверено Толанд. — Нацисти. От бившите, дето се крият из джунглите от години.

— Не ми харесва да работя за нацисти.

— Но искаш парите им, нали? — засмя се Толанд. — След като приключим тази задача, ще можем да се оттеглим в заслужен отдих. Да си поживеем в разкош.

Мълчанието на Фолкнър бе достатъчно красноречив отговор. Той се огледа назад, където се спотайваха останалите.

— Някои от хората ни са болни. Джъстин е най-зле. От снощи повръща кръв.

Толанд помисли върху този проблем.

— Е, добре. Промених намеренията си. По-добре ще е, ако продължим в намален състав. Избери най-здравите и се отърви от болните. Четирима ще ни са достатъчни, но гледай да са благонадеждни. Не зная какво ще иска онзи, с когото трябва да се срещнем, но сигурно си заслужава петте милиона долара, които ни обеща „Мисията“. И след като го отведем там, където пожелае, ще държим в ръцете си както него, така и онова, което струва тези пари.

11.

Зона 51 отново кипеше от научна активност — този път под егидата на КИСПП. Изборът бе на самия Комитет, заради наличието на кораба-майка и скакалците, и на майор Куин, настоящия началник на Зоната, не оставаше друго, освен да се примири с новата си роля.

Зона 51 бе гражданското название върху военните карти на тренировъчния полигон на авиобазата Нелис. Всяка база разполагаше с подобен полигон, който обикновено носеше секретно название от няколко цифри и букви. Но Зона 51 бе еволюирала в нещо много повече от обикновен полигон. От десетилетия тук, в сърцевината на Планината на конярите, бе разположена една от най-строго охраняваните военни инсталации. В съседство с планината се простираше и най-дългата стартова писта не само на територията на САЩ, но вероятно и в целия свят. От тук излитаха скакалците, както и прототипите на бъдещите изтребители от серията „Стелт“ и „Аврора“.

Само няколко сгради бяха разположени на повърхността. Основната част от помещенията и хангарите на Зона 51 се намираше в един от склоновете на планината, където се пазеха корабът-майка и скакалците.

„Меджик-12“ бе секретното название на групата, натоварена първоначално със задачата да управлява Зона 51 и да се грижи тайните й да не стават достояние на обществеността и чуждите шпионски централи. С течение на времето тази организация се бе превърнала в един отделен свят, затворен за разпореждания отвън и завладян от увереността, че стои над всички закони. Всичко това бе приключило с катастрофа само преди няколко седмици.

Куин знаеше, че по онова време членовете на „Меджик-12“ са се намирали под телепатичния контрол на стража-компютър, открит при разкопките в Джамилтепек и докаран в друга строго секретна изследователска база в Дълси, Ню Мексико.

Когато най-сетне тайната на „Меджик-12“ бе разкрита, Зона 51 се превърна в сензацията на века. Огромни тълпи журналисти нахлуха в хангарите и не след дълго снимките на гигантския кораб-майка обиколиха света. Това, което доскоро бе строго охранявана тайна, сега пълнеше заглавните страници на вестниците.

Последваха нови разкрития, този път за извънземния произход на телата, принадлежащи на агентите от СТААР. От КИСПП сметнаха, че тази информация е твърде шокираща, за да бъде поднасяна на обществеността и Куин отново бе натоварен с нелеката задача да запази всичко в тайна. Само че този път без да се предизвиква излишен шум, защото журналистите продължаваха да си пъхат носовете навсякъде и единственото място, където все още не им се разрешаваше да влизат, бе Кубът и аутопсионната зала.

Подземната стая, в която се помещаваше Кубът, имаше размери двадесет и четири на тридесет метра и до нея се стигаше през големия хангар, изкопан в склона на Планината на конярите. От тук надолу водеше един-единствен товарен асансьор, което позволяваше да се ограничи потокът от любопитни.

Куин седеше в дъното на стаята, откъдето можеше да следи развитието на всички операции. Точно пред него имаше три реда монитори, пред които седяха служители във военни униформи. На голямата стена бе монтиран екран с размери шест на три метра, върху който можеше да бъде изведена всяка информация, предавана до компютрите в залата.

Точно зад Куин една врата водеше към коридор, от който се влизаше в заседателната зала, личния кабинет на майора, няколко спални помещения и неголяма галерия. Из стаята се носеше тихото бръмчене на машините, придружено от свистенето на въздуха, нагнетяван от грамадни, монтирани в горната част на хангара, вентилатори.

В центъра за управление влезе мъж с дълга черна коса, сплетена отзад на плитка, прекоси пътеката, следван от любопитните погледи на военните и се настани във фотьойла до Куин. Носеше очила без рамки и имаше тънички, черни мустачки.

— Какво ново, Майк?

Майк вдигна ръка и засука левия си мустак.

— Всички твърди дискове, донесени от базата „Скорпион“, са били изтрити.

— По дяволите! — Куин се облегна назад.

Майк поклати глава.

— Но чакай! Това не значи, че там не е останало нищо.

— Не те разбирам — рече Куин.

— Искам да кажа, че когато изтриеш един компютърен твърд диск, това не означава, че си заличил цялата информация. Винаги остава по нещичко. Като сянка от предмет, който вече е отместен.

Куин се наклони напред обнадежден.

— И какво откри?

— Засега нищо определено — призна Майк. — Работя върху него, но става бавно. Все едно да редиш китайска мозайка, след като си изгубил повечето от парченцата.

— И все пак?

— Мисля, че там се е съдържала информация за служителите на СТААР. Освен това намерих някои любопитни неща относно съобщенията, които са си разменяли аирлианските компютри.

— Друго?

Майк сбърчи вежди.

— Ами… трудно е да се каже, но ми се струва, че тези типове… — той спря и погледна въпросително Куин.

— СТААР — допълни майорът.

— Да де, от СТААР, изглежда са се опитвали да дешифрират нещо. Дори имам чувството, че са се занимавали със същото, което правя сега аз — възстановявали са изтрита информация.

— От какъв източник?

— Не зная. Едва ли е нещо, което се е намирало в базата в Антарктида.

— Добре тогава, кога ще разполагаш с по-точна информация?

Майк сви рамене.

— След няколко дни. Или седмици. Може би никога. Кой би могъл да знае?

— Друго?

— Ах, да — някои дреболии. Първо, търсили са по ключова дума.

— И коя е тя?

— „Ковчег“.

— „Ковчег“? — повтори Куин. — Какъв е тоя „ковчег“?

— Понятие нямам.

— Друго?

— Имаше един файл, изтеглен от историческа база данни. Нещо като студия.

— Върху какво?

— Върху „Мисията“. Членувано и с главна буква.

— Само това?

— Е, не забравяй, че не разполагах с цял век.

Куин му посочи вратата.

— Връщай се на работа.

— Как, по дяволите, ще се измъкнем?

Мъжът, който бе задал този въпрос, бе вкопчил ръка в стоманения кабел, окачен по протежение на товарния отсек. Краката му се полюшваха всеки път, когато нисколетящият самолет се издигаше или спускаше, следвайки очертанията на местността. Подобно на останалите тридесет души на борда, беше облечен с маскировъчна униформа без каквито и да било отличителни знаци. Казваше се Круто и бе прекарал по-голямата част от живота си във френския чуждестранен легион.

Елек вдигна поглед от сателитните снимки, които изучаваше внимателно, без да сваля масивните си слънчеви очила.

— Не се безпокой за това. Аз ще имам грижата.

— На глупак ли ти приличам? — попита Круто. — Не вярвам на никого, когато въпросът опре до спасяването на собствената ми кожа. Говори се, че в Китай положението било страшно напечено.

Круто погледна към останалите наемници, седнали наблизо. Повечето кимнаха в знак, че са съгласни с него. Заплащането беше добро, това би потвърдил всеки от тях — петдесет хиляди долара си бяха петдесет хиляди долара — но какъв е смисълът да ги имаш, когато си мъртъв?

Самолетът току-що бе напуснал афганистанското въздушно пространство и летеше към Китай. Круто остана изненадан, че до момента никой не бе направил опит да ги спре, докато Елек не изглеждаше особено загрижен от подобна опасност. Бяха кацнали за кратко на някакво занемарено летище в Туркменистан, бивша съветска република, където презаредиха без много приказки. Круто отдавна се бе уверил, че с пари могат да се купят много неща, но възможностите на Елек наистина надхвърляха всякакво въображение.

— Хубаво де, но как ще се промъкнем покрай китайските постове? — попита един от наемниците. — Казват, че цялата гробница била заобиколена от плътен кордон.

— Много просто — вдигна рамене Елек. — Скачаме право отгоре.

— И ония долу почват да гърмят — поклати глава Круто. — Знаеш ли колко лесно се стреля по човек, увиснал на парашут?

— Никой няма да стреля по нас — Елек вдигна малка стъклена топка. Вътре се поклащаше слабо фосфоресцираща, зеленикава течност. — Ей това нещо ще се погрижи.

— Че какво е то? — попита Круто.

— Нервно-паралитичен газ. Открит от руснаците и изпитан многократно в Афганистан. Действа в продължение на двадесет секунди, след шестдесет се разгражда напълно. Ще пуснем топката точно преди да скочим. Докато стигнем долу, всички ще са издъхнали.

— Божичко — възкликна удивено Круто, — ако посмеем да го използваме, чака ни международен съд!

— Никой не дава пукната пара за онова, което става в Западен Китай — отряза го Елек. — Пък и никой няма да разбере какво е станало.

— Да, бе — захили се Круто. — Без мен — той ококори очи, когато Елек опря топката в носа му.

— С теб или без теб — произнесе бавно Елек. — Млъквай, или ще строша топката в главата ти!

— Блъфираш! — не повярва Круто. — Ще умреш с нас.

— Вече си инжектирах антидот. — Елек подхвърли топката във въздуха и тридесет чифта очи я проследиха напрегнато как пада, докато отново я улови. — Тъй че за мен няма страшно. Виж за останалите… Ужасна смърт, казвам ви. Мозъкът престава да изпраща импулси до тялото… Дробовете спират да работят, после и сърцето. Остава само болката…

Круто преглътна.

— Хубаво, разбрах. Скачам.

Търкот доближи носа на самолетоносача, оставяйки зад себе си палубната суетня. Обърна се и проследи с поглед един Ф-14, който се снижи със скорост повече от триста километра в час и само след секунди вече бе заковал на площадката. Веднага самолетът бе заобиколен от цял куп техници, които с опитни движения го прикачиха за електрокара и изтеглиха встрани, преди да се е приземил следващият.

Времето бе съвсем ясно, хоризонтът бе като черта, разделяща морето от небето. Малка група делфини продължаваше да следва с плясъци кораба. Нямаше представа дали са същите, които бе наблюдавал по-рано.

— Колко ще струва да ми разкриеш мислите си?

Зад него стоеше Лиза Дънкан, облечена с тъмно кожено яке, закопчано догоре. В лявата си ръка държеше малко куфарче. Търкот знаеше, че им предстои съвсем скоро да се разделят — всеки потегляше в различна посока.

— Не съм сигурен, че си заслужават цената.

— Аз пък съм убедена в обратното.

Търкот погледна към морето.

— Не зная. Напоследък всичко се завъртя с такава шеметна скорост, че почти нямам време за мислене. Все се явяват по-важни неща.

— По-важни от мисленето?

— Не в този смисъл. Свикнахме първо да действаме, а после да разсъждаваме. Време е да погледнем няколко хода напред.

— Какво може да има там?

— Не съм съвсем сигурен, че бих искал да зная — отвърна Търкот, надявайки се Лиза да смени темата, но тя замълча.

Най-сетне той пръв наруши мълчанието.

— Понякога се питам защо.

— Защо какво?

— Ами… защо е всичко това. Нали разбираш, твърде дълго се съсредоточавахме върху конкретните обстоятелства — кой, кога, какво — без да търсим ключа.

— Май не те разбирам.

Търкот се мъчеше да открие най-подходящите думи за онова, което не му даваше покой от известно време.

— Помниш ли какво стана в Германия?

— Онази история, в която и ти беше забъркан?

Той кимна.

— Инцидентът в кафенето?

„Твърде деликатен израз за случилото се“ — помисли си Търкот. Точно преди да се запознаят с Лиза Дънкан бе изпратен на служба в едно секретно военно поделение за борба с тероризма в Берлин. През повечето време преследваха контрабандния пренос на оръжие от бившите социалистически страни. Групата бе съставена от американци и германци — все подбрани войници от специалните части на двете страни. Беше им заповядано първо да стрелят, а след това да задават въпроси, особено когато се отнасяше за оръжия, способни да поразяват стотици, дори хиляди невинни жертви.

По време на последната операция, преди да бъде прехвърлен в Зона 51, разузнаването изпрати групата им по дирите на екстремисти от ИРА, опитващи се да сложат ръка върху пратка самонасочващи се ръчнопреносими ракети САМ-7 от оборудването на бившата източногерманска армия.

Предполагаше се, че ще бъдат използвани за свалянето на самолет „Конкорд“ над летище Хийтроу. Оръжията вече пътуваха по предназначение, когато групата на Търкот получи заповед да им пресече пътя.

Бяха организирали засада, но терористите бяха спрели в едно заведение в малкото градче, точно преди мястото, където ги очакваха. Поизгубил търпение, водачът на групата реши да отиде на разузнаване и взе Търкот със себе си.

Въоръжени с автомати със заглушител под дългите си шлифери, двамата влязоха в заведението, представляващо комбинация от бар и ресторант, или на немски Gasthaus. Вътре беше пълно с посетители. Веднага забелязаха двама от терористите, но третият не се виждаше никъде.

И тогава партньорът на Търкот допусна грешка, издавайки се с прекалена нервност. Един от ирландците ги забеляза и… всичко полетя с краката нагоре. Последва безредна стрелба, в която двамата терористи бяха убити.

Третият се опита да напусне заведението с група цивилни. Немският командос откри огън по цялата група. Наложи се Търкот да му избие оръжието, при което си бе изгорил дланта от нажеженото дуло — и досега имаше белег. Едва по-късно преброиха жертвите. Четирима убити цивилни, включително едно осемгодишно момиченце и бременна жена. Като капак на всичко хората, които ги бяха пратили там, ги наградиха с медали за храброст. Нещо се прекърши в Търкот след този случай и като че ли остави дълбоко в него незаздравяваща рана.

— Майк? — в гласа на Дънкан се долови тревога. — Какво искаше да кажеш за Германия?

— Нищо — отвърна Търкот. Чувстваше се изморен.

— Не е нищо — възрази Дънкан.

Той въздъхна.

— Нещастниците, които застрелях в Германия. Терористите от ИРА. Техните идеи. Мотивите им. Ето за какво си мислех. Бяха уверени в правотата си. Смятаха каузата си за единствено справедлива и бяха готови да платят каквато и да било цена за осъществяването й. Да направят всичко, дори да убиват невинни.

— О, стига — махна с ръка Дънкан. — Как можеш са сравняваш…

— Нали сама поиска да знаеш за какво мисля — прекъсна я той. — Ето че ти казах.

Дънкан не отговори. Отново настъпи мълчание.

— Хубаво — подхвана отново Търкот. — Сега сме на американски кораб. Момчетата тук носят униформи. Участвали са във Войната в залива, хвърляли са бомби над Ирак. Всеки от тях е убивал. Но противникът им е вярвал в онова, което върши, също колкото и нашите пилоти и моряци са били убедени в правотата си. И така е било винаги. Нали знаеш — Бог е и на двете страни. Как тогава едната накрая печели? Ей такива неща си мисля. Опитваме се да си обясним действията на аирлианците с нашия мироглед, но те не са хора. Много по-различни са от нас, отколкото ние от иракчаните. А виж, Яков казва, че войната била между нас — между хората. Не с пришълците.

— Но нали пришълците са ни манипулирали? Оказа се, че СТААР не е земна организация, а мозъците на тези Водачи са промити като на хората от „Меджик-12“.

— Значи са марионетки, така ли? А ние какво сме? Не можем да си осигурим помощ дори от КИСПП и нашето правителство. Не вярваме на никого, нали така ни съветва Яков? И в специалните части ни учеха да не приказваме много, но това минава всякакви граници. Време е да се огледаме. Струва ми се, че зад всичко това се крие нещо повече. Нещо съвсем различно.

— Защо?

— Какво? — подскочи изненадано Търкот.

— Зададох същия въпрос, с който и ти започна тази реч. Защо трябва да има нещо повече? Защо трябва да е различно?

Търкот премигна учудено.

— Не си ли съгласна, че трябва да съществува крайна цел?

Дънкан разпери ръце.

— Тъй да бъде. Но не знаем каква е и не ни остава нищо друго, освен да реагираме според обстановката.

— Да реагираме според обстановката — усмихна се мрачно Търкот. — Това ми хареса.

Известно време двамата гледаха към океана.

— Има още нещо — обади се Дънкан.

— Да?

— Яков.

— Какво за него?

— Ти вярваш ли му?

— Нали той ни каза да не вярваме никому.

— Съгласна съм с него.

— Защо?

— Разговарях насаме с Лари Кинсейд и майор Куин, докато вие с Яков разпитвахте фон Сеект. Кинсейд е проверил орбитата на спътника на „Земя без граници“ точно преди да падне. Получил е данните от Космическия център.

Търкот чакаше търпеливо.

— Вярно, че не се е приближавал до кораба-майка и „нокътя“, но в един момент от полета орбитата му внезапно се е променила. Станало е над едно място в централна Азия, на име Сари Шаган. Сигурно не знаеш, но там е разположен главният руски изследователски център за противоспътникова отбрана. И друг път сме получавали сведения за непрограмирана корекция в орбитата на спътници на НАТО, прелитащи над тази зона. Някои специалисти предполагат, че е бил използван нискоенергиен лазер. Според други, става въпрос за електронно заглушаване.

— Искаш да кажеш, че спътникът е бил свален от руснаците?

Дънкан кимна.

— Кинсейд е убеден в това. Куин е направил опит да проникне в общоинформационната система на Коро и доколкото разбрал, по програма спътникът е трябвало да остане най-малко още двадесет и четири часа на орбита, а след това да навлезе в ниските слоеве на атмосферата и да падне в южната част на Атлантическия океан — точно както и предишните два. Този тип сателити разполагат със собствени маневрени двигатели и Кинсейд е установил, че са били задействани малко след намесата на руснаците — вероятно по заповед от „Мисията“.

Търкот обмисляше новата информация.

— Значи руснаците променят орбитата на спътника, онези от „Мисията“ му нареждат да се приземи преждевременно и далеч от предполагаемото място. Нищо чудно унищожаването на Четвърти отдел да е пряко следствие от този акт. Ако, разбира се, Яков казва истината и базата наистина е била унищожена. Може би руснакът знае повече, отколкото дава да се разбере.

— И аз така виждам нещата. Сбъркал е някъде, а сега се опитва да ни използва, за да си поправи грешката. И без това неговите хора вече ги няма.

— Все пак, по-важното е, че е бил провален планът на „Земя без граници“. Какъвто и да е бил.

— Може и да си прав. Представи си обаче, че не е трябвало спътникът да попада на сушата. Заради нещо вътре в него. Но пада в Южна Америка и всичко отива по дяволите.

— Дано не си права! Защото това означава, че ситуацията е извън контрол. Дори за „Мисията“.

— Или пък Яков ни мами и няма никаква „Мисия“ — подметна Дънкан.

— Или има и той е един от тях.

— От тях?

Търкот се засмя, но по-скоро заради безпомощността си.

— СТААР. Водачите. Четвърти отдел. КГБ. Дявол да го вземе, може да е дори двоен агент на ЦРУ. Кой може да знае? А може и да говори истината. Какво значение? Онези нещастници в Южна Америка са вече мъртви и на нас се падна честта да разберем какво е пренасял спътникът — било то Черната смърт, или нещо друго.

— Затова реших да се върна в Щатите. Искам да проверя някои неща.

— Например? — попита Търкот.

— Първо ще прескоча до авиобазата Ванденберг. Една от совалките ще излети оттам. Все още работя за президента и той нареди да присъствам на старта. Искам на място да разбера какво целят хората от КИСПП с тези полети до кораба-майка. След това ще продължа до Зона 51. От там най-добре се координират всички действия, особено когато вие подразберете какво става. А и ми се струва, че мога да науча още подробности за Дълси и Джамилтепек.

Търкот кимна.

— Така е. Когато приключим с разузнавателната операция, двамата с Яков ще се присъединим към теб в Зоната.

Веднага щом получи заповед за тръгване, Норуард се зае да събира екипировката и да подрежда багажа. За да достигнат района на поражение и да съберат необходимите образци — без да пострадат в процеса на работа — щяха да се нуждаят от високо специализирано снаряжение. Това означаваше, да си осигурят степен на безопасност от Четвъртото ниво.

Норуард негласно предостави цялото управление на Кениън. Макар по-млад, той разполагаше с необходимия опит за работа на открито. Норуард дори бе щастлив, че Кениън ще бъде с тях — беше се наслушал на какви ли не истории за приключенията му в различни тайни места.

Съществуваха два фактора от първостепенно значение, отнасящи се до откриването на непозната до момента биологична заплаха. Първият, естествено, бе характерът и видът на причинителя, както и да бъде изолиран в изкуствена среда. Вторият бе да се открие произходът му. Обикновено тези два фактора бяха достатъчни, за да се започне борбата.

Само преди две години в Южен Заир бе избухнала страхотна епидемия. Имайки предвид отдалечеността на района от цивилизацията, новината за епидемията бе пристигнала със закъснение. Междувременно болестта продължаваше да се разпространява в пограничните райони между Заир и Замбия, причинявайки смъртност от деветдесет процента сред засегнатото население. Умрелите наброяваха десетки хиляди.

След две седмици на безпрепятствено разпространение, вирусът достигна столицата на Заир, Ндола. Заирският президент нареди на военните да изолират града. Пътищата бяха блокирани, летището — затворено, транспортът замря. Президентът бе готов да пожертва дори столицата, за да спаси страната.

Но вирусът изчезна със същата бързина, с каквато се бе появил. Издъхнаха и последните му жертви, телата им бяха изгорени. Животът постепенно се върна в нормалното си русло, освен че нацията бе намаляла с четиридесет хиляди души. Дребна цифра, според африканските представи.

Единствено Институтът не се примири с изчезването на болестта. С помощта на заирски лекари бяха получени образци от замразени тъкани, които бяха изпратени по въздуха в Щатите. От тях съвсем скоро бе изолиран и смъртоносният вирус. Оказа се филовирус, братовчед на вирусите „Марбург“ и „Ебола“. Все пак се различаваше от тях, заради което бе кръстен „Ебола 3“. Ако не познаваха неговите прародители — „Марбург“ и „Ебола“, специалистите от Института сигурно щяха да се затруднят. Сега вече знаеха, че е техен роднина.

Ето че вече разполагаха с „Ебола 3“, но единственото, което знаеха за него, бе, че убива бързо и безпощадно. Тогава Кениън предложи да проследят откъде е дошъл вирусът. Той лично отлетя за Заир, за да оглави разследването. Досущ като детектив тръгна по дирите на смъртоносната зараза, разпитвайки малцината оцелели. Не след дълго Кениън установи, че „Ебола 3“ не произхожда от Заир, а от югоизточния бряг на езерото Бангулу в Замбия. Нае малък самолет и отлетя натам. Местността се оказа блатиста, почти незаселена с хора и истински рай за дивите животни. Кениън накара пилотът да се приземи на един от малкото острови, където според картата имаше селце, но още докато се спускаха, ги посрещна миризмата на разложена човешка плът и пилотът категорично отказа да кацне.

Кениън се завърна в Института и предложи да бъде организирана нова експедиция до езерото Бангулу, за да открият мястото, където се бе появил на бял свят „Ебола 3“. Доводите му бяха, че щом веднъж вече вирусът бе прехвърлил границите на блатистата страна, това може да стане и втори път, и то с далеч по-тежки последствия. Четиридесет хиляди мъртви и 90 процентна смъртност при заболелите бяха достатъчно сериозен аргумент. Отделени бяха нови средства и Кениън се завърна в Замбия, начело на група специалисти и с необходимото оборудване, за да работят в условия, максимално близки до тези в Четвърто ниво.

Върнаха се в блатистата страна и претършуваха всички острови в продължение на две седмици. Най-сетне откриха един остров, заселен с маймуни, за който Кениън подозираше, че е бил първичното огнище на заразата. Неколцина местни жители му разказаха, че от време на време ловци от селото ходели на острова да ловят маймуни, които сетне посредници продавали на различни научноизследователски лаборатории за техните експерименти. Според Кениън това е бил пътят, по който болестта бе напуснала блатата. След като се екипира по подходящия начин и взе всички необходими предпазни мерки, групата на Кениън се прехвърли на острова. Но не откриха нищо и в края на краищата си тръгнаха с празни ръце.

Експедицията бе обявена за провал, но Кениън бе доволен от опита за работа в тежки полеви условия и очевидно той сега щеше да му е от полза. Голяма част от снаряжението, натоварено на втория хеликоптер, датираше от времето на тази „провалена“ експедиция и бе пригодено за примитивната обстановка на джунглата. Само че този път не заминаваха за Африка, а за безлюдните пространства край Амазонка. Нищо чудно да се срещнат със заплаха, далеч по-страшна от споменатия „Ебола 3“. Норуард знаеше, че въпреки усилията на многобройни институти от целия свят, все още не беше изработена ефективна ваксина срещу „Ебола“, „Ебола 3“ и „Марбург“. Единственото, което бяха постигнали във ВИМИЗЗ, бе създаването на достатъчно сигурни лабораторни тестове, с чиято помощ бързо можеше да се определи дали човек е засегнат от някой от тези вируси.

Южна Америка бе нещо ново и различно. И тази летяща чиния — Норуард се питаше защо ли ще участва. За да спестят време? Полковник Кармен бе намекнала недвусмислено, че засега заповедите пристигат не по официалните канали. Още една загадка.

— Идват да ни вземат — обяви Кениън.

Скакалецът се приземи точно пред централната сграда на Военния институт. Бяха струпали наблизо цяла купчина с екипировка. Норуард проследи с почуда извънземния съд, който застина във въздуха и сетне плавно се спусна право надолу.

От горния люк се показа офицер в униформа на американските ВВС.

— Майор Норуард?

Норуард кимна.

Офицерът огледа багажа.

— За няколко минути ще го натоварим. Веднага след това се понасяме. В началото „самолетчето“ ни може да ви се стори странно, но не му обръщайте внимание. Затова пък ще ви откараме за нула време.

— Колко дълго ще летим всъщност?

— По пътя ще се отбием до „Стенис“, за да вземем още няколко души.

Кениън поклати глава.

— Нямаме време за никакви отбивки.

— Закъде сте се разбързали?

— На всеки час — произнесе с равен глас Кениън — вирусът, който ни интересува, се размножава с по няколко милиона единици. Затова бързаме.

12.

На борда на „Спрингфилд“ сред екипажа цареше напрегнато очакване. Трите „изтребители фу“ кръжаха наблизо в бойна готовност. Капитан Форстър бе готов да чака, докато се изчерпят запасите от кислород — които щяха да стигнат за два месеца — преди да предприеме каквито и да било рисковани постъпки. Беше запознат със съдбата на „Пасадена“ и нямаше никакво намерения да я споделя преждевременно.

По-лошото бе, че освен него, решението можеше да бъде взето и от политиците, а за капитан Форстър те не бяха извор на мъдрост. Ако оставеха на адмирал Полдън, той сигурно щеше да засипе Великденския остров с ядрени удари, докато го потопи.

На Великденския остров тялото на Кели Рейнолдс бе преустановило почти всички свои функции, оставяйки се на волята на стража. Умът й обаче оставаше буден. Все още виждаше различни картини, сцени от миналото.

Най-голямата от всички статуи, висока над двадесет метра и тежаща поне двеста тона, лежеше сред още четиристотин други недовършени статуи на склона на Рано Рараку. Ала вече нямаше кой да я вдигне, за да предупреждава.

Последният Човек-птица бе нарушил закона. От морето бяха пристигнали непознати. Идеха от там, откъдето изгряваше слънцето, без да се боят от подредените на брега моаи. Слязоха, разговаряха с Човека-птица, сетне си тръгнаха. А той изчезна в една от цепнатините на Рано Као. Нямаше го цели пет дни, а когато се появи отново, сред хората настъпи разцепление — едни, които още помнеха защо са тук, се опълчиха срещу другите — съзаклятници, готови да последват човека-птица.

Последните се заеха да събарят статуите, а първите се нахвърлиха върху тях. Започна истинско клане и тогава дойде Черната смърт и покоси всички — от двете страни. И така стана, че островът бе обезлюден, а вятърът заличи надписите от камъните и разпиля по склоновете на планината плочиците ронго-ронго.

Водачът Паркър включи компютъра и провери електронната си поща. Имаше само едно писмо и той знаеше от кого е, тъй като адресът му бе известен на една инстанция.

Той премести мишката, за да отвори писмото на екрана и в този миг забеляза, че ръката му трепери. Опита се да овладее треперенето, но нервите му изневериха. В края на краищата, след значителни усилия все пак успя да отвори посланието и го прочете.

Уведомяваха го за промяна в разписанието. Нямаше обяснения за скъсяването на срока, нито пък бяха необходими. Заповедта бе категорична и неотменна. Паркър изпрати потвърждение.

Дънкан, Търкот и Яков се качваха по металната стълба към площадката за излитане, когато ги спря един моряк.

— Доктор Дънкан?

— Какво има?

Морякът й подаде компютърна дискета.

— Току-що го получихме чрез ИНТЕРЛИНК от Зона 51.

— Скакалецът скоро ли пристига? — попита Търкот.

— Да, сър. След пет минути.

— Ескортирайте пътниците до заседателната зала — нареди Дънкан.

Тя взе дискетата и тримата се върнаха обратно.

— Сега пък какво? — попита Търкот.

— Не зная — рече Дънкан, докато включваше лаптопа. Пъхна дискетата във флопито и погледна екрана. — Това е АВИ.

— Какво?

— Видеопрограма. От майор Куин. Получил я е от Харисън.

— Вашият загадъчен познат — произнесе басово Яков.

Отвън отекнаха стъпки, които спряха пред тяхната врата. В стаята влязоха двама души с униформи и знаци на ВИМИЗЗ. Последва припряно запознанство.

— Да чуем какво е станало — попита, без да се бави, Кениън.

— Нищо повече от онова, за което съобщих на полковник Кармен — обясни Дънкан и посочи Яков. — Нашият руски приятел смята, че става въпрос за нова версия на познатата от историята Черна смърт.

Норуард сбърчи вежди.

— Вярно, че чумата не е победена напълно — миналата година имаше кратък епидемичен взрив в Индия — но тя вече не е нелечимо заболяване. Можем да се справяме с нея. Освен това не е в състояние да убива толкова бързо, колкото изглежда от снимките, които получихме.

— Тогава сигурно е нещо, наподобяващо по действие Черната смърт — не се предаваше Яков.

— Нека погледнем видеопрограмата — вдигна ръка Дънкан. — Възможно е да получим допълнителни сведения. Вероятно е от Южна Америка.

Всички се извърнаха към екрана на компютъра и Лиза пусна програмата. Непознат мъж се подпираше на перилата на малък катер. Кожата му бе обсипана с черни мехури.

Мъжът се олюля, строполи се на колене и повърна черна кръв, а тялото му бе разтърсено от мъчителни конвулсии. На екрана се появи втора фигура, която държеше нещо в ръце. Болният мъж издаде странен, сподавен стон. Отново повърна кръв. Вторият го претърколи по гръб, избърса устата му с пръсти и пъхна вътре гумена тръбичка. Нещастникът повърна за трети път, сега вече цял фонтан, който премина през и покрай тръбата и обля лицето и гърдите на човека, който се опитваше да му помогне.

— Това е въздухопровод — обясни Кениън. — За да може да диша. Иначе ще се задуши от кръвта и повърнатото.

— Не носи нито маска, нито ръкавици — произнесе ужасено Норуард.

— Вижте ръцете му — посочи Кениън. — Същите черни мехурчета. В по-ранен стадий, но и той е заразен.

Мъжът натика гумената тръба в гърлото на падналия, извърна лице към обектива и произнесе безизразно:

— Казвам се Харисън.

Макар променен от миниатюрните говорители на лаптопа, Дънкан бе сигурна, че принадлежеше на непознатия, който й се бе обаждал.

— Това е Руиз — моят водач. Преди два дни се натъкнахме на едно запустяло селище, където всички бяха умрели от същото заболяване — Харисън посочи падналия човек. — Сега вече диша нормално, но е изгубил много кръв и е в шок. В действителност е обречен и аз не мога да му помогна с нищо.

От корема на Руиз долетя страшен, раздиращ звук, който се чуваше съвсем ясно в стаята.

— Какво беше това? — попита Търкот.

— Червата му — обясни Кениън.

Руиз разкриви мъченически уста и отвътре бликна нова порция кръв, примесена с разкъсани тъкани.

— Ето какво сме чули — продължи Кениън. — Вътрешностите му се разпадат.

Руиз отвори очи и се облещи в камерата. Търкот имаше чувството, че се опитва да проговори, но тръбичката му пречеше. От устата му продължаваше да шурти черна кръв. После главата му увисна назад и очите му се изцъклиха.

Цялото му тяло бе покрито със ситни кръвоизливи — кръв струеше от всички отвори. Харисън отново се показа пред обектива. Не изглеждаше особено впечатлен от мъчителната смърт на човека до него.

— Сега вече искате да ви покажа и останалото, нали?

Той се пресегна и извади от една чанта малък скалпел.

— Какво е намислил? — попита Яков.

— Добре, само така — мърмореше Кениън.

Харисън постави върха на скалпела под гръдната кост на Руиз.

— Кой е този човек? — попита Норуард.

— Не знаем — отвърна кратко Дънкан.

— Изглежда обаче е наясно с това, което върши — произнесе Норуард, докато всички наблюдаваха как острието на скалпела се плъзга надолу през податливата плът. Коремът на Руиз се оказа пълен с кръв и парченца от вътрешности. Харисън бръкна вътре и зарови пръсти сред разкашканите органи.

— Божичко! — Дънкан постави ръка на устата си. — Никога не съм виждала подобно нещо!

— Бъбреците са се разпаднали — обясняваше Харисън. Той изтегли нещо с цвят на урина. — Това е останало от черния дроб. Не зная какво точно е убило този човек, но искрено се надявам тези, които ме гледат, да са наясно.

Харисън се изправи, вдигна едно вълнено пончо и покри трупа. След това приближи ръцете си към камерата. Ясно се виждаха многобройните черни мехурчета.

— Моля ви, побързайте…

Екранът угасна.

Норуард огледа присъстващите и спря поглед на Кениън.

— „Ебола“?

Норуард знаеше, че съществуват три варианта на смъртоносния вирус: „Ебола Судан“, „Ебола Заир“ и „Ебола 3“. При „Заир“ смъртността наближаваше 90 процента, „Судан“ бе близко зад него.

— Не — отсече с уверен глас Кениън.

— Това е Южна Америка — разсъждаваше на глас Норуард. — Какво ще кажеш за „Боливийска треска“?

— Също не.

— Тогава „Венецуелски конски енцефалит“ прехвърлен на хора?

— Не. — Кениън чукна с пръст екрана на компютъра. — Къде е заснето това?

— Западна Бразилия, близо до границата с Боливия — отговори Дънкан. — Градът се казва Вилхена.

— Поставен ли е под карантина? — намеси се Норуард.

Кениън се засмя.

— Стига, човече, гледай реално на нещата. Ние сигурно сме първите зрители. Местните нямат никаква представа какво ги е сполетяло. Но трябва да призная, че човекът, който направи аутопсията, беше професионалист. Този Харисън несъмнено знае в какво се е забъркал. И е единственият, освен нас.

— Друг път виждал ли си нещо подобно? — попита го Норуард. Останалите очакваха напрегнато отговора.

Кениън вдигна рамене.

— Не съм видял кой знае колко, освен „адските пламъци“.

„Адските пламъци“ на жаргона на Института означаваше финалния стадий на пациент — носител на смъртоносно заразно заболяване.

— Възможно ли е да е „Ебола 3“?

— Съмнявам се — отвърна Кениън. — Но единственият начин да разберем е като отидем на място.

— Като отидем на място? — повтори като ехо Търкот. — И как, по дяволите, ще се предпазим да не пипнем същата болест?

— Взели сме защитни костюми — обясни Кениън. — Но да не губим повече време…

— Как се работи с това? — Че Лу посочи странния уред. Не искаше да разпитва Ло Фа за кървавите петна върху пулта.

— Не зная — поклати глава Ло Фа. — Виж, има написани инструкции. Май са на руски.

— На руски ли?

— Ами… носеха го руснаците, дето проникнаха в Циан Лин. Сетне китайците са им видели сметката и са го взели. Аз пък го взех от тях.

Ло Фа повика един от хората си, младеж с интелигентна физиономия.

— Можеш ли да четеш на руски? — попита го той.

Младежът кимна.

— А да боравиш с предавател?

Младежът плъзна пръст по металната табличка с инструкциите и помръдна с устни.

— Ще се справя — обяви накрая той. Извади малка сателитна чиния от брезентовата торба и я монтира върху триножник така, че да сочи нагоре. Включи я с кабел към предавателя, свали телефонната слушалка, прикачена към една от стените на прибора и я подаде на Че Лу.

— Можете да изберете номера.

— И само това? — попита учудено професорката.

— Ами така пише тук — рече младежът.

Че Лу се зае да избира внимателно номера, който й бе дал Търкот.

Лиза Дънкан глътна две таблетки „Ибупрофен“, в напразен опит да овладее пулсиращата болка в главата си. Пътищата им с Търкот отново се разделяха. Докато той, Яков и военните лекари отлитаха за Южна Америка, на нея й предстоеше да се завърне в слънчева Калифорния.

Едва преглътнала хапчетата и сателитният телефон зазвъня. Тя го извади от джоба.

— Дънкан.

Гласът от другата страна бе колеблив, говореше със силен акцент.

— Опитвам се да открия капитан Търкот.

— Кой се обажда?

— Професор Че Лу. Госпожице Дънкан, капитанът ми даде този номер в случай на нещо непредвидено.

Дънкан стисна здраво слушалката.

— Къде се намирате?

— На около пет километра от Циан Лин. У мен е бележникът на професор Нейбингър.

— А Питър?

— Погребахме го. С всички необходими почести.

Дънкан кимна тъжно. Дълбоко в себе си се бе надявала на чудо.

— Благодаря ви.

— Открих в бележника му много важна информация — продължи жената отсреща.

— Тайната на гробницата?

— Да, става въпрос за долната галерия, макар да не се обяснява какво има там. Останах обаче с впечатлението, че са тела на аирлианци. Говори се и за някаква енергия — енергията на слънцето.

— Рубинена сфера?

— О, не съм наясно. Пише, че за да се проникне в долната галерия, е нужен ключ.

— Какъв вид ключ?

— Не е ясно. Голяма част от текста е на старорунически, а аз не го разбирам. Възможно е този ключ да е някъде вътре, например в голямата зала със сандъците. Или се пази от стража. Думата „ключ“, както подчертава в последните си бележки професор Нейбингър, може да означава и код. Или поредица от знаци върху контролното табло.

Дънкан махна с ръка. Както винаги, нищо не беше ясно, когато ставаше дума за аирлианците.

— Можете ли да влезете в гробницата?

— Трудно, но не е невъзможно. Виж, излизането ще е проблем. Затова ще ми е нужна вашата помощ.

— Какво искате да направя?

— А какво можете да направите?

— Не много — отвърна мрачно Дънкан. — Вашата страна се е изолирала напълно от външния свят. Не е изключено втори опит за нелегално проникване на китайска територия да доведе до война.

— На всяка цена трябва да вляза — настояваше Че Лу. — Но затова ще ми е нужна помощ. Тук на моя страна има доста хора, които разчитат на вас.

Дънкан помисли малко, сетне отвърна:

— Ще направя каквото мога, но искам да съм честна с вас. То не е много.

— Благодаря ви, задето сте откровена с мен.

— А вие какво ще правите? — попита Дънкан.

— Дните ми са преброени — отвърна бавно Че Лу. — Искам да разбера какво се крие в гробницата, преди да си отида. Нека хората ми сами решават за себе си.

— Успех — произнесе Дънкан.

— Благодаря ви. Пак ще ви се обадя.

Връзката беше прекъсната и Дънкан се отпусна уморено назад. Болката в главата й бе по-силна от всякога, от таблетките нямаше никаква полза.

Някой почука на вратата на каютата. Човек от екипажа й подаде лист с напечатано съобщение. Двете совалки щяха да излетят по график, точно след осем часа.

Съществуваше ли някаква връзка между старта на совалките и изстрелването на спътниците на „Земя без граници“? Засега не виждаше такава, но не можеше да изключи подобна възможност. Информацията, че „Земя без граници“ е била тясно свързана със строежа и оборудването на биолабораториите в Дълси бе истински шок за нея. Досега обаче не бе успяла да изрови допълнителни сведения по въпроса.

Ами ако наистина на дъното на Циан Лин има втора рубинена сфера? Тя си спомни сферата, която бяха открили в подземната галерия в Етиопия — в миньорското селище на „Тера-Лел“. Оставена там от Артад, за да държи в шах Аспасия и да му попречи да се върне на Земята. Дяволски силна заплаха, наистина. Досущ като доскорошната доктрина за взаимно унищожение, поддържана от САЩ и СССР в годините на студената война. Само дето войната на аирлианците бе продължила хилядолетия.

Спусната в зейналата пропаст на грамадния подземен разлом, рубинената сфера можеше да предизвика верижна реакция в земното ядро, която щеше да доведе до разместване на тектоничните пластове и до пълно разрушение на цялата човешка цивилизация. Сценарий, също толкова страшен, колкото и ядрената зима.

Тя си спомняше и черния каменен обелиск, щръкнал като показалец насред пещерата, с изписаните отгоре китайски и старорунически текстове. Да, Че Лу беше права, сега тя и хората й наистина се нуждаеха от външна помощ.

Дънкан се свърза с няколко доверени хора в Агенцията за национална сигурност и помоли да държат под постоянно наблюдение не само района в Южна Америка, но и този около Циан Лин, и да й пращат периодични доклади, независимо дали съществува промяна в ситуацията. След това се обади във Форт Браг.

Ново почукване на вратата.

— Госпожице Дънкан, самолетът ви чака.

Търкот огледа вътрешността на скакалеца. Двамата лекари бяха свели глави и обсъждаха полугласно нещо.

— Специалисти — произнесе презрително Яков.

— Не можем без тях — рече Търкот.

— Да, едни забъркват голямата каша, а други после трябва да я оправят.

Централната част от скакалеца бе затрупана от пластмасови контейнери, други, по-големи, бяха прикачени от външната страна. Търкот се изправи, заобиколи купчината и приближи към двамата учени.

— Е, какво смятате? Причинителят вирус ли е?

Кениън кимна.

— Засега разполагаме само с данните от филмчето. Започнахме по метода на изключването, за да намалим максимално възможностите. Първо повръщането. Второ, масивните кръвоизливи от всички отверстия. Подобно нещо се среща при някои тежки вирусни инфекции. Но по-важното е да разберем какъв е пътят или механизмът на предаване. Така например при вируса на СПИН той е: телесна течност — кръв или сперма — контакт. Повечето смъртоносни вируси не се предават лесно. Причината е, че не са в състояние да издържат твърде дълго на ултравиолетово лъчение. Ето защо се разпространяват предимно чрез телесните течности.

— Може и да ви се стори глупаво — спря ги с жест Търкот, — но какво точно представлява вирусът? Вижте, аз съм войник, а вие сте специалистите. Ще ми се да имам поне някаква представа с какво си имаме работа.

Кениън го погледна замислено.

— Съществуват различни видове болестотворни микроорганизми. Двата основни са бактерии и вируси. Туберкулозата е бактериална инфекция, СПИН е вирус. Повечето хора ги смятат за малки същества, обявили война на човечеството, но в действителност те само се опитват да оцелеят. В някои случаи ние сме временен гостоприемник, в който те живеят и се размножават. — Кениън помисли малко и добави. — Освен това само бактерията е жива. Вирусът не е.

Търкот погледна към Яков и откри, че руснакът също слушаше внимателно.

— Бактериите — продължи Кениън — са живи клетки. Понякога ни създават проблеми, когато попаднат в телата ни и имунната защита реагира толкова силно, че причинява смъртта и на много невинни клетки. В други случаи причинителите на неприятности са самите бактерии. Холерата е типичен пример за това. Токсини от бактерията атакуват чревната стена, предизвиквайки тежка диария, която обезводнява организма до такава степен, че болният умира. Така причина за смъртта е един от страничните ефекти на холерния вибрион. При вируса е различно. Вирусът е генетичен материал — ДНК или РНК — в протеинова обвивка. Вирусите съществуват навсякъде, но за да се размножават, им е необходима жива клетка. В процеса на своето размножаване вирусът убива клетката гостоприемник. Повечето бактериални инфекции подлежат на лечение, въпреки че мутират лесно и проявяват нарастваща резистентност към стандартните методи в медицината, от типа на антибиотиците. Виж, противовирусните лекарства са малко. Най-добрата защита там е ваксинирането. Само че то е превантивна мярка, която се взема преди заразяването. С други думи, откриването на вида на вирусната инфекция у заболелия не помага особено, когато възможностите за лечение са толкова ограничени.

— Значи Харисън и всички останали заразени във Вилхена са обречени, така ли?

— Напълно.

— Колко още им давате? — попита Търкот.

Кениън поклати глава.

— Не зная. Съдейки по филма, това нещо действа невероятно бързо. Всъщност тъкмо този парадокс при вирусите е спасил човечеството от пълно унищожение. Колкото по-бързо един вирус унищожава своя приемник, толкова по-малко са шансовете да бъде разпространен. Ако вирусът действа за няколко часа, тази възможност е нищожна, ако работи подмолно с години — както при СПИН — тогава разпространяването му е широко. Но за да ви отговоря на въпроса точно, трябва да зная къде се е заразил този Руиз.

Търкот погледна през прозрачната стена на скакалеца. Вече се забелязваше бреговата линия на Южна Америка.

— Скоро ще разберем — произнесе той. Хрумна му нещо друго. — Черната смърт…

— Да? — подкани го Кениън.

— Казахте, че се разпространявала от мухи и плъхове, нали?

— И все още — кимна Кениън.

— Но самата болест откъде се е взела?

Кениън вдигна рамене.

— Съществуват милиони микроскопични организми. Те еволюират и се променят също като нас, само че го правят хиляди пъти по-бързо, защото продължителността на живота им е твърде кратка.

— Но има и лаборатории — като тези в Ирак, където хората създават сами подобни микроорганизми — за биологична война.

— Така е — кимна Кениън, но очевидно не разбираше накъде бие Търкот.

— Възможно ли е Черната смърт да е била създадена изкуствено?

Кениън се засмя.

— Но тя се е появила през Средновековието, когато основният начин на лечение все още е бил кръвопускането — за да излязат навън бесовете. И когато алхимиците търсели начин да превърнат оловото в злато. Няма начин с тогавашните средства да са създали Черната смърт.

— Забравяте нещо — вдигна пръст Търкот.

— Какво?

— Че аирлианците са на Земята от осем хиляди години преди появата на Черната смърт. Не смятате ли, че те са разполагали с необходимите средства, за да я получат?

13.

Още щом се показа на изхода на самолета, Дънкан почувства топлия калифорнийски вятър. В първия момент дори усети замайване. Не знаеше колко е часът, бяха пресекли толкова много часови зони. Тя се огледа. На запад Тихият океан се сблъскваше със скалистия бряг. Ванденберг се намираше на средата на пътя между Лос Анджелис и Монтерей. Освен полигон за ракетни изпитания, тук бе разположена и резервната стартова площадка на совалката. Площадката заемаше цялата територия между Дънкан и океана. Издигаща се на височина от 55 метра, совалката „Индевър“ вече бе прикрепена към ракетата-носител и външните горивни резервоари.

В мига, когато Дънкан спря погледа си на нея, над пистата отекна многократно усилен от високоговорителите глас:

„До старта остават шест часа и нула минути. Финалното отброяване е възобновено. Следващата планова задръжка е след три часа. Техниците от кулата да започнат предстартова проверка на външната обшивка. Готовност за прекачване на течно гориво.“

— Величествено, нали?

Дънкан се обърна. Шестима мъже и една жена я очакваха при опашката на товарния самолет, с който бе долетяла от „Стенис“. Носеха еднакви емблеми на лявото си рамо — полумесец и звезда, разделени от кама.

Мъжът, който я бе заговорил, пристъпи напред и подаде ръка. Беше висок, добре сложен, мургав, с обръсната до голо глава. Облечен бе с маскировъчен комбинезон, а под табелката с името му бе извезано „флотски тюлени“. Дънкан му подаде своята ръка и бе споходена от усещането, че я е пъхнала в менгеме.

— Аз съм лейтенант Осболд, командир на полета на „Индевър“.

— Лиза Дънкан — рече тя. — Съветник на президента.

Осболд се усмихна.

— Идвате да ни шпионирате. — Той се извърна. — Нека ви представя другите членове на екипажа.

Докато произнасяше имената им, хората пристъпваха напред.

— Лейтенант Дж. Г. Гоновър, заместник-командир.

Гоновър беше мършав, червенокос мъж, с превръзка на едната си ръка. Той проследи погледа на Дънкан и обясни небрежно.

— Дребен инцидент по време на тренировките.

— Старши офицер Ериксън е нашият оръжеен специалист.

Ериксън беше нисък и набит.

Осболд продължи нататък.

— Лейтенант Лопес, медик.

Лопес имаше испански черти и лъчезарна усмивка.

— Лейтенант Теръл, инженерен специалист.

Теръл имаше голям, закривен нос, тънки, стиснати устни и плешива глава. Той кимна на Дънкан, но не помръдна.

— Теръл вечно е потънал в мисли — обясни Осболд. — Много е недоволен от онова, което направи вашият приятел капитан Търкот с кораба-майка и щурмовите кораби и заедно със специална група от НАСА е подготвил система от мероприятия, за да ги върне към живот.

— Старши лейтенант Максуел, свързочен специалист.

Максуел също бе нисък, с червендалесто лице.

— И последният член на екипажа, госпожица Копина. Тя е от НАСА, наземен координатор. Няма да лети с нас.

Копина бе към тридесет и пет годишна, солидна на вид, с кафява, късо подстригана коса. По лицето й, вече покрито със ситни бръчици, нямаше никакви следи от грим.

— Госпожица Копина е специалист по всичко — произнесе усмихнато Осболд. — Ако не е тя, горе ще ни бъде доста напечено.

Дънкан завъртя глава и погледна совалката.

— Присъствали ли сте някога на изстрелване? — предугади мислите й Осболд.

Дънкан поклати глава.

— Впечатляваща картина. Вертикалният полет продължава близо шест часа. След това ще осъществим полюсно навлизане.

— Това какво е?

Копина се нае да отговори.

— Маршрутът ни от тук до установената орбита се различава от този в Кейп, тъй като стартовият пуск е ограничен в пределите между 201 и 158 градуса. Това измества орбиталната траектория с 14 градуса на север. Повечето хора мислят, че совалката лети право нагоре, но това не отговаря на истината. — Тя махна с ръка от океана към материка. — Земята се върти около оста си със скорост 1520 километра в час, в посока от запад на изток. Гледаме да се възползваме от това въртеливо движение при старта.

Дънкан не за първи път се запознаваше с тънкостите около извеждането на летателен обект на стационарна орбита, но предпочиташе да се престори на невежа. Така даваше възможност на хората около нея да се разкрият напълно.

— И сега какво? — попита тя накрая.

Осболд посочи микробуса, с който бяха дошли да я вземат.

— Време е да се заемем с предстартовата подготовка. И да се маскираме.

— Да се маскирате ли?

— Ами, да. Да сложим костюмите. Разполагаме със специални, тактически бойни скафандри. Наричаме си ги „кучки“. Без да се обиждате, разбира се.

— Никой не се е обидил — намеси се госпожица Копина. — Нека бъдат „кучки“.

— Мога ли да попитам нещо? — рече Дънкан, докато си закопчаваше колана.

— Нали затова сте тук? — подметна Осболд.

— Какво точно възнамерявате да правите в кораба-майка?

— Да го охраняваме.

— Да го охранявате? От какво?

Осболд вдигна ръце.

— Ей, чакайте, ние само изпълняваме заповеди. Наредиха ни да се скачим с кораба и да подсигурим вътре подходяща за дишане атмосфера.

— Това е трудна задача. В състояние ли сте да пренесете материала, който ще ви е необходим?

— Снабдиха ги със специални конструкции, свръхолекотени — обясни Копина. — Мисля, че ще се справят.

— И след това?

Осболд вдигна рамене.

— След това ще решава КИСПП. Предполагам, че ще се опитат да върнат кораба на Земята. Може би в Зона 51.

Дънкан го погледна учудено. Не й беше минавало през ума.

— А какво ще стане с „нокътя“?

— Екипажът на „Колумбия“ ще се погрижи за него. Докато бъде взето окончателно решение.

— Всичко това не е ли малко прибързано?

Неколцина от членовете на екипажа я погледнаха обезпокоено, сякаш бе прочела мислите им, но Осболд отговори уверено:

— Мисля, че ще се справим.

— От постовете докладваха, че околността е чиста — прошепна Фолкнър, притиснал с пръст миниатюрната слушалка в ухото си.

Толанд кимна, без да откъсва очи от открития участък от другата страна на границата. Двамата с Фолкнър лежаха в плиткия окоп, изкопан предната вечер. Толанд бе освободил останалите, оставяйки само двама души за подкрепление. И двамата бяха проверени, доколкото можеше да се има доверие в професия като тяхната. Освен това се бяха освободили от всички болни, а и парите щяха да са повече на глава. Бяха изпратили двамата да заемат по един пост на фланга и в тила.

В тишината отекна слаб, равномерен звук, който се приближаваше. Толанд веднага го позна — беше от автомобилен двигател. Десет минути след като го доловиха за първи път, на откритото място се появи опръскан с кал „Лендроувър“. Изглеждаше сякаш идва от доста далече.

— Мда, никак не е близо от града до тук — произнесе шепнешком Фолкнър, който явно си мислеше същото.

— Аха. — Толанд бе очаквал, че ще пристигнат с хеликоптер. Истинско изпитание беше да се пътува с кола из тези места на Южна Америка. Но може би от „Мисията“ се опасяваха, че тогава биха привлекли вниманието на американските служби за борба с производството и износа на наркотици, които отдавна държаха под око големи райони от страната. И най-вече следяха всички полети из въздушното пространство.

Джипът спря и отвътре скочиха двама мъже, въоръжени с автомати АК-47 „Калашников“. Третият, който бе облечен в черен парашутен комбинезон и се движеше малко по-бавно, слезе от предната седалка.

— Проклети нацисти — промърмори Фолкнър.

Мъжът бе висок около метър и деветдесет и имаше светлоруса коса. Дори от такова разстояние нямаше никакво съмнение, че притежава сини очи. Истински ариец, точно според представите на Третия райх.

Мъжът започна да разтоварва някакви сандъци от задната част на джипа, а двамата войници заеха позиции в края на откритото място.

— От нашите са — кимна Фолкнър, надушил в хората отсреща сродни души. — Защо те не го отведат там?

— Защото ние познаваме по-добре терена — отвърна Толанд, но въпросът беше напълно логичен. Всеки професионалист, снабден с карта, можеше да се ориентира из местността, независимо че я пресичаше за първи път. Нещо тук не беше наред.

Мъжът приключи с разтоварването. Двамата войници се върнаха в джипа, обърнаха обратно и изчезнаха в посоката, от която бяха пристигнали. Толанд почака, докато шумът от двигателя заглъхне напълно. Едва тогава кимна на Фолкнър.

— Чисто е — потвърди Фолкнър, който държеше постоянна връзка с постовете.

Толанд се надигна.

— Какво има в сандъците? — извика той.

Мъжът се стресна от внезапната им поява.

— Снаряжение — обясни той. Говореше с едва доловим акцент. Европеец, прецени Толанд.

— Отдръпни се назад — заповяда Толанд. Мъжът се подчини на разпореждането и той продължи: — Сега коленичи и опри глава в земята.

— Наистина ли е необходимо? — попита непознатият.

Отблизо кожата му изглеждаше неестествено бяла, като на човек, прекарал дълго време далеч от слънчевите лъчи. Толанд направи знак с дулото на автомата и мъжът неохотно коленичи в калта. Толанд доближи сандъците и ги огледа. Имаха заключалки и бяха подсилени отстрани.

— Как се казваш?

— Балдрик.

Фолкнър заобиколи от другата страна и го обискира. Не беше въоръжен.

— Можеш да се изправиш, Балдрик. Отвори сандъците.

— Не — каза мъжът.

Толанд направи няколко крачки и опря дулото в податливата плът под брадичката на Балдрик.

— Май не те чух. Я повтори!

— Не мога — произнесе със същия спокоен глас Балдрик. — Аз също изпълнявам заповеди. Не ви е разрешено да знаете какво има вътре.

— Грешен отговор — усмихна се Толанд.

— Добре, мога да отворя единия. И без това трябва да го направя, за да стигнем, закъдето сме тръгнали.

Толанд и Фолкнър се спогледаха и едновременно вдигнаха рамене. Толанд свали автомата.

— Отваряй каквото можеш.

Балдрик вдигна капака и извади отвътре лаптоп, от който висяха няколко кабела. Под него имаше малка, сгъваема сателитна чиния с триножник.

— Сателитна връзка? — вдигна учудено вежди Толанд. Беше доста по-модерна от тази, която Фолкнър носеше в раницата си.

— Не точно — отвърна Балдрик, докато разгъваше рамената на чинията.

Толанд пристъпи напред и отново тикна дулото на автомата под брадичката на Балдрик.

— Съветвам те да не го правиш никога повече! — озъби се Балдрик. — Инак ще се откажа от услугите ви, а вие може да забравите за парите. Освен това ще докладвам на „Мисията“, че сте провалили операцията. Не бих искал да съм на ваше място, ако се изпречите на пътя им. Онези типове не си поплюват, сега аз и снаряжението ми сме далеч по-важни от вашите изподрискани задници. Ясен ли съм?

Толанд отстъпи назад, стиснал устни. Зачака търпеливо, докато Балдрик свързваше компютъра със сателитната чиния.

— В лаптопа разполагам с подробна карта на местността, в която се намираме — обясни Балдрик. — Веднага щом се свържа със спътника, той оценява местоположението ни и същевременно задейства самонасочващото устройство на обекта, който търсим. След това ни изпраща точните координати.

Балдрик натисна едно копче на клавиатурата.

Две секунди по-късно върху електронната карта на екрана се появи мигаща точка.

— Там искам да ме отведете — посочи Балдрик.

Толанд огледа картата. Точката бе разположена сред хълмовете покрай границата с Бразилия. Теренът бе силно насечен. Той извади своята карта и я сравни с тази на екрана.

— Колко време ще ни отнеме? — попита Балдрик, докато прибираше компютъра и чинията.

— До там има поне четиридесет километра. Моите хора могат да го изминат за един ден. Дори по-малко.

— Хубаво — кимна Балдрик. — Някой ще трябва да ми помогне с багажа.

— Извикай другите — обърна се Толанд към Фолкнър. — Нещо против да зная все пак какво ще търсим? — попита той.

— Да, имам — отвърна Балдрик, докато си нагласяше раницата.

Толанд се усмихна, но Балдрик не го забеляза. Затова пък Фолкнър видя усмивката и по гърба му пробягнаха тръпки. И друг път беше виждал Толанд да се усмихва така и знаеше какво означава това.

— Това е — обяви пилотът.

Търкот погледна надолу през прозрачния под на скакалеца.

— Дявол да го вземе! — изруга полугласно той. Вилхена приличаше на изоставен град. Долу не се виждаше жива душа.

— Къде искате да кацна?

Търкот погледна въпросително Кениън.

— Ей там, на голото място в източния край на града — посочи Кениън.

— Сигурен ли си, че е безопасно? — попита Търкот.

— Не мога да кажа, докато не узнаем начина на разпространение на заразата. Ще вземем всички необходими мерки.

Скакалецът се спусна плавно, докато увисна само на половин метър над земята. Кениън и Норуард отвориха няколко сандъка и извадиха отвътре яркосини предпазни костюми.

— Всичките са еднакъв размер — обясни Кениън, докато подаваше един от костюмите на Търкот. Подаде му също качулка и голяма, тежка раница.

Търкот се напъха в костюма. Двамата с Яков си помогнаха при закопчаването. Отпред качулката бе снабдена с прозрачна лицева маска. Норуард мина да провери дали правилно са сложили костюмите и да им покаже как да свържат въздухопроводите от раницата с клапаните в костюма.

Търкот почувства свежия повей на въздух, когато Норуард отвори вентила на раницата. Точно пред устните му бе монтиран миниатюрен микрофон.

— С какъв запас въздух разполагаме? — поинтересува се той.

— За три часа. — Гласът на Норуард звучеше променено в слушалките.

Пилотът на скакалеца също си бе поставил качулка и кислородна маска. Той дръпна една ръчка и прикаченият отвън багаж се стовари на земята. Самият скакалец все още не бе докоснал площадката и се полюшваше на половин метър над нея.

Търкот се изкатери по стълбичката към горния люк и не без усилие се промуши през него. След това се плъзна по извитата външна стена, спря за миг на ръба и скочи на земята. Кениън и Норуард го последваха, накрая, след като затвори люка, към тях се присъедини Яков. Скакалецът незабавно се изви във въздуха, вдигна се на стотина метра и остана там.

— Норуард — разнесе се гласът на Кениън. — Двамата с Яков ще построите изолатора. — А аз ще потърся екземпляр.

Търкот се бе заслушал в равномерното бръмчене на резервоара в раницата. Никога досега не бе носил подобен костюм и можеше само да се надява, че функционира нормално. За миг пред погледа му се мярна зловещата гледка на почернелия труп от филма.

Кениън вече доближаваше първите къщи на града и той забърза след него. Зад тях Норуард и Яков отваряха един от големите контейнери.

Една прашна пътека минаваше през близката горичка. Търкот вече се беше запотил в костюма и усещаше как по гърба му се стича тъничка струйка.

Минаха покрай схлупена барака и Кениън надникна през вратата.

— Нищо — обяви той.

Продължиха по пътеката. От лявата страна се появи постройка от тухли. Градът постепенно изплува пред погледите им, следвайки извивката на реката. Не беше голям, дълъг приблизително три километра и широк около един, построен върху територия, извоювана от джунглата. Търкот предполагаше, че обитателите му не надхвърлят пет хиляди души.

Кениън доближи входа на една сграда, на който бе окачен чаршаф и го дръпна встрани.

— Открих трупове — докладва той.

Търкот го последва вътре. Телата бяха шест на брой. Всичките бяха покрити със засъхнала кръв. Търкот погледна към Кениън, но не можа да различи чертите му зад запотената маска.

— Никога не съм виждал подобни симптоми — заяви Кениън, докато коленичеше до един от труповете. Беше на жена. — Прилича на „Ебола“, но обривите са различни. — Ученият плъзна скритата си в ръкавица ръка по кожата. — Ето тези мехури, с черното по края, виждаш ли? Като при чума… Но друго ме притеснява повече. Бързината на действие. При „Ебола“, пълната картина се изявява след две седмици. Тук са минали само два-три дни. — Той бръкна в чантичката на пояса си и извади пластмасова епруветка. Отвори я, събра с острия й ръб малко от люспите по кожата и я прибра, след като грижливо постави тапата. В друга епруветка взе образци от кръвта.

Процесът бе повторен още няколко пъти за всяко от телата.

— Е, скоро ще узнаем какво имаме тук — промърмори Кениън, докато се насочваха към изхода.

Върнаха се при Яков и Норуард, които вече бяха приключили със строежа на изолатора — надуваема, херметична палатка, предназначена за работа в заразени райони. Палатката имаше двойни кевларови стени, а в кухината между тях от генератор се нагнетяваше пречистен и филтриран въздух. Помещението вътре бе относително просторно за двама души и лабораторната техника.

Въздухът, който влизаше и излизаше, също преминаваше през специални филтри. Стерилността не беше като в Четвърто ниво, но все пак бе най-доброто, с което можеха да разполагат при подобни условия.

Един по един, Норуард и Яков преодоляха въздушния шлюз, където в тясното пространство си свалиха костюмите, поставиха ги в пластмасови чували и ги запечатаха.

Норуард тъкмо изваждаше и нагласяваше приборите, когато Търкот и Кениън се появиха на вратата. Двамата също се дезинфекцираха и почистиха, преди да се шмугнат през шлюза. Кениън носеше епруветките, подредени по реда на вземането на образците.

За да работят със заразени образци, им бяха необходими или предпазни костюми, или манипулаторна кутия, с вградени в стената ръкавици. Разполагаха с втората, Норуард вече я бе поставил на масата в средата на помещението. Кутията беше прозрачна, метър и двадесет на деветдесет сантиметра, с височина също деветдесет сантиметра. Имаше свой собствен миниатюрен въздушен шлюз, през който пъхнаха вътре епруветките, като ги подредиха в нишите покрай вътрешната стена. Върху капака на кутията бе монтиран и микроскоп, за обстойно изследване на образците.

— Сега какво? — попита Търкот, докато изтриваше потта от лицето си с кърпа. Яков седеше на пода на изолатора и се наливаше с вода.

Кениън се бе надвесил над кутията.

— Първо трябва да открием „тухла“ — обясняваше той. — Блок от вирусни частици, милиарди на брой, събрани вкупом, в очакване да се прехвърлят в следващия гостоприемник.

След като подреди всичко в кутията Кениън се захвана за работа. Заобиколи от другата страна и пъхна ръце във вградените ръкавици от здрава, плътна материя.

— Ще направя тестове за „Ебола“, „Марбург“ и „Ебола 3“.

Една по една Кениън отваряше епруветките и смесваше съдържанието им с предварително готови разтвори от вещества, които щяха да реагират при среща със съответните вируси. Течността вътре бе синя на цвят.

— Ще почервенеят, ако някой от вирусите бъде разпознат — този път Норуард бе в ролята на лектор.

Докато чакаха времето за реакция, Кениън постави малко секрет върху едно предметно стъкло, нагласи го под микроскопа и опря око в окуляра.

— Не, това не е „Ебола 3“ — разнесе се развълнуваният му глас.

— Виж и ти — кимна той на Норуард.

Норуард се приведе и погледна. Можеше да различи само скупчена маса от разнокалибрени частици. Никакъв шанс да открият отделен вирус, за да го разпознаят по формата.

— Защо си толкова сигурен, че не е „Ебола 3“?

— Защото съм виждал „тухли“ от „Ебола 3“. Не са като тези, повярвай ми.

— Да е другата „Ебола“?

Кениън огледа четирите епруветки в кутията. Течността вътре бе синя на цвят.

— Не.

— „Марбург“? — произнесе с гаснеща надежда Норуард.

— Не — бе все така лаконичен в преценките си Кениън. — Всички епруветки оставаха сини. Напълно непознат вирус. Не е изключено да е мутация на някой от известните.

Въпреки климатичната инсталация, която поддържаше нормална температура, по челото на Норуард избиха едри капки пот.

— Някаква обща представа? — попита Яков.

— Е, ясно е, че е вирус — отвърна Кениън. — Знаем вече, че се разпространява бързо, следователно не е по кръвен път. Освен това смъртността му е сто процента.

— Не сме обходили целия град — възрази Търкот. — Може да открием оцелели.

— Възможно — отвърна Кениън, но явно се съмняваше.

— Дали се пренася по въздуха? — прошепна Норуард, завладян от внезапното желание да е далече оттук.

Кениън разглеждаше замислено кутията.

— Не съм вярвал, че ще срещна вирус, който се пренася по въздуха с такава скорост и същевременно може да оцелее продължително време на открито. Някак не се вписва в естествената картина, но… не е изключено. Все по някакъв начин трябва да се разпространява.

— Черната смърт е била пренасяна от мухите — спомни си Яков. — Ами ако и тук е така — дребни животни, например гризачи?

Кениън отново гледаше през микроскопа.

— Възможно — отговори той. — Но в такъв случай не би трябвало да убива своя преносител. Нуждаем се от още информация. И то бързо.

Питър Шартран внимателно потопи торбичката с чай в чашата с вряла вода. Загреба я с лъжичка, усука конеца й около дръжката и дори изцеди няколко капки чай, преди да я пусне в кошчето за боклук до бюрото. Стисна с хладните си длани горещите стени на чашата и се облегна назад във въртящото се кресло, загледан в големия екран на компютъра. Беше задействал шест програми и ги следеше едновременно.

Агенцията за национална сигурност бе създадена през 1952 г. от президента Труман на мястото на закритата по онова време Агенция за сигурност на въоръжените сили. Пред нея бяха поставени две главни задачи: да се грижи за безопасността на всички комуникации в армията и да събира информация за комуникациите в противниковите армии. Терминът „комуникации“ се бе появил на по-късен етап. В началото е ставало въпрос само за радиопредавания. Но сега, в епохата на спътниците и компютрите, той включваше и електронната среда.

На Шартран бе възложена специална задача от неговия пряк началник — да следи два отделни района в Южна Америка и Китай. До момента не се бе натъкнал на нищо интересно, но бе изгубил няколко часа в проследяване на съобщенията, които си изпращаха различни китайски формирования, включващи заповеди за разполагане на нови сили около гробницата Циан Лин. Засега нямаше сведения от Южна Америка.

„Очи“ и „уши“ за Шартран бе цяла батарея от сложно и невероятно скъпо оборудване. Спътникът КХ-12 беше преместен на фиксирана орбита над Циан Лин в Китай. Далеч по-лесно бе да се следи регионът в Южна Америка — за целта просто се свърза със службата за наблюдение на установените канали за пренасяне на наркотици към Министерството на отбраната.

Шартран сръбна малко от горещия чай и тъкмо се готвеше да задейства следващата програма, когато един мигащ сигнал от монитора привлече вниманието му. Преди няколко минути се беше случило нещо много необичайно — някой бе изпратил запитващ сигнал до един от спътниците за наземно ориентиране и след това бе приел ответен сигнал. Спътниците за наземно ориентиране представляваха система от орбитални сонди на постоянно установена орбита, които периодично излъчваха локализираща информация. Сигналите им можеха да се приемат само от съответно пригодени за целта устройства. В случая сигналът бе изпратен по такъв начин, с такава честота и модулация, че да се експонира върху нормалния спътников сигнал по време на обратния му път.

Шартран проследи докрай събраната информация, като си посръбваше замислено от чая. Защо ли някой ще прави подобно нещо? Първата и най-очевидната причина бе да скрие двете кратки излъчвания. Шартран знаеше, че дори предаване с продължителност една секунда би могло да съдържа дълго, закодирано по съответния начин съобщение, но дали в случая бе така? Ключовият въпрос бе защо е бил използван спътник за наземно ориентиране?

— Защото искат да узнаят къде се намира нещо определено — произнесе той полугласно. В такъв случай защо хората от другата страна не им съобщят точните координати? Отговорът дойде почти веднага: защото от другата страна нямаше никой. И още нещо, за което се досети след малко. Може би вторият сигнал е бил твърде слаб и се е нуждаел от допълнителна сила, придадена му от излъчването на спътника.

— Много интересно — промърмори той, когато събра цялата информация на своя компютър и я изпрати в сбит вид до разузнавателния отдел на Пентагона. Знаеше добре, че писмото му ще бъде сортирано заедно със стотици подобни съобщения, в очакване някой ден да го забележат или да му дойде редът за прочитане. Но Шартран направи още едно копие и го изпрати на адреса, който бе получил от своя пряк началник.

14.

— Това е главният ни тренажор — каза Осболд на Дънкан. Доминиращ в просторния хангар бе високият колкото три етажа воден резервоар, с диаметър почти сто метра. Отвън резервоарът бе боядисан в сиво. От носещата конструкция на покрива към него се спускаха различни странни съоръжения.

В момента няколко човека се бяха скупчили в единия край на резервоара и следяха нещо вътре. Бяха облечени с къси панталони и фланели, върху които бяха изрисувани няколко символа. Дънкан разпозна знака на „морските тюлени“. Всички до един приличаха на антични гръцки богове — стройни, мускулести, с бронзов загар. Капитан Осболд поведе Дънкан към близкия край на резервоара, където ги очакваха останалите членове на екипажа.

— Не е ли време да се готвите за старта? — попита го тя.

— Ще се справим — успокои я Осболд.

— Какво общо имат с всичко това „тюлените“?

— Тук се тренираме за действие в среда, лишена от въздух. Освен това придобиваме известен опит за движение в безтегловност.

Дънкан бе чувала за „тюлените“. Названието[45] произхождаше от думите море, въздух и земя — трите среди, в които бяха обучени да действат. Дънкан се зачуди дали скоро към тях няма да добавят и четвърта — космос.

Сред всички специални подразделения „тюлените“ се славеха като най-добре подготвените физически и с право се гордееха с невероятната си форма. Те бяха ненадминати специалисти за работа под вода с най-различни видове екипировка и изглеждаше напълно логично да бъдат избрани за инструктори, когато ставаше въпрос за подготовка на космически военни части.

Предвестници на „тюлените“ бяха формированията на флотските водолази от Втората световна война, наричани тогава ППГ — Подводни подривни групи. Заедно със специалните части, „тюлените“ бяха сред най-често награждаваните армейски единици във Виетнам. Това, което най-много я бе впечатлило в тяхната история, бе фактът, че по правило те никога не изоставят някой от своите — бил той ранен, или мъртъв. Освен това нямаше случай на попаднал в плен „тюлен“.

И все пак Дънкан не можеше да си отговори на въпроса защо военните са били включени в тази на пръв поглед цивилна операция. И то след провала на военната администрация в Зона 51 и Дълси. Тя насочи вниманието си върху това, с което се занимаваше групата. На подвижна закачалка зад тях висяха пет скафандъра.

Осболд проследи погледа й.

— Това са нашите тактически бойни скафандри.

Дънкан се приближи към костюмите и ги разгледа отблизо. Бяха необичайно дълги, почти два метра от шлема до петите. Отвън бяха направени от твърд черен материал с гофрирани съчленения на ставите. Шлемът нямаше визьор, само камера, няколко лампички и датчици отгоре и отпред.

Ръцете завършваха с черни плоскости, вместо с ръкавици. Същото беше и с краката.

— Какво е това? — попита Дънкан, но Осболд вече я дърпаше след себе си.

Тъкмо в този момент над повърхността се показа голям сив контейнер, наподобяващ ковчег. Капакът му беше отворен. Кой знае защо й напомняше за контейнера, от който бяха извадили Джони Симънс в тайната биолаборатория в Дълси.

— По такъв начин вземаме мерки за тактическите скафандри — обясни Осболд. — Когато влезете вътре, стените се издуват, докато се притиснат плътно към тялото. Нещо подобно на направа на отливка при зъболекаря, само дето тук го правим с цялото тяло.

— Мога ли да попитам защо в програмата са включени военни?

Осболд се усмихна, разкривайки белите си зъби.

— Госпожице, аз само изпълнявам заповеди. Космическото командване събра специална група за подготовка за сражения в космоса още преди няколко години.

— Наистина ли очаквате подобна възможност?

— Не, госпожице. В момента се готвим за спасителна операция. Но… — Осболд сви рамене. — Човек никога не знае.

Към тях се приближи и Копина.

— Тактическите скафандри всъщност представляват екзоскелет — заобяснява тя. — Стената им е с дебелина десет сантиметра и това включва защитната обвивка, енергозахранващата система, климатизираща инсталация и външна „рецепторна“ мрежа от датчици. Освен това, естествено, и компютърна система, но до нея ще стигнем след малко.

Копина се доближи до закачалката със скафандрите.

— Разработването на тези костюми е отнело петнадесет години. С чиста съвест мога да заявя, че сме вложили толкова усилия и труд, колкото в създаването на един бомбардировач „Стелт“. На езика на цифрите това се равнява на четири милиарда долара за изследвания и експерименти.

— Изненадана съм, че не съм чувала досега за вашата програма.

— Защото е строго засекретена — намеси се Осболд, сякаш това обясняваше всичко.

В заседателната зала на Куба цареше мрак и една-единствена светлинка в ъгъла издаваше признаци на живот. Лари Кинсейд се бе изтегнал с крака върху масата и запалена цигара в уста, втренчил поглед в компютърния екран.

— Тук пушенето е забранено — произнесе натъртено майор Куин. Седеше от другата страна на Кинсейд, стиснал под мишница няколко папки.

Кинсейд пусна демонстративно облаче.

— Какво ново при теб?

— Пристигнаха телата от база „Скорпион“ в Антарктида. Оказа се, че се различават от тези на агентите на СТААР.

— И по какво?

— Не открихме и следа от аирлиански гени. Човешки клонинги.

— Аха… значи са се клонирали помежду си, така ли?

— Така изглежда.

— А какво представляват тези агенти на СТААР?

— Разполагаме само с данните от аутопсията. Ясно е, че не са хора, но не са и извънземни. Комбинирана ДНК… около шестдесет и пет процента човешка. Разликите са в очите, кожната пигментация и косата. Но това са очевидните различия. Сред скритите е мозъкът.

— Там какво е различното?

— Фронталният лоб е леко уголемен, открихме и повече връзки между двете полукълба.

— Това прави ли ги по-умни?

— Може би. Може би не. — Куин се усмихна. — По дяволите, ние сме тези, които ги аутопсираме. А не обратното.

— Е, затова пък Търкот и докторите аутопсират хора долу в Южна Америка.

— Сетих се още нещо.

— Да?

— Недоразвити полови органи. Според учените са се размножавали по механичен път. Вероятно с помощта на биоконтейнери за клониране.

— Тоест, не могат да правят секс?

— Изглежда не са го смятали за нещо от първостепенна важност — Куин посочи цигарите. — Мога ли да си взема?

Кинсейд кимна.

— Дявол да го вземе. Тази история става все по-сложна и объркана.

— Нещо ново от Южна Америка?

— Предадоха цялата налична информация във ВИМИЗЗ. Надявам се скоро да открият причинителя. Според сателитното наблюдение заразата продължава да се разпространява. Засегнати са още две села. Леталните случаи наближават две хиляди. Нещо за Джамилтепек?

— Прегледах докладите от експедицията. Там се посочва, че стражът е бил открит в пирамидата. Но нали знаеш, колкото и добре да е навито кълбото, все остава някой конец.

— И какъв конец остана в случая?

— Намерих секретните архиви на полетите до Езерото на конярите.

— И?

— На датите, когато хора от „Меджик-12“ са летели за Джамилтепек, според ВВС самолетите е трябвало да стигнат до Ла Пас.

— Боливия?

— Аха, доста далеч от Мексико.

— Наистина.

— И много близо до развалините на Тиахуанако.

— Значи стражът може да е лежал там?

— Напълно възможно.

Кинсейд помисли върху това.

— А за „Мисията“?

Куин разтвори папка с грамаден надпис „строго секретно“ отгоре.

— Виж какво открих. В ЦРУ са пристигнали сведения за някакво място в Южна Америка, с названието „Мисията“. Доста отдавна, защото докато преследвали Че Гевара, някои смятали, че се крие там.

— Майтапиш ли се? Че Гевара?

— Ни най-малко. Тази „Мисия“ изглежда съществува от доста време. Агенти от ЦРУ са правели опити да засекат местонахождението й. Според един от последните доклади е била разположена в Боливия, но после, някъде през седемдесетте, се е преместила. Все още е в района на Южна Америка.

— Чакай малко… — поде Кинсейд, но Куин го прекъсна.

— Не, ти почакай. Ето нещо интересно. В този доклад се твърди, че преди да замине за Куба, Че е прекарал няколко години, пътувайки из Южна Америка пеша или с велосипед.

— Възможно ли е да се е натъкнал случайно на „Мисията“ или на някой Водач?

— Не зная. Но според доклада на ЦРУ е пътувал към място с подобно название, когато попаднал в ръцете на части на боливийската армия и наши командоси. Още един малко известен факт.

Куин прелисти страницата.

— В ЦРУ решили да открият тази „Мисия“, защото сметнали, че е комунистически лагер за подготовка на партизани. Докато преглеждали записките на Че, забелязали, че е отделил специално внимание на една древна забележителност в Боливия — Тиахуанако. — Той плъзна поглед надолу по страницата.

— Краищата се доближават — произнесе замислено Кинсейд. — Но още не зная къде ще се свържат.

— И преди Че Гевара и ЦРУ в Щатите са се интересували от подобно място. Малко след края на войната пристигнали сведения, че там се събирали избягали от Европа нацисти. Носели се слухове, че сред тях имало и немски учени, измъкнати в хода на операция „Кламер“ и дори от руснаци — добави Куин. — Въпреки че не са могли да открият точното местонахождение на „Мисията“, нашите успели да се доберат до сведения, че произхожда от Испания и че е дошла през Атлантическия океан някъде през петнадесети век. След това разследването е било прекратено.

— Сега пък каква стана! Колумб е открил Америка през 1492 г.

— Съобщих ти само какво е написано в доклада на ЦРУ. Както сам виждаш, някой им е попречил да стигнат до истината.

— Също както попречиха на разчистването в Дълси.

— Нещо такова — Куин затвори папката и отвори следващата. — Имам си един компютърен магьосник, който успя да измъкне нещо от твърдите дискове, които Търкот ни донесе от Антарктида. Изглежда в базата „Скорпион“ също са се интересували от „Мисията“.

— И какво пише там?

Куин се усмихна.

— Ако намираш за странна появата в тази история на Че Гевара, почакай да чуеш това.

Той извади компютърната разпечатка и я подаде на Кинсейд.

„МИСИЯТА“ И ИНКВИЗИЦИЯТА

(Коридан — доклад — 10/20/92)

Кратко съдържание:

Папската инквизиция е била създадена през 1231 г. с цел преследване и осъждане на еретици. „Мисията“, основана, според някои източници, в Централна Италия, се възползвала от тази възможност да увеличи властта си, като се съюзила с църквата. Тя запазила ръководната си роля и през следващите четири столетия, докато масовата истерия, подхранваща Инквизицията, започнала да отслабва. Всъщност Инквизицията била само една от проявите на „Мисията“ в онези времена, спираме вниманието си на нея, тъй като е най-интересната.

И така, докато Инквизицията се занимавала с преследването на еретици, задачата на „Мисията“ била далеч по-специфична. На нея се паднала ролята да издирва онези членове на човешкото общество, в които се криел потенциал за напредъка на човечеството.

Съдейки по вековете на мрак и невежество, които последвали, няма съмнение, че „Мисията“ се е справяла ефикасно със задачата си. Сякаш целта е била да се постави разделителна линия между икономическия просперитет, научното развитие и увеличаването числеността на населението, с акцент върху последното.

Примери:

В 1600 г. Джордано Бруно е бил изгорен на клада, след като защитил открито хелиоцентричната система. Намерих директни улики за причастността на „Мисията“ както в предаването на Бруно в ръцете на Инквизицията, така и в последващото му осъждане и екзекутиране.

Още по-интересно е участието на „Мисията“ в случая с Галилей. А като прибавим и преследването на учението на Коперник, налага се убеждението, че „Мисията“ се е опитвала да попречи на човечеството да погледне към звездите, дори с примитивните средства от онова време. Като пряко следствие от нейните действия, Галилей е бил отведен в Рим, където е бил съден за еретичните си твърдения. Активна роля по онова време в процеса е играл някой си Домека, член на съвета на прокторите[46], чието име се свързва и с други действия на „Мисията“ в онази мрачна епоха (виж приложение 1).

Съдът над Галилей не протекъл така гладко, както очаквали, и в края на краищата Инквизицията била принудена да го постави под домашен арест. Последното обаче едва ли говори за отслабване силата на „Мисията“, а по-скоро за нарастващото влияние на ТОУУ.

— Какво е ТОУУ?

— Нямам понятие — вдигна рамене Куин. — Пуснах хората ми да търсят навсякъде.

Кинсейд остави разпечатката и завъртя смаяно глава.

— Божичко, щом са могли да пипнат за гушата Галилей… — той не довърши изречението.

— Изпращам го на доктор Дънкан — обяви Куин. — Тя да решава какво да прави с това. — Той погледна червените цифри на стенния часовник. — По-малко от четири часа до старта на совалките в Кейп и Ванденберг.

Куин си взе още една цигара.

— Май ще трябва да си купиш нова кутия — промърмори той.

— Живях толкова дълъг живот само защото отдавна съм се научил да казвам „не“ на глупавите предложения — произнесе Ло Фа.

— И аз съм живяла дълго — възрази Че Лу. — Но животът не е само дишане и ядене.

— О, не започвай отново. Не си първата, която се опитва да ми внушава какво да правя.

— Естествено — засмя се професорката. — Главата ти е като скала. Кой би си правил подобен труд?

Ло Фа огледа с мрачен поглед партизанския лагер. Жените се бяха скупчили в единия край и разговаряха шепнешком, докато около тях играеха децата. Мъжете — малкото, които не бяха на пост — почиваха. Той отново втренчи поглед в Че Лу.

— Аз ще дойда с теб. Но само аз. Ще наредя на останалите да потеглят на запад, за да се измъкнат от лапите на военните.

— И как ще проникнем в гробницата?

— Това е моя грижа. От теб искам да ни измъкнеш, след като откриеш каквото ти трябва.

— Това определено е филовирус — заяви Кениън, след като най-сетне изолираха причинителя.

— Какво е филовирус? — попита Търкот.

— Нишковиден вирус. Повечето вируси са кръгли. А тези приличат на пръчици или на конци. „Ебола“ и „Марбург“ също са филовируси.

— Значи е братовчед на „Ебола“? — попита Яков.

— Още не знаем — отвърна Кениън. — Все пак говорим за новопоявил се вирус.

— И откъде се е появил?

— И това не знаем.

— А какво всъщност знаете? — озъби се Яков.

— Чакайте, не се карайте — намеси се Търкот. — Друго ме интересува — дали не е изкуствено синтезиран?

— Да е синтезиран? — сбърчи вежди Кениън. — Защо някой ще синтезира вируси? До известна степен вирусите са начин природата да се защити от опитите на човека да се пъха там, където не му е работа.

— Какво искате да кажете? — учуди се Търкот.

— Например Дъждовната гора. Ние я изсичаме и какво получаваме в замяна — ужасяващи зарази, които плъзват навсякъде — като „Ебола“ и „Марбург“. Те произхождат от дъждовната гора в Африка. Само въпрос на време е какво ще избълва Амазонка. Хората нарушават екологичния баланс и природата намира начин да си отмъщава.

— Да не искате да кажете, че този вирус е съществувал открай време в дъждовната гора, но е плъзнал по широкия свят едва след като сме дошли и сме го разбутали? — попита Търкот, а Яков клатеше недоверчиво глава.

— Този вирус е новопоявил се — повтори натъртено Кениън. — Има три начина един вирус да излезе на сцената — първият е като смени средата, която обитава и спрямо която е безвреден, с друга, в която ще нанася по-големи поражения, вторият е като от познат вирус се получи нова, неизвестна досега мутация, която получи широко разпространение. И третият начин е да обитава дълго време в затворена среда — например във вътрешността на джунглата — и изведнъж да получи достъп до по-обширен терен за действие.

— Без никой да го е забелязал през всичките тези години?

— Да, напълно възможно. В последно време някои специалисти смятат, че вирусът на СПИН всъщност обитава нашата планета от доста време. Били са открити случаи на подобно заболяване с повече от четиридесетгодишна давност. Само дето се е разпространявал сред малка, затворена популация.

— Съществува ли четвърти начин за поява на нов вирус? — изръмжа Яков. — Например един от вашите специалисти влиза в лабораторията, смесва разни вещества и хоп — ето ти нов вирус.

Кениън поклати глава.

— Твърде сложно е и надминава сегашните възможности на науката.

— На нашата наука — подчерта Яков. — Също както не можем да конструираме и междузвезден двигател.

— И все пак на коя от четирите възможности отговаря нашият екземпляр? — попита Търкот. — По какъв начин се е пръкнал?

— Още не зная. Но за да открием, ще ни е нужен „нулев“ пациент.

— „Нулев“ пациент ли?

— „Нулев“ пациент е термин, обозначаващ началната точка. Ако можем да проследим обратния път на вируса и да открием „нулев“ пациент, ще узнаем кога и в кой момент вирусът се е прехвърлил и е започнал да заразява хора, а това ще ни даде нов поглед върху характера на заболяването. Всеки вирус разполага със свой собствен „резервоар“ — това е жив организъм, в който той съществува в резидентна форма, тоест без да убива. Или поне без да убива толкова бързо, колкото филовирусите поразяват хората. В противен случай паразитиращият организъм би унищожил своя собствен източник на живот. Тъй че посоката на търсене сега е — „резервоар“ — начин на разпространение — ваксина или лечение. Ще започнем със селото, за което говореше Харисън.

— Ваксина ли? — вдигна вежди Търкот. — Ще имаме ли време за това?

— Трябва да имаме. Инак всичко е загубено. Вирусът ще спре едва след като унищожи всичко, от което може да се храни.

— Спътникът — произнесе Яков.

— Какъв спътник? — попита Кениън.

Търкот му разказа за падналия западно от тях спътник.

— Смятате, че е дошъл от него? Какво всъщност представлява този остров Коро?

— Там се намира стартовата площадка на Ариане, Европейския космически консорциум — намеси се Яков. — Разположена е на брега на Френска Гвиана.

— Интересно, по каква причина европейски космически център се намира в Южна Америка? — попита Кениън.

— По няколко причини — продължи с обясненията Яков. — Първо, там плътността на населението е ниска. Второ, разположен е близо до екватора, което представлява съществено предимство при извеждане на тела в орбита. Трето, океанът е съвсем близо и ракетите излитат над него, а не над суша. И четвърто, в района ураганите и земетръсите са рядкост. Макар да се управлява от Европейския космически консорциум, всеки с достатъчно пари може да си купи ракета и да изстреля спътник. Много американски фирми са пускали свои рекламни спътници от Коро.

— Разполагате ли с доказателства, че вирусът е дошъл от спътника?

— Не, докато не открием мястото, където Харисън се е натъкнал на първите поразени. Знаем само, че е нагоре по реката, но там има много разклонения.

— Какво предлагате? — обади се Норуард.

Търкот го тупна по рамото.

— Двамата с теб да идем до катера и да го претърсим за карти или нещо, което да ни упъти към мъртвото село.

Водач Паркър стоеше на върха на дюната, загледан към лагера на избраните. Само сто и четиридесет души бяха приели обета да оставят зад себе си всички облаги на цивилизацията и да го последват в пустинята. И ето го мястото! След като свърнаха от шосето за Алис Спрингз, в сърцето на Австралия, те поеха по стария миньорски път, водещ право към пустинята Гибсън. След няколко часа и той се изгуби, но Водач Паркър поведе хората си през пустошта, където слънцето нажежаваше ламаринените покриви на колите, образуващи този своеобразен конвой.

Някакъв вътрешен глас му подсказа, че са пристигнали на вярното място. Нареди им да спрат и да построят лагер. След това се отдалечи встрани и се изкатери на дюната.

Паркър се огледа. Докъдето му стигаше погледът, не се виждаха никакви признаци на живот. Той коленичи, усещайки как пясъкът потъва под коленете му и вдигна очи към небето.

— Тук сме — прошепна. — Дойдохме. Елате и ни отведете.

Дори не забеляза кървавите капки, които изтекоха от ноздрите му, паднаха върху пясъка и мигом бяха попити.

Дънкан прочете още веднъж доклада от майор Куин. „Мисията“ беше реално съществуваща сила и СТААР се бе занимавала с разследването й. Това беше много важно, макар да не допринасяше с нищо за изясняване на общото положение на нещата. Затова пък подкрепяше твърденията на Яков за Мисията и за това, че неведнъж се е намесвала в хода на човешката история. Тя се свърза с Куин и му нареди да отдели няколко програмисти, които да се заемат с издирване на сегашното местонахождение на „Мисията“ и да потърсят връзки между нея и Черната смърт.

След това набра друг номер на своя сателитен телефон.

— ВИМИЗЗ — произнесе неприветлив глас отсреща, превръщайки съкращението в една дума.

— Полковник Кармен, ако обичате.

— Кой се обажда?

Дънкан се поколеба — това беше директният номер на Кармен.

— Бих искала да разговарям с полковник Кармен.

— Боя се, че това е невъзможно.

— И защо?

— С полковник Кармен се случи нещастие.

Дънкан неволно стисна слушалката.

— Тя… добре ли е?

— Не съвсем. Имахме неприятен инцидент в Четвърто ниво на отдела за особено опасни заразни болести. Цялата база е поставена под карантина. Полковник Кармен е мъртва. Току-що пристигна полковник Зенас от Пентагона, за да поеме нещата. Искате ли да говорите с него?

Дънкан изключи телефона. Изправи се и постоя в сянката на космическата совалка „Индевър“, докато овладее треперенето на ръцете си.

15.

Кой знае защо Че Лу го намираше за смешно. Двама старци, прокрадващи се в мрака. Бяха само на километър от гробницата Циан Лин и всеки миг ги приближаваше към нея. Движеха се съвсем бавно, за последния час бяха изминали само сто метра, но Ло Фа не бързаше. Беше предупредил своята стара приятелка още преди да напуснат партизанския лагер, че ще се промъкват с максимална предпазливост. Напомни й за стотен път, че е доживял до старини благодарение на навика си да обмисля всяка крачка, когато го изисква обстановката.

Междувременно бегълците в лагера бяха събрали багажа си, за да поемат на запад, към Кунланските възвишения.

— Тихо! — прошепна Ло Фа, макар Че Лу да не бе издала никакъв звук. В първата си четвърт луната не беше особено ярко светило в небосвода. Въпреки това без напрягане на зрението можеха да различат тъмния масив на гробницата.

Че Лу също долови шума, който бе накарал приятеля й да се закове на място. Беше от самолетни двигатели, много тих, но постепенно се усилваше. Тя вдигна глава и очите й затърсиха в небето.

Ло Фа я сграбчи за ръката и посочи.

— Ето там.

В началото не се виждаше нищо. Шумът бързо се усилваше и тя изведнъж забеляза летящото тяло — черен кръст в небето.

Самолетът се спусна над планината и описа кръг. Неочаквано от лагера на китайските войници отекнаха зловещи писъци.

— Какво става? — подскочи Че Лу.

— Не зная, нека почакаме.

При втория кръг зад опашката на самолета разцъфнаха куполи на парашути.

— Хайде! — подкани я Ло Фа и скочи.

Катереха се по дъното на пресъхнал ручей. Стигнаха един стръмен овраг, Ло Фа разтвори храстите и й помогна да издрапа по стръмнината. Нагоре оврагът бе плътно закрит от храсти и когато скочиха на дъното му, Че Лу установи, че има каменни стъпала. По същия път се бяха измъкнали от обкръжението, след като се разделиха с Търкот и Нейбингър.

Стъпалата водеха право нагоре по склона на гробницата, невидими заради покриващите ги като тунел шубраци. Вероятно това е бил таен проход, предназначен за бързо и скрито придвижване на отредите на императорската охрана.

Каквото и да е било предназначението на прохода, по-важното бе, че ги отведе безпрепятствено само на двадесетина метра от дупката, през която групата им бе напуснала гробницата. Докато вървяха натам, двамата чуха отчетливи команди, произнесени на чужд език. Някои от изразите й бяха познати.

— Какво става? — сръга тя Ло Фа, който надзърташе над ръба на плиткия окоп, където се бяха спотаили.

— Изглежда и други горят от желание да посетят нашата прословута гробница. Ставай, да побързаме!

Че Лу пое ръката му и двамата затичаха приведени в мрака. От време на време прескачаха тела на войници — бяха още топли. Ло Фа пръв стигна отвора, който предния път бяха взривили.

— Побързай де! — подкани я свадливо той.

Че Лу вече спускаше крака в дупката, когато старецът неочаквано я дръпна.

— Не мърдай!

— Защо?

Ло Фа се извърна и бавно вдигна ръце.

— Погледни сама — той кимна с брадичка към гърдите й.

Че Лу сведе очи и видя три червени светещи точици върху ризата си.

— Това пък какво е?

— Лазерен мерник.

Че Лу последва примера му, а от мрака излязоха тъмни фигури и ги заобиколиха.

Търкот погледна надолу към тялото. Бяха стигнали дотук за не повече от двадесет минути. През целия път той бе правил опити да контролира дишането си, за да не позволи на маската отново да се запоти. Дрехите му под предпазния костюм бяха подгизнали от пот.

Прашните улички между къщите се оказаха съвсем пусти. Търкот опита да си представи улиците на Ню Йорк, след като Черната смърт се добере до там.

Норуард крачеше до него. Когато тръгваха, Кениън правеше безуспешни опити да се свърже с щаба във Форт Миди. Търкот вече знаеше, че научните методи на Кениън няма да помогнат особено. Достатъчен бе един-единствен поглед върху обезлюдените улици на Вилхена, за да се увери, че положението е извън контрол. Единственото, което все още имаше някакво значение, бе да открият час по-скоро първоизточника на заразата.

Реката се показа отпред. Няколко прогнили пристана стърчаха навътре в кафявото, заблатено заливче. Търкот разпозна и лодката от филма.

— Онази там — посочи той с ръкавица. Прехвърлиха се на един от паянтовите кейове и доближиха лодката.

На палубата имаше два трупа. Единият бе покрит с пончо, а вторият седеше до него, подпрян на перилата.

Все пак Харисън не бе дочакал да го довърши Черната смърт. Търкот подритна с крак никелирания пистолет, който се търкаляше до дясната му ръка. След това нещо привлече вниманието му и той се наведе. На шията на Харисън проблясваше тъничка метална верижка. Онова, което висеше на нея, бе скрито под лявата му мишница. Търкот изтегли ръката встрани.

На металната верижка беше нахлузен пръстен. Харисън вероятно го бе свалил още в началото, преди тялото му да подпухне до неузнаваемост. Търкот вдигна пръстена и го разгледа. Около три и половина сантиметра в диаметър, с изпъкнала горна повърхност. Търкот разглежда горната част няколко секунди, преди да осъзнае какво представлява — беше оформена като око със зеница и ирис. Досущ като отпечатъка, който бе открил върху кората на дървото, недалеч от къщата на Дънкан в Колорадо. Търкот се огледа. Върху дървената преграда на мостика се виждаше подобна вдлъбнатина. Той опря пръстена в нея и въздъхна. Окото пасваше съвсем точно.

Той скъса верижката и прибра пръстена в чантичката на пояса. След това прекрачи на мостика. На масата бе захвърлена кожена папка. Търкот я отвори. Вътре имаше карта със захабени краища. Една синя линия очертаваше маршрута — от Гурупа, близо до устието на Амазонка, до подножието на планините, на хиляда и шестстотин километра навътре в континента.

Линията подминаваше Вилхена и достигаше хълмовете близо до границата с Боливия, където свършваше. Още по̀ на запад се виждаше жълт, очертан с молив кръг, който опираше в южния край на едно от големите езера. Търкот прочете надписа под кръга: Тиахуанако[47].

Той пъхна папката под мишница и подаде глава навън.

— Да вървим — подвикна на Норуард. — Открих, каквото ни трябваше.

— Това пък какво е?

Дънкан разглеждаше учудено големия черен шлем без лицева маска и очила. Спомни си снимките, които Търкот бе донесъл от базата „Скорпион“. Опитваше се да се съсредоточи, да открие връзка между събитията, но всичко ставаше прекалено бързо.

— Такива са ни шлемовете — обясни Осболд.

— Но как виждате?

— Това е едно от изобретенията на програмата „Пилот 2010“ — обясни Копина, дочула въпроса.

— И какво представлява тази програма?

— Отдавна известен факт е, че възможностите на снаряжението и най-вече на съвременните реактивни изтребители далеч надхвърлят тези на пилотите, които ги управляват. Повечето изтребители са в състояние да извършват маневри, каквито нито един пилот не би издържал. В най-добрия случай ще изгуби съзнание.

Дънкан се замисли за пилотите на скакалците, където съществуваше подобен проблем. Интересно, запита се тя, защо в Зона 51 не знаеха нищо за тези изпитания? Или знаеха, но не я бяха информирали?

— Разбирам, имате предвид времето за реакция — подхвърли тя.

— Правилно. Като времето, което изминава от момента, когато зърнете някой пред колата ви, до мига, когато натискате спирачката. При реактивния самолет, летящ със скорост от няколко хиляди километра в час, закъснение дори с десета от секундата може да доведе до разминаване с целта на много километри. „Пилот 2010“ е програма, в която нашите специалисти работят върху двата проблема. Тактическите бойни скафандри са есенцията на всичко, което са открили досега, включително и СУРА-връзката.

— Каква е тази СУРА-връзка?

— Това е директна връзка с мозъка. Всъщност…

— Чакайте малко! — вдигна ръка Дънкан. — Как става това?

Копина се наведе над шлема и посочи.

— Виждате ли тук? — Показваше й черна лента, покриваща лицевия дял от вътрешната страна. Имаше още една такава в тилната част. — Не можете да ги забележите с просто око, но в тази лента има множество микроскопични отвори. Съвсем малки — повтори тя. — Това са отворите за СУРА-сондите. Те са невероятно тънки жички, които проникват право в мозъка и…

— Какво, какво — завъртя невярващо глава Дънкан. — Проникват право в мозъка?

— Всичко е напълно безопасно — увери я Осболд. — Учените използват от години миниатюрни термокуплунги, с размерите на СУРА-връзките — за изучаване на човешкия мозък. А ето че сега бе открита и друга възможност за тяхното приложение. Подаването, впрочем, е двустранно.

— Кое подаване?

— На електрически потенциали. По такъв начин функционира мозъкът. Сондите улавят промените в потенциала и ги разчитат като мозъчна дейност. Невероятно сложен прибор, при това със съвсем миниатюрни размери.

— Но това не е ли един вид електрическо въздействие на мозъка? — Дънкан си спомни за ЕПП — електронното повлияване на паметта, което бяха използвали в продължение на много години в Дълси и с чиято помощ бяха „промили“ мозъка на Джони Симънс до степен сам да посегне на живота си.

— Електричеството е многократно по-слабо от това, което подава батерийката на вашия часовник. Напълно безвредно е, уверявам ви. Всички вече сме го изпитали.

— Не бях чувала за подобно нещо — призна Дънкан.

— Така е — кимна Осболд. — При нас всичко е скрито под двоен похлупак. Нали сме на специално „черно“ финансиране.

Дънкан се пресегна и докосна с пръсти шлема. Черното метално покритие приличаше на обшивката на кораба-майка.

— Разкажете ми още.

— Щом искате — засмя се Копина. — Тук се занимаваме с две неща. Първо, напасваме скафандъра по тялото и второ — настройваме СУРА-връзките към честотата на мозъчната дейност. — Тя вдигна една малка черна кутия. — Това е СУРА, съкращение от сензорен усилвател и реактивен активатор. Кутията е прикачена за задната страна на шлема. По същество СУРА е специален вид компютър. Той въвежда данните от различните датчици в мозъка и получава незабавни команди, които предава на скафандъра далеч преди тялото на пилота да е реагирало чрез своята нервна система.

Дънкан се загледа в черната кутийка.

— Шегувате се.

Копина поклати глава.

— О, не. Ни най-малко.

— Използвали ли сте го?

— Само в резервоара — посочи Осболд. — Проведохме експеримент.

— Но сега вече няма да е експеримент, нали?

— Така е, ще го пробваме в бойни условия.

Дънкан огледа останалите членове на екипажа.

— Друг път излизали ли сте в космоса?

— Аз, да — кимна Копина. — На борда на совалката.

— Да се е налагало да обличате тактическите бойни скафандри досега?

— Не — поклати глава Осболд. — Но ние сме готови.

— До старта остават три часа и тридесет минути — предупреди ги Копина. — Време е да се приготвяме.

— Май открихме оцелял — отекна в слушалките гласът на Норуард.

Търкот се извърна. Ученият сочеше към невисока постройка вдясно от тях. На вратата се виждаше човешка фигура. Търкот присви очи. Беше жена, възрастна, с някога бяла роба, която сега бе изцапана с кръв и повърнати материи.

Едва когато се приближиха, двамата забелязаха следите от черни мехурчета по лицето й. Жената също бе заразена с Черната смърт. Тя огледа с безразличие защитните им костюми.

— Аз съм сестра Анхелина. — Говореше на английски със силен акцент. Отново ги измери с поглед от главата до петите. — Виждам, че сте добре подготвени за онова, което ни сполетя. Кои сте вие? Така и не можахме да изпратим сигнал за помощ.

— Ние сме от Центъра за контрол на заразните болести — обясни Норуард. — Американци сме. Какво е положението?

— Близо половината от хората ми са болни. Симптомите са треска, главоболие, диария, повръщане. Опитвахме с всички възможни лекарства, но без успех.

Сестра Анхелина ги поведе навътре. Търкот се оглеждаше. Зад завесите на стаите се виждаха сгърчени в леглата тела, по коридора сновяха милосърдни сестри. Сякаш бяха попаднали в съвсем друг свят. Нито една от сестрите нямаше защитни средства, дори ръкавици или маска.

— Бях в Заир през деветдесет и пета — обясни сестра Анхелина. — Много прилича на „Ебола“.

— Но не е — обади се Норуард. — Във всеки случай не е познат вид.

— Но все пак е вирус. Иначе нямаше да носите тези костюми.

— Така е. Вирус е — призна Норуард.

— Можете ли да ни помогнете?

— Първо трябва да открием източника. Ще поискам да ви пратят всичко необходимо. Облекло, маски. Каквото пожелаете.

— Ако вече не е късно за това — поклати глава Анхелина.

Норуард не знаеше какво да отговори. Търкот разбираше, че жената е обречена.

— Може ли да погледнем някои от вашите пациенти?

Сестра Анхелина посочи близката стая.

— Последвайте ме.

Минаха под една арка, като внимаваха да не се допират до стените. Вътре бяха подредени четиринадесет легла — всичките бяха заети.

— Имах помощници от местните жители, но те избягаха още щом се започна. Останахме само сестрите. Всъщност, при нас са единствените оцелели в целия град.

— Колко души беше населението на Вилхена? — попита Търкот.

— Трудно е да се каже. Около пет хиляди. Някои избягаха в джунглата, други — надолу по реката, но чух, че следващият град по течението поставил блокада. Стрелят по всеки, който се опитва да я преодолее.

Продължиха в тесния проход между койките. За първи път Търкот се чувстваше доволен от предпазния костюм. Миризмата вероятно бе непоносима. Милосърдните сестри очевидно полагаха неимоверни усилия, но въпреки това всички чаршафи бяха изцапани от повърнато и изпражнения.

Пациентите бяха в различен стадий на заболяването — някои покрити с черни мехури, други — с масивни кръвоизливи по цялото тяло. Към тях се извръщаха изцъклени очи, разкривени от ужас и болка лица. Никакви следи от модерно оборудване, липсваха дори елементарни системи. Единственото, с което сестрите можеха да облекчат страданието на болните, бяха влажните кърпи върху челата. Аспирин срещу повръщането и болките. И нищо друго.

— Да вървим — рече Търкот и потупа Норуард по рамото.

— Ще ни помогнете ли? — попита отново сестра Анхелина.

— Разбира се — обеща Норуард.

Търкот спря на прага.

— Сестра…

— Да?

— Да сте чували нещо за „Мисията“?

Няколко секунди Анхелина го гледаше стреснато, сетне бавно кимна.

— Да.

— Къде се намира?

Тя вдигна ръка и посочи на изток.

— Говорят, че „Мисията“ е сключила договор с дявола там, където слънцето се показва от океана.

— И къде точно… — понечи да запита Търкот, но сестрата го прекъсна.

— Кога ще пристигнат другите?

— Кои други?

— Тези с помощта.

— Най-късно утре сутринта — увери я Норуард, но сестрата зърна изражението върху лицето на Търкот и го хвана за ръката.

— Няма да има други, нали?

— Ще ни е нужно време, за да мобилизираме хората — обясняваше Норуард.

— Вие сте от американската армия, нали?

— Аз… — Норуард млъкна.

Сестра Анхелина не откъсваше очи от лицето на Търкот.

— Да — кимна той.

— И други няма да има, права ли съм? Ще ни оставят да умрем, така ли е?

— Да — отговори Търкот.

— Благодаря ви за искреността. — Тя огледа редицата от койки, върху които продължаваха да се гърчат, повръщат и борят за всяка глътка въздух нейните болни. — Няма какво повече да питам. Всъщност… причината за това не идва ли от ваши колеги?

— Не — отвърна Търкот. — Мисля, че е дошла от „Мисията“.

— Нямаше да ви повярвам, ако не ми бяхте казали, че сте военни.

Норуард се бе навел над един от пациентите и го разглеждаше иззад прозрачната си лицева маска. Внезапно нещастникът протегна ръце, сграбчи го за раменете, изкрещя и повърна обилно количество черна кръв. Норуард се задърпа уплашено, повдигайки болния от леглото. Размаха отчаяно ръце, най-сетне успя да се освободи, но загуби равновесие, полетя назад и прекатури близката маса.

Търкот изтича да му помогне.

— Удари ли се? — попита той, докато го изправяше на крака.

Норуард не отговори. Беше се навел и разглеждаше костюма си. Изведнъж вдигна ръце и си свали шлема.

— Ей, какво правиш? — извика Търкот, изненадан от постъпката му.

Норуард се извъртя и му посочи гърба си. Материята бе разкъсана от удара с ръба на масата, която на всичко отгоре бе покрита с кървави чаршафи.

— Имам и рана — добави Норуард. Той изхлузи костюма през глава и Търкот забеляза, че на същото място по дрехите му е избила кръв.

— Вече няма значение по какъв начин става заразяването — по въздух или по кръвен път — добави Норуард. — Поне за мен.

Сестра Анхелина посочи вратата.

— Все пак, по-добре се върнете при вашите.

Норуард поклати глава.

— Ще остана тук, където мога да съм полезен. И където мога да науча нещо повече.

— Какво да предам на Кениън?

— Все още не разполагаме с достатъчно данни. Искам да огледам всички пациенти, да ги разпитам. — Той доближи едно от леглата и вдигна захабения край на чаршафа. — Виж това! Така е навсякъде в Третия свят! Прахосваме безумни пари за въоръжаване, а за медицината дори не се сещаме! Само че този път си намерихме майстора! Дори да докараме всички свръхмодерни институти на Щатите на куп, пак няма да можем да се справим с Черната смърт!

— Но ако наложим карантина и…

— Късно е — прекъсна го Норуард. — Нали я чу? Мнозина са избягали в джунглата и надолу по реката.

Търкот си спомни за ракетата носител в Коро със спътника на „Земя без граници“. Вече имаше представа какво може да е съдържанието на сондите.

— Никой няма да е в безопасност, ако не съумеем да ги спрем навреме — произнесе той.

— Защо тръгват въоръжени? — попита Дънкан.

„Тюлените“ бяха отишли на последен инструктаж преди излитането. Двете с Копина се върнаха в големия хангар, където върху една маса бяха подредени различни образци на оръжие.

— Те са военни — произнесе Копина, сякаш това обясняваше всичко.

— И какви са тези оръжия?

Копина се доближи до масата.

— Все още нямаме голям избор в разработването на оръжейни системи за открития космос. Основно от усилията в областта на въоръжаването са насочени към неща като защитни ракетни установки, отбранителни системи „Звездни войни“, никой не мисли за престрелки в космоса. Така че, наложи се да прегледаме всичко, което може да ни свърши работа и да подберем най-подходящото. Направихме обширни изпитания с резултати, които не отговаряха на предварителните ни очаквания. Така например химичните лазерни оръжия се оказаха неподходящи, заради прекомерно голямата си маса. Лазерните установки със свободни електрони показаха обещаващи резултати, но при настоящото техническо ниво не са в състояние да осигурят достатъчно мощен лъч, дори за да заслепи противника, ако попадне право в очите. Ето защо те също отпаднаха. Друго екзотично оръжие, което често виждаме по телевизията, но не притежава практическа стойност, бе високоенергийният лъчев пистолет. Хубава идея, стига някой да съумее да миниатюризира устройството и да фокусира достатъчно лъча. — Тя се извърна и махна с ръка към масата. — Ето с какво завършихме.

Дънкан огледа образците, докато Копина вдигна нещо, което наподобяваше чук, с тръба вместо дръжка и ръкохватка на другия край. Беше изработено от черен, лъскав метал. Върху тръбата бе монтиран телескопичен мерников механизъм.

— Това е нашият… — Копина направи пауза, опитвайки се да намери най-подходящия израз — да го наречем космически автомат М-12. — Тя подаде устройството на Дънкан. — Официалното му название е МК-98.

Дънкан пое оръжието и едва не го изпусна.

— Колко тежи това нещо?

— Деветнадесет килограма без пълнител. С него още пет.

Дънкан го улови за ръкохватките. Знаеше, че Търкот би изгарял от любопитство, но за нея бе само къс мъртъв метал.

— В космоса няма да тежи толкова. В безтегловност — добави Копина.

Дънкан го постави с трясък на масата.

— С какво стреля?

Копина вдигна цилиндър с дължина шестдесет сантиметра, който имаше същия диаметър, като МК-98. Натисна едно копче и капачето отгоре подскочи на пружина. След това опря горния му край в един жлеб в основата на автомата и натисна пълнителя, който влезе вътре с щракване. Взе оръжието и се прицели в масивната греда, поставена в една от бетонните ниши на хангара. Мускулите на ръцете й изпъкнаха, докато въртеше дулото.

— Има лазерен мерник — обясняваше тя. На стената се появи червена точка. — Не бива да забравяш да включиш главния енергоизточник на автомата. — Тя натисна едно под друго две копчета. Из въздуха се разнесе пронизително бръмчене. — Сега вече сме готови за стрелба. — Една малка лампичка близо до спусъка бе светнала в зелено.

Копина дръпна спусъка. Не последва очакваната експлозия, само бученето рязко се усили. Нишата се изпълни с летящи трески, които се удряха в стените й и отскачаха назад. Копина свали оръжието и отведе Дънкан при нишата. Точно в средата на гредата имаше отвор с ширина два-три сантиметра, който образуваше тунел. Същият отвор се виждаше и в бетонната стена. Дънкан все още не можеше разбере кое е причинило пробойните. Копина се огледа, клекна, взе нещо от пода и й го подаде. Беше блестящ метален къс с дължина петнадесет сантиметра и заострени краища.

— Това е проектилът. Покрит е с обеднен уран, невероятно твърд.

— А кое му придава високата скорост? — запита Дънкан, докато се връщаха при масата. Беше чувала, че обедненият уран за първи път е бил използван във Войната в залива.

— Пружини.

— Пружини?! — повтори Дънкан.

Копина се засмя и потупа корпуса на автомата.

— Да, гледай на него като на най-мощния харпун в света. На технически език названието му обаче не е „харпун“, а „стрелково оръжие с кинетично задвижване“.

Тя изтегли цилиндричния магазин.

— Вътре има десет проектила, подобни на този, който ти показах, притиснати от сгънати пружини. Когато дръпнеш спусъка, пружината се освобождава и така се изстрелва проектилът. Цевта е снабдена с електромагнитен баланс, по такъв начин проектилът преминава през нея без да докосва стените и да губи от скоростта си. Такава е и ролята на акумулаторната батерия — от нея се зарежда движещия механизъм на цевта.

— И с каква скорост стреля?

— С каквато можеш да дърпаш спусъка. Веднага след изстрела магазинът се завърта и е готов да освободи следващия проектил. Освен това притежава и адаптер за връзка с тактическия боен скафандър. — Копина заобиколи масата и спря при друго оръжие, което доста наподобяваше МК-98. — Това е тежката артилерия. Оперира на същия принцип, на който и деветдесет и осмицата — с пружинно задвижване — но проектилът е различен. — Тя вдигна миниатюрен снаряд с дължина петнадесет и дебелина пет сантиметра. — Сама виждаш разликата. Снарядчето е кухо, по-точно заредено е със силен експлозив. С удоволствие бих ти го демонстрирала, но се опасявам, че ще събори стената. Представям ти модел МК-99. Нашите момчета ще вземат няколко такива със себе си.

— Едно нещо не можах да разбера. Защо задачата е поверена на военните?

Дънкан разглеждаше подредените на масата образците. Изглеждаха толкова странни, дори примитивни, в сравнение със свръхмодерните технологии, заложени в конструкцията на бойния скафандър. Припомни си думите на Яков — че „Мисията“ държала под контрол техническия прогрес на човечеството, насърчавайки развитието в една насока и възпрепятствайки го в други.

Копина обърна гръб на масата и поклати глава.

— Виж, на този въпрос и аз не мога да ти отговоря.

— Кои сте вие? — попита Че Лу.

Намираха се в горния тунел на гробницата, където облечените в черни униформи фигури ги бяха вкарали под дулата на оръжията. Бяха се спуснали дотук с помощта на въжета.

Веднага щом влязоха в галерията, тя се озари от светлина, също както бе станало и предишната седмица, са че тогава се бяха появили откъм главния вход на гробницата.

И този път Че Лу остана поразена от размерите на помещението. Масивни метални подпори се издигаха към свода и изчезваха някъде от другата страна. По пода бях подредени черни сандъци и контейнери с най-различни размери — от няколко десетки сантиметра до над стотина метра височина. Отсрещната стена бе поне на два километра от тях.

Вдясно се виждаше познатото зелено сияние, което обозначаваше залата на командния център. Че Лу вече знаеше, че там, в неголямо помещение, зад плъзгаща се стена е разположен и тукашният страж-компютър.

Зад тях, в основата на наклонения тунел, през който се бяха спуснали, войниците вдигаха от подръчни средства барикада, насочвайки оръжията си към горния отвор. Че Лу си даваше сметка, че подкрепленията от китайската армия едва ли щяха да се забавят дълго. Какво ли ще стане тогава?

— Казвам се Елек — представи се човек в черна униформа, застанал до тях. Той смъкна качулката си, под която се показа восъчнобялата кожа на лицето му. Носеше слънчеви очила.

— Какво търсите тук? — попита го Че.

— Може би същото, което и вие.

— Аха… долната галерия — сети се професорката. — Ще можете ли да се промъкнете покрай призрака, който я охранява?

— Призрак ли? — Елек се засмя. — Мисля, че ще успеем, ако разполагаме с необходимата информация и снаряжение. — Той вдигна издължената си, мършава ръка и я насочи към Че Лу. — Бележника на професор Нейбингър е у вас, ако не се лъжа?

— Да. — Че Лу знаеше, че е безсмислено да отрича.

— И какво мисли той?

— Смята, че в долната галерия са телата на Артад и на други аирлианци.

— Само това?

— Споменаваше се и нещо за енергията на слънцето.

Елек кимна.

— Чудесно. — Той изкрещя няколко отривисти команди на наемниците. — Последвайте ме — изрече след това и махна на двамата възрастни китайци.

Елек водеше групата, зад него вървяха Че Лу и Ло Фа, а отзад крачеха няколко наемници с готови за стрелба автомати. Стигнаха входа на стаята, където бяха пултовете за управление с аирлианските надписи. Елек спря точна при таблото, откъдето се отваряше тайната врата за нишата на стража.

— Вие от привържениците на Артад ли сте? — попита Че. Спомни си какво им бе разказал Нейбингър след контакта със стража.

Елек не отговори.

— СТААР? — произнесе Че Лу.

— Този път уцелихте — кимна Елек. — СТААР е едно от многото имена, които сме използвали. — Той положи длан върху пулта. Едновременно светнаха няколко аирлиански символа. Елек премести ръка и символите по таблото започнаха да се менят. Докосваше ги в определена последователност. Изведнъж в стаята се разнесе приглушено бучене. В стената се показа цепнатина, която бързо се разширяваше. Че Лу забеляза, че наемниците държаха оръжията си насочени към вратата. Откакто ги бяха пленили непознатите, Ло Фа не бе произнесъл нито думичка.

Елек пръв прекрачи прага на тайното помещение. Че Лу и Ло Фа го последваха. Вътре все така сияеше в златисти отблясъци двуметровата пирамида. Елек спря и я огледа. Беше склонил леко глава, като някой, който отдава почит в старинна гробница.

— Сега какво ще правите? — попита го тя.

— Трябва ни енергия — от рубинената сфера.

— Рубинената сфера беше унищожена — каза Че Лу.

— Една от рубинените сфери — поправи я Елек.

— А втората тук ли е?

— Надявам се.

Елек пресече стаята и положи длани върху златистата повърхност на пирамидата. След няколко секунди бе погълнат напълно от сиянието й.

16.

Патрулът поддържаше великолепно темпо. Движеха се покрай източния бряг на реката. Когато стигнаха едно възвишение, Толанд даде сигнал да спрат и огледа местността. Видимостта във всички посоки бе добра. Само пустош, докъдето му стигаше погледът, не се виждаше и следа от цивилизация. Сякаш бяха единствените обитатели на цялата планета.

Толанд погледна към Балдрик.

— Имаш ли връзка?

Балдрик си свали раницата. Докато Толанд, Фолкнър и останалите заемаха позиция, той извади отвътре лаптопа. Тъкмо го нагласяваше, когато един от наемниците подскочи с уплашен вик. На дясната му ръка се полюшваше гърчещо се влечуго. Толанд измъкна мачетето, замахна и отсече тялото на змията точно под главата, която продължаваше да виси на ръката, прикачена с два извити зъба.

— Не мърдай! — извика Толанд. — Инак отровата ще се разнесе по-бързо.

Толанд разтвори внимателно с пръсти зъбите и освободи главата. Познаваше змията — беше силно отровна, от най-опасните. Побутна мъжа обратно на земята.

— Лягай и мирувай!

Той коленичи до него. Мъжът продължаваше да стене, но вече се задъхваше.

— Успокой се, човече. Ей сега ще ти мине.

Претърколи го на една страна, така че да е обърнат с гръб към него, сетне смъкна автомата от рамото си и го приближи до тила, без да опира дулото. От разстояние няколко сантиметра изстреля откос право в главата на наемника.

Балдрик не реагира.

— Засече ли сигнала? — попита с равнодушен глас Толанд.

— На пет километра в тази посока — Балдрик махна с ръка.

— Да тръгваме — Толанд скочи на крака.

Докато се отдалечаваха от трупа, Фолкнър прошепна на Толанд.

— Какво пък, дяловете ни растат.

— Зная — отряза Толанд. Обливаха го горещи вълни, усещаше пулсираща болка в главата си. Той огледа ръцете си. Кожата над китките бе обсипана със ситни черни мехурчета. Сети се за телата в носилките от групата, на която бяха устроили засада.

— Какво ти е? — попита го Фолкнър.

— Не знам.

— Пипнах те! — извика Уолкър, за ужас на мъжете и жените в останалите сепарета на залата за наблюдение и проследяване към Агенцията за национална сигурност. — Сега те спипах!

На монитора се показаха очертанията на Южна Америка, които се увеличаваха и краищата им изчезнаха. Постепенно изображението се центрира върху западно-централната част. Последва нова смяна на мащаба и сега вече мониторът показваше район в непосредствена близост до границата между Бразилия и Боливия, на стотина километра западно от градчето Вилхена.

Уолкър набързо прегледа данните и изпрати доклад с гриф „от първостепенна важност“ до Дънкан, използвайки един от защитените канали на ИНТЕРЛИНК.

„До старта остават три часа. Финалното отброяване е възобновено. Започнете измерване на критичната маса и общото тегло на товарите.“

Гласът отекваше от четирите краища на стартовата площадка. Лиза Дънкан откъсна за миг поглед от документите, които й бе изпратил по факса майор Куин.

Историята на „Мисията“ несъмнено будеше интерес, но сега далеч по-важно бе да открият точното й местонахождение. Тя прелисти последните няколко страници и едва тогава забеляза електронната поща от АНС.

Докато се запознаваше със съдържанието, на лицето й се изписа озадачено изражение. Някой бе използвал системата за сателитно локализиране, за да изпрати и усили неколкократно ориентиращ сигнал в района на границата между Боливия и Бразилия. Още докато разчиташе посланието, закаченият за компютъра принтер започна да разпечатва ново съобщение.

Същият случай, едва забележима промяна на мястото. Отново западната част на Бразилия. Дънкан взе химикалката и изписа в празното поле на листа:

„Тиахуанако.

«Мисията».

Пристигнала от Испания през петнадесети век.

Аирлианците.

СТААР.

Водачи.

Яков и унищоженият Четвърти отдел.

Стражът.

Дълси.

Великденския остров.

Че Лу, Циан Лин и втората рубинена сфера.“

Тя се замисли. Ако наистина съществуваше втора рубинена сфера, тогава…

„Следващата планова задръжка ще бъде два часа преди старта. Последна подготовка и предстартов инструктаж на екипажа.“

Дънкан премести очи към прозореца. Космическата совалка беше готова за излитане. Ако съществуваше друга рубинена сфера, тогава корабът-майка все още можеше да се използва за междузвездни полети. Стига да е възможно да бъде поправен — но нали Копина спомена, че екипажът щял да подсигури вътре подходяща за дишане среда.

Дънкан вдигна сателитния телефон и набра номера на Търкот в Южна Америка.

Роботите-конструктори продължаваха да се трудят, следвайки стриктно заповедите на стража. Отворът в стената на пещерата бе достигнал термовентилационния канал. На три километра по-надолу бе изградена енергийна система, която да се захранва от него.

Под черния щит, охраняващ Великденския остров, всичко вървеше според плановете.

Елек се отстрани от стража. Черните му очила се завъртяха в посока към Че Лу и Ло Фа, но преди да успее да проговори, в стаята отекна гласът на един от водачите на наемниците.

— Загазихме я — каза Круто. — Един от хората ми горе съобщи, че дочул шум от вериги на танкове или друго тежко въоръжение. Китайците се връщат с нови подкрепления и скоро ще ни сритат задниците, задето изтребихме другарите им.

— Хората ти минираха ли входа? — попита спокойно Елек.

— Да, но какво им пречи да пуснат бомби в тунела и да ни видят сметката? Също както постъпихме ние по-рано?

Елек заобиколи Круто и застана пред Че Лу.

— Къде е?

— Кое? — попита професорката и отстъпи назад, усетила смразяващата омраза, която излъчваше цялото му същество.

— Ключът.

— Няма никакъв ключ.

— Претърсете ги — нареди Елек на Круто.

Круто се зае лично с изпълнението.

— Не открих никакъв ключ — докладва той след малко. — Губим си времето тук. Да се измъкваме от проклетата гробница, докато още можем.

Елек поклати глава.

— Не, сега ние определяме времето. — Той се върна в контролната стая. Внезапно стените на галерията се разтресоха от мощен взрив.

Круто държеше постоянна връзка с помощта на портативен радиоприемник.

— Китайците са започнали атака! — извика той.

Последва втора експлозия и пукот от автоматична стрелба. Елек бе застанал при главния пулт. Той плъзна длан по шестоъгълниците. Нисък, равномерен грохот надви шума от битката. Круто изтича при входа и погледна към галерията.

— Какво правиш? Ти ли затвори вътрешната врата?

— Трябва ни още малко време — отвърна Елек.

— Но десет от хората ми са от другата страна — Круто се извъртя и насочи дулото на автомата към гърдите на Елек.

— Аз съм единствената ви надежда, за да се измъкнете живи оттук — каза спокойно Елек. — Зная какво правя. Нямаше друга възможност — той кимна към вратата на тунела.

— Дявол да го вземе — избухна Круто. — Не можеш да оставиш хората ми да загинат!

— Така е… на война — отвърна Елек.

Търкот смъкна уморено костюма веднага щом се озова в шлюзовото отделение. Когато влезе в палатката, Яков разглеждаше пръснатите на пода снимки от сателитното наблюдение. Кениън бе наведен над микроскопа.

— Къде е Норуард? — попита той.

— В градската болница. — Търкот им разказа за скъсания предпазен костюм. Кениън не изглеждаше нито изненадан, нито потиснат от случилото се. Разбира се, Търкот знаеше, че и двамата бяха подготвени за подобна възможност, също както всеки войник е готов да влезе в сражение.

— Тази съдба очаква всички ни, ако не успеем да открием начина, по който се разпространява вирусът и да създадем ваксина или противоотрова — заключи философски Кениън.

— Нещо ново от щаба? — попита Търкот.

— Не мога да се свържа с Форт Детрик. А и експериментите отнемат доста време.

— Нямаме никакво — поклати глава Търкот и се обърна към Яков. — При теб какво става?

Яков очерта кръг на една от снимките.

— Спътникът е паднал някъде в района, западно от това място. Аз мисля… — той млъкна, прекъснат от звъна на сателитния телефон.

Търкот вдигна слушалката.

— Майк? Лиза се обажда. Имам новини.

Той я изслуша мълчаливо, докато Дънкан разказваше за странното излъчване, засечено западно от тях. За всеки случай си записа и координатите.

— Има още нещо — добави след това Лиза.

— Какво?

— Полковник Кармен, моята приятелка, с чиято помощ осигурихме съдействието на ВМИИЗЗ, е мъртва. — Дънкан му предаде дословно телефонния разговор.

— Значи някой се е постарал да замете следите от другата страна — отбеляза накрая Търкот.

— Така изглежда.

— Можеш ли да ми осигуриш малко помощ?

— Ще се опитам. От какво се нуждаете?

Търкот изброи някои от нещата от първа необходимост.

— Добре… вече съм задвижила част от тези въпроси. Разговарях и с полковник Микел от Браг.

— Хубаво. Какво е положението със совалките? Разбра ли какво готвят там?

— Мисля, че някой иска да върне обратно кораба-майка. Дочух нещо за втора рубинена сфера, скрита в подземията на Циан Лин, но може би са слухове.

Търкот обмисляше чутото.

— Все едно да поставяш коня преди каруцата — рече той. — На който му е дотрябвал корабът-майка, първо да помисли как да се отърве от Черната смърт.

— Аирлианците от Марс няма за какво да се безпокоят — отбеляза Дънкан.

— Права си. Но какво ще стане с техните протежета на Земята? С Водачите?

— Знаеш добре, че стражът не пожали своите шпиони в „Меджик-12“. За тях хората са само инструменти за постигане на целта.

— Вярно, но тези инструменти все още са им необходими — поне докато открият втората рубинена сфера. Дали пък корабът-майка не им е притрябвал за нещо друго?

— Не зная… — в слушалката се разнесе въздишка. — О, Божичко! Майор Куин ми каза нещо, което отпърво не сметнах за особено важно. Сега обаче ми се струва, че има пряка връзка със суматохата около кораба-майка.

— Какво е то?

— Куин е измъкнал информация от твърдите дискове относно „Мисията“. Стари неща, изглежда Яков е прав и „Мисията“ действително се намесва в човешкото развитие от доста време. Ще ти изпратя копие. Казах му да ми намери нещо по-ново. Друго обаче е интересно. Изглежда в базата „Скорпион“ също са правили проучвания по въпроса, но при търсенето на информация са използвали ключовата дума „ковчег“. Може би тук се крие връзката с кораба-майка. Гравитационните двигатели са невредими и нищо не пречи корабът да бъде приземен и дори да се върне отново на орбита без помощта на рубинената сфера.

— Като Ноевия ковчег — промърмори Търкот.

— Да, с чиято помощ избраниците на аирлианците ще преживеят Черната смърт и ще се върнат обратно като техни верни слуги.

Търкот погледна към другия край на помещението, където Яков все още разглеждаше снимките.

— Мда, и преди са го правили. Подрязват ни крилата, за да станем послушни. Ако Черната смърт се разпространи достатъчно бързо, дори совалките няма да успеят да излетят, за да се скачат с кораба-майка. Бас държа, че това е била крайната им цел.

— Майк, не бива да позволим да се случи.

— Ти ми осигури каквото поисках — рече Търкот.

Докато разглеждаше кратера, Лексина се опитваше да си представи на негово място планината. Беше я виждала на снимки от времето, преди да бъде разрушена. Била е по-голяма дори от Килиманджаро.

Беше застанала на ръба на кратера Нгоро-нгоро, едно от най-интригуващите места в Танзания. Нгоро-нгоро бе вторият по големина кратер в целия свят. Диаметърът му бе петнадесет километра, а вътрешната площ надхвърляше четиристотин и осемдесет квадратни километра, включвайки в границите си и езерото Сода, разположено в неговия център. Кратерът се намираше на двадесет и два метра над морското равнище и всъщност представляваше върхът на грамаден, отдавна угаснал вулкан — по-голям брат на разположения източно Килиманджаро.

Гледката беше забележителна, като пътешествие в недокосната от цивилизацията Райска градина. Склоновете на кратера бяха стръмни и затрудняваха проникването в него — един-единствен път водеше към вътрешността. Растителността бе предимно ниска, но в единия край на кратера имаше гъста гора. Самото езеро, макар и голямо, не беше никак дълбоко. Заради отдалечеността си от големи селища и сравнително безлюдния район на страната кратерът гъмжеше от живот.

От раницата си Лексина извади малък сив инструмент, с дължина около осем сантиметра, изрисуван с шестоъгълници. Знаеше, че вече е достатъчно близко, но въпросът бе дали там, където отива, все още има нещо, което да заслужава внимание.

Лексина натисна най-горния знак и шестоъгълниците се озариха в зелена светлина. След това въведе кода и горният край на инструмента светна в оранжево.

Тя се завъртя бавно в кръг, като държеше инструмента пред гърдите си. След като описа първия кръг, Лексина въведе нов код и предният край на прибора засвети в червено. Отново се завъртя. Не бързаше особено. Знаеше, че от момента на големия взрив е изминало много време.

Внезапно инструментът изписука и в центъра му се появи яркочервена линия. Въпреки това тя завърши поредния кръг и едва тогава свери посоката, от която бе засякла сигнала. Идваше точно от центъра на кратера. Лексина пое в тази посока, като се стараеше да върви в права линия, независимо от храстите и останалите препятствия.

Постепенно пред погледа й изникна езерото. Инструментът продължаваше да сочи напред. Когато приближи брега, тя си свали раницата, преметна я през рамо, сетне смъкна и черната наметка. Без да спира, Лексина навлезе във водата, която засега й стигаше до глезените. Беше изучавала внимателно особеностите на района и знаеше, че дълбочината на езерото не надминава метър и двадесет.

Инструментът все така неизменно сочеше центъра на кратера. Брегът отзад бързо се отдалечаваше, водата вече й стигаше до пояса и малко забавяше движението й. Ято птици, които плаваха наблизо, литнаха подплашени от плясъка на водата. Недалеч вляво, чифт изпъкнали очи върху блестяща, заоблена глава следяха всяка нейна стъпка. Лексина знаеше, че трябва да внимава с хипопотамите, чиито постъпки често бяха непредсказуеми, но въпреки това не се отклоняваше и на сантиметър от посочения курс. Наложи се да мине само на няколко метра от потопеното животно.

Писукането на инструмента се усилваше, паузите между сигналите ставаха все по-къси. Въпреки това остана изненадана, когато дъното под краката й внезапно изчезна и кафявата вода я погълна, затваряйки се над главата й. Лексина се оттласна, изплува на повърхността и се върна на плиткото.

След това клекна и опипа сантиметър по сантиметър дъното. Ръбът, от който започваше дълбочината, бе съвсем гладък. Тръгна наляво, като плъзгаше ръка по него и скоро установи, че под водната повърхност има отвор, с диаметър поне шест метра. През цялото време инструментът продължаваше да сочи към центъра. Тя го изключи и го прибра в подгизналата раница, като закопча грижливо капака. Пое си дълбоко въздух и скочи право в средата на отвора. Продължи да се спуска надолу, като си помагаше с крака и само нарастващото напрежение в ушите й подсказваше, че дълбочината се увеличава. Въздухът, който изпускаше от време на време, очертаваше пътечка от мехурчета към повърхността.

Най-сетне протегнатите й ръце докоснаха нещо гладко и плоско. Пръстите й шареха из непрогледната, кална вода. Не след дълго докосна полукръгъл метален предмет, който стърчеше нагоре. Лексина го сграбчи с лявата си ръка и продължи да опипва наоколо с дясната.

Запасите от кислород бързо привършваха, намираше се под водата почти цяла минута. Отново докосна нещо — беше тънка, релефна линия върху металната повърхност. Проследи я до разклонението, където три подобни линии се събираха под прав ъгъл. Плъзна длан встрани от тях намери още — цяла серия от шестоъгълници.

Умът й започваше да се замъглява от недостиг на въздух, дробовете й се раздираха от мъчителни спазми, но тя продължаваше да изучава шестоъгълниците. Имаше един централен, заобиколен от още шест. Лексина ги натисна в последователността, която бе запомнила преди много години.

Изведнъж металната основа под нея започна да се издига. От дъното бликна фонтан от сгъстен въздух, който я преобърна и едва не я изстреля нагоре. Въпреки това Лексина продължаваше да стиска дръжката на люка. Завъртя я в едната посока, сетне в другата и най-сетне почувства, че металният похлупак поддава. Пъхна се в отвора и веднага затършува за контролно табло по стената. Знаеше, че само след няколко секунди ще изгуби съзнание. Пръстите й докоснаха идентична серия от шестоъгълници и тя въведе кода. Усещаше как водата се носи край нея, изтласквана от затварящия се отгоре люк.

Сега вече беше като в капан. Отвори уста и последните мехурчета въздух излетяха навън. Съзнанието й угасна, нахлуващата отгоре вода завъртя тялото й и го блъсна в стената. След това всичко бе погълнато от мрак.

17.

Търкот разгъна картата, а Яков и Кениън надничаха през раменете му.

— АНС е засякла сателитни излъчвания някъде в този район. Днес сутринта някой е използвал един от спътниците за наземна ориентация за усилвател на собствените си сигнали.

— И какво от това? — попита Кениън.

— Първо, този някой трябва да е притежавал доста модерна апаратура — обясни Търкот, без да откъсва поглед от картата. — Второ, според специалистите от Агенцията, целта е била да се открие точното местонахождение на нещо в района.

— Като например? — попита Кениън.

— Като например падналият спътник — отвърна Яков.

Търкот кимна.

— Това ще е твоята жадувана нулева точка.

— А, не — възрази Яков. — Това е началната точка на заразяване. Нулевата точка е „Мисията“.

Дънкан застана зад дебелия, брониран прозорец. Совалката „Индевър“ и стартовата площадка доминираха над цялата околна картина, на фона на океанската шир.

— Това е първият двоен старт на НАСА — призна Копина, придвижила се безшумно до нея.

— Ще могат ли да се справят?

Копина кимна.

— Подготвили сме план за взаимодействие на двата центъра.

— Кои „вие“?

— Космическият център. — Копина посочи совалката. — Всяка от совалките може да превозва максимум осемчленен екипаж, десет души — ако пренебрегнем правилата за безопасност. Доста ограничена бройка, признавам. Но засега не разполагаме с друго средство за космически транспорт. Поне в Щатите. В „Рокуел“ разработваха второ екипажно отделение, което да се монтира вътре в товарния отсек, но досега не са се похвалили с конкретни резултати. Във всеки случай не са стигали до стадий на изпитания. В момента и двата екипажа наброяват по десет души. Повечето са бивши „тюлени“. Пилотите и заместник пилотите естествено са от НАСА.

— След като ги изстреляме, остава ли ни някаква резервна възможност за връзка с космоса?

— Разбира се. Совалката „Атлантис“, която в момента също се преустройва. — Копина държеше в ръката си миниатюрен модел. — Само няколко уточнения, за да разбереш за какво става въпрос. — Тя посочи совалката, прикачена на сдвоени ракети. — Това е космическият кораб за многократно използване. Монтиран е върху два ракетни ускорителя. Големият резервоар в средата носи горивото. Мнозина не го знаят, но ракетите са прикачени за стартовата платформа с помощта на четири болта. При старта, първо се запалват трите двигателя на совалката, ето тези реактивни сопла. Те се зареждат от външния резервоар, за да може космическият кораб да излезе на орбита с максимален резерв от гориво. Като горивна смес се използват течен водород и кислород. Възпламеняването на ракетите носители се извършва шест секунди преди старта. — Тя докосна основата на двете ракети. — Нарастването на съотношението тяга-тегло е под постоянно автоматизирано наблюдение до момента, когато достигне пределната стойност. Веднага след това се подава сигнал към инициаторите — всъщност малки експлозиви — които взривяват осемте болта, придържащи двете ракети носители към стартовата платформа, и космическият кораб е свободен да полети. Това е мигът на старта. Приблизително шестдесет секунди след старта се постига максимална динамична тяга, но тя никога не надхвърля 3 g. След две минути вертикален полет ракетите носители изчерпват запасите си от гориво и биват разкачени от централния резервоар. Обикновено падат в океана с помощта на парашути и там ги прибираме. Совалката междувременно е набрала солидно ускорение. Запалват се главните двигатели, които работят в продължение на шест минути — до към осмата минута след старта. След това, малко преди да бъде достигната орбитална скорост, се освобождава и външният резервоар. Той изгаря в атмосферата или пада на голямо разстояние от тук.

— И къде по-точно?

— Някъде в южната част на Тихия океан. На ред са предните маневрени двигатели на совалката, с които се извършват окончателните корекции. Височината на орбитата е в пределите между 184 и 400 километра. Корабът-майка и „хищният нокът“ са на височина 280 километра. За „Индевър“ не представлява особена трудност да се скачи с кораба. Трудно е да си представим, че биха го подминали, без да го забележат, нали?

— Какво има в товарния отсек на „Индевър“? — попита Дънкан.

— Инструменти и снаряжение за херметизиране на кораба-майка и за поправка на „нокътя“.

— Отворът в стената на кораба трябва да е доста голям. Как смятат да го запушат?

— Снабдени са с високотехнологичен материал, който е в състояние да се разширява и втвърдява във вакуум — обясни Осболд. — Предимството е, че ще разполагат със солидна основа под краката си — в случая, палубата на кораба. Освен това ще работят в космоса. Главната им задача е да монтират въздушен шлюз и да осигурят вътре подходяща за дишане атмосфера. На „Колумбия“ също има строителни материали. Общото им количество надхвърля шестдесет тона. Освен това „Колумбия“ ще пренася и запасите от гориво за екстрени случаи. Опасявам се, че скачването с „нокътя“ няма да е толкова лесно. Пък и след това „Колумбия“ ще трябва да го вземе на буксир и да го откара при кораба-майка.

— Наистина ли смятате, че тази задача ни е по силите?

— Ако не успеем отведнъж — произнесе замислено Копина, — ще направим и втори опит. Първо да осъществим скачването. После да херметизираме кораба-майка. След това… всъщност, вече ти обясних.

Високоговорителите изпращяха отново:

„До старта остава един час и тридесет и пет минути. Проверка на системите в отделението за екипажа. Проверка на връзката с центъра за управление.“

— Необходимо ли е? — Дънкан посочи високоговорителя.

— Ах, това ли? — Копина се засмя. — Не. Всяка група разполага със собствен канал за връзка. Останало е като традиция от далечни времена. Нали знаеш, с течение на времето човек става суеверен…

„Затворете люка на отделението за екипажа“.

— Това е — обяви Копина. — Започва се.

Лексина отвори очи. Първото, което почувства, бе нахлуващият в гърдите й въздух. Беше застоял и миришеше неприятно, но все пак беше въздух. Тя се огледа. Лежеше на черен метален под. Помещението бе с дължина около шест метра и овална форма. На тавана се виждаше люкът, през който бе проникнала. Светлината бликаше от серия синкави тръби, монтирани вертикално на равни разстояния. Вляво имаше врата с познатото шестоъгълно табло до нея.

Тя се изправи малко неуверено на крака и пое към вратата, но нещо привлече вниманието й. Беше тънка, назъбена линия, в долния край на стената. Когато се досети какво представлява, тя почувства искрено възхищение към създателите на комплекса. Постройката датираше още от времето преди страхотния взрив да премахне планината. Стените й бяха издържали неизмеримото ударно натоварване, докато цялата тръбовидна конструкция бе потънала навътре в скалния масив. Едва по-късно, след като комплексът се бе озовал под водата, някой бе монтирал въздушния шлюз.

Опитваше се да си представи енергията, която е била използвана, за да бъде взривен върхът на планината. После си спомни, че не разполага с много време и забърза към вратата. Спря пред таблото и въведе добре познатия код.

Във Вилхена Норуард се опитваше да потуши завладелия го страх, докато запалваше с треперещи пръсти поредната цигара. От доста години беше лекар, но досега не се бе сблъсквал с толкова много мъка и страдание, събрани на едно място. Освен това никога не бе работил с мисълта, че дните му са преброени и че краят е неизбежен и близък. Беше излязъл да си отдъхне зад лазарета.

С помощта на сестра Анхелина бе разпитал няколко пациенти — от тези, които все още можеха да говорят. Вече имаше сравнително добра представа за темпото, с което се развива болестта.

Той допуши набързо цигарата и се върна в помещението. Една приведена фигура влачеше безжизнено тяло на пода.

— Сестра Анхелина! — Норуард се завтече да й помогне.

— Опитвах се да го преместя в другото отделение — обясни задъхано монахинята. Дрехите й бяха опръскани с кръв и изпражнения. Тя положи тялото на пода, коленичи до него, начерта във въздуха кръст и започна тихо да се моли.

Норуард я заобиколи и надникна в централното помещение. Неколцина от болните се бяха изтърколили на пода, след изтощителната борба с болестта. Миришеше на смърт. Телата бяха покрити с прясна и засъхнала кръв, от очите им се стичаха алени сълзи. Вирусът бълваше от всички отвори, в търсене на нови жертви. Всички бяха мъртви, единствените оцелели бяха той и монахинята.

Норуард се обърна. Анхелина продължаваше да се моли, коленичила на пода. Дори не погледна към Норуард, докато пресичаше коридора към улицата. Навън цареше странно затишие. На хоризонта се събираха буреносни облаци, от време на време резки пориви на вятъра вдигаха облаци прах по улиците.

Вилхена бе мъртъв град.

Норуард се отправи към лодката, която бяха посетили по-рано с Търкот. Беше си спомнил за пистолета, който непознатият бе използвал. Трябваше още да е там.

— Получихме ново съобщение — докато подаваше листчето, ръката на Фолкнър трепереше.

Толанд метна пончото на главата си и прегледа съобщението на светлината на джобното си фенерче. След това набързо го разшифрова.

ДО ТОЛАНД

ОТ „МИСИЯТА“

ВЪЗНАГРАЖДЕНИЕТО ПОВИШЕНО ДО ДВА МИЛИОНА НА ЧОВЕК.

ВЕЧЕ Е ПРЕХВЪРЛЕНО НА ВАШАТА СМЕТКА.

ОПЕРИРАЙТЕ С МАКСИМАЛНА БЪРЗИНА.

НЕ СЕ СПИРАЙТЕ ПРЕД НИЩО.

ДАЙТЕ СИГНАЛ ЗА ЕВАКУАЦИЯ

ВЕДНАГА ЩОМ БАЛДРИК ПОТВЪРДИ

ОТКРИВАНЕТО НА ПРЕДМЕТА.

ЗА САМОЛЕТА ЩЕ Е НЕОБХОДИМА ПЛОЩАДКА

С МИНИМАЛНА ДЪЛЖИНА ТРИСТА МЕТРА

И ШИРИНА ПЕТДЕСЕТ МЕТРА. СЛЕДЕТЕ УКВ ЧЕСТОТА 32.30.

ВАШИТЕ ПОЗИВНИ „ХРАБЪР“.

ПОЗИВНИ НА САМОЛЕТА „ВРАБЧЕ“.

КРАЙ

— Събуди се, спяща красавице — извика Толанд на Фолкнър. — Размърдай се. Потегляме.

На двадесетина метра в главния тунел ги посрещна мътночервеникаво сияние. Че Лу хвана Ло Фа за ръката — не се съмняваше в смелостта му, но знаеше, че също така е суеверен.

Червеното сияние придоби овална форма и се разшири, опирайки пода и тавана. Постепенно вътре се показаха очертанията на човешка фигура със странно изменени пропорции на тялото. Имаше голяма глава и скъсен гръден кош. Кожата бе снежнобяла, очите яркочервени, дори алени, със сърповидно издължени зеници.

Фигурата беше леко прозрачна, зад нея се виждаше част от стената. Както и предишния път, тя вдигна ръка и разтвори шест пръста.

Дълбок, гърлен звук отекна в тунела. Езикът бе като причудлива песен.

— Разбирате ли го? — попита Че Лу.

Елек бе изслушал мълчаливо странните думи.

— И да е така, защо да ви казвам?

Че Лу сви рамене.

— Защото сме заедно. Пък и не мога да сдържам любопитството си.

— Не — поклати глава Елек. — Това е аирлиански. Не го разбирам. Само истински аирлиаиец може да разбере предупреждението.

Фигурата бе говорила около минута, преди да изчезне.

— Не е важно какво казва — продължаваше да разсъждава Елек. — По-важното е… — той изтича напред, смъкна пътем якето си и го запрати навътре в тунела. Последва ослепителен блясък и якето падна на пода, разрязано на две части.

— По дяволите! — възкликна Круто и неволно отстъпи назад.

— Лъчът не е най-страшното — каза Елек. — Има и други защити и те са непокътнати. Трябва да открием ключа!

Дънкан вдигна телефона и натисна копчето за връзка, преди да е утихнал първият сигнал.

— Дънкан.

— Доктор Дънкан, казвам се Лексина. Аз съм член на организацията, която познавате под названието СТААР.

— Какво искате? — Лиза почувства, че пулсът й се ускорява.

— Не съм ваш враг.

Дънкан си спомни за двете представителки на СТААР, опитали се да спрат Търкот, преди да излети към кораба-майка.

— И защо трябва да ви вярвам?

— Ако искате, ми вярвайте. Ваша грижа е в какво вярвате и какво мислите. По-важното е да си съдействаме.

— Какво желаете?

— Докъде стигна разчистването в Дълси?

— Трябва да знаете по-добре от мен — тросна се Дънкан.

— Това пък какво означава?

Последва пауза. Дънкан мълчеше, не виждаше смисъл да разкрива своите източници на информация.

— Имам нужда от помощ — рече накрая Лексина.

— И каква по-точно?

— Хайде да спрем с тези игрички. Нямаме много време.

— Вие ги започнахте. Вашата организация ги играе от доста време. Така че първо ми кажете кои сте и тогава разговорът ще продължи.

— Ние сме Онези, които чакат.

— Чакат какво?

— Които чакат.

— Да, и това обяснява всичко!

— Уверявам ви, че целите ни са сходни.

— Аз пък не мисля така.

— Нужен ми е ключът.

Дънкан се намръщи.

— Ключът към какво?

— Ако наистина е у вас, ще знаете.

— Този разговор взе да ми омръзва.

Отново настъпи продължителна пауза.

— Не е у вас, така ли?

Дънкан не знаеше какво да отговори.

— Известно ни е, че не сте хора — произнесе предпазливо тя.

— Нищо не ви е известно. Трябва ми ключът. Във ваш интерес е да ми го предадете. Ако е у вас. Сега враговете са навсякъде и те също търсят ключа. Пак ще ви се обадя.

Линията бе прекъсната. Дънкан помисли малко и набра друг номер.

Търкот вдигна капака на един от сандъците, подредени край вътрешната стена на скакалеца. В сандъка бяха наредени пет автомата със сгъваеми приклади МП-5. Той хвърли един на Яков, втория на Кениън, който едва не го изпусна.

— Какво да правя с това? — попита ученият.

Наведен между седалките на пилотите Търкот им показваше къде трябва да стигнат. Не обърна внимание на въпроса.

Скакалецът се издигна и се насочи на запад.

— Целта е на сто километра оттук — обяви Търкот. — Ще пристигнем след около шест минути.

— И какво има там? — не се предаваше Кениън. Държеше автомата, сякаш бе епруветка със силно заразна проба от неговата колекция.

— Някой, който се разхожда в сърцето на море от смърт — обясни Търкот. — При това използва сателитна връзка. Не зная дали е свързан със заразата, но не ми се вярва да е само съвпадение.

— Чакайте малко — обади се Балдрик.

Толанд се подпря на коляно, с готов за стрелба автомат. Балдрик вдигна капака на компютъра и свери данните за тяхното местонахождение.

— В тази посока — каза той. — На четиристотин метра.

Толанд нямаше какво да каже. Изправи се и тръгна напред, а останалите го последваха. Теренът бе силно пресечен, със стръмни склонове и обрасли с дървета урви. Извървяха още триста метра, когато видяха нещо, очертано на фона на поредния хълм.

Толанд намести фокуса на очилата. Дънерът на дърво, завъртяно и изтръгнато от страхотна сила, бе полегнал върху короната на друго дърво.

Балдрик отново свери данните.

— Тук ще ме чакате — заяви той.

— По-добре да дойдем с теб до върха на хълма. Ако там има някой…

— Казах да чакате тук — прекъсна го Балдрик. Той вдигна втория куфар и пое напред.

Толанд махна с ръка и двамата отзад залегнаха със заредени оръжия. Толанд не откъсваше очи от Балдрик, който се изкатери по склона и заобиколи наклоненото дърво. Веднага след като се изгуби от погледа му, той го последва.

Когато приближи дънера, Толанд приклекна, прокрадна се зад него и едва тогава надникна предпазливо над горния край. От другата страна започваше поредната стръмна падина, но вниманието му бе привлечено от дирята сред шубраците, оставена сякаш от грамаден, свлякъл се надолу танк, Балдрик бе спрял в долния й край, зад безформена купчина от смачкан метал и тъкмо отваряше втория куфар. Чу се остро, металическо изскърцване. Какво беше това? Останки от паднал самолет? Може би Балдрик търсеше черната кутия, или някакво секретно снаряжение, нещо, което се е намирало на борда.

Толанд се обърна и безшумно заслиза по обратния път, като обмисляше възможностите.

— Какво става? — посрещна го Фолкнър.

— От другата страна на хълма има паднал самолет или хеликоптер — произнесе замислено Толанд.

— Трябва да е нещо много важно, щом заслужава толкова усилия и пари — изръмжа Фолкнър.

Толанд погледна към дървото. Балдрик вече го заобикаляше и се спускаше към тях.

— Хайде, надигайте се — подвикна им той.

— Промяна на плановете — отвърна Толанд. — Съгласно последните разпореждания от „Мисията“ трябва да повикам въздушен транспорт веднага щом открием каквото сме търсили.

— Намерихме го. Викай ги.

Толанд завъртя рязко глава като змия, зърнала плячка.

— Нещо идва насам — прошепна той, докато оглеждаше небето. Една далечна светкавица озари за миг странен сферичен летателен съд, който се приближаваше от юг право към мястото, където стояха.

Толанд опря дулото на автомата в корема на Балдрик.

— Може би ти си извикал някой друг на помощ. Да не си падаш по двойната игра?

— Че аз нямам предавател — вдигна ръце Балдрик.

— Ами сателитната връзка, с която се ориентираше?

— Оставих я там — Балдрик посочи през рамо.

— Тогава кой е в тази проклета летяща чиния?

— Нямам представа.

— Приземява се на юг от нас — докладва Фолкнър. — Мястото, където спряхме последния път.

— Някой е засякъл сигналите от сателитния предавател — сети се Толанд.

— Но как са успели? — попита Фолкнър.

— Не зная нито как, нито защо. Знам само, че това е единственото възможно обяснение. — Толанд си пое дълбоко въздух, за да проясни главата си. — Добре. Ето какво ще направим. Ще се обадим по САТКОМ-а. Ако някой ни засече, ще знае за сегашното ни местонахождение. Предаваме посланието и веднага изчезваме. Трябва да определим място за среща. — Той извади картата и посочи една точка. — Ето тук. Това е на осем километра северно. — Толанд познаваше добре това място. Беше изоставена черна писта, която понякога използваха наркотрафикантите.

— Ами ако дешифрират съобщението? — попита Фолкнър.

— Не вярвам да е толкова лесно — той се замисли. — Не, вероятно са засичали само излъчването. Какво намери в падналия самолет? — обърна се той към Балдрик.

— За какво говориш? — погледна го с престорено учудване Балдрик.

— Питам те какво взе оттам? За какво бихме толкова път?

— Това не е…

Толанд измъкна светкавично ножа и замахна. Върху бузата на Балдрик се появи дълга, алена резка. От раната рукна кръв.

— Защо го направи? — попита Балдрик.

Толанд пристъпи напред и заби коляно в гърдите му, след това го повали на земята. Наведе се и опря острието на ножа под дясното око на Балдрик.

— Питам какво е паднало там?

— Аз не зная…

Острието се плъзна нагоре и спря на милиметър от долния клепач.

— Ще ти извадя едното око, после и другото. В заповедта от „Мисията“ не се казваше нищо по този въпрос. Хайде говори! Какво е паднало?

— Спътник — процеди през зъби Балдрик.

— Спътник ли? — намръщи се Толанд. — И какво взе от него?

— Филм — отвърна все така лаконично Балдрик.

— Филм на какво?

— На дъждовната гора край Амазонка. Спътникът не е трябвало да падне толкова рано.

— И това струва милиони? — попита Толанд, без да чака отговор. — Глупости.

— Подобни снимки струват цяло състояние — обясни Балдрик, без да откъсва очи от острието. — Камерата използва специална техника. С помощта на термални и спектрални изображения учените биха могли с голяма точност да определят къде има залежи от диаманти.

— Сателитният предавател е готов — докладва Фолкнър.

Толанд прибра ножа в калъфа и извади бележника с кодовете. Написа кратко съобщение, кодира го и го изпрати по сателитния предавател.

— Къде каза на самолета да кацне? — попита Балдрик.

Толанд се засмя.

— Не е необходимо да знаеш. Върви с нас и ние ще те отведем.

— И двете совалки са готови за излитане — обяви Копина.

Дънкан погледна към големите червени цифри на таблото и отново насочи вниманието си към „Индевър“. Мислеше си за екипажа, пристегнат за седалките, на върха на нещо, което спокойно можеше да се определи като свръхмощна бомба.

„Две минути до старта. Финалното отброяване е възобновено. Отвеждане на долните прикрепващи стрелки.“

На пет хиляди метра южно от Толанд и неговата група, Търкот оглеждаше гората, опрял пръст на спусъка. Скакалецът бе увиснал на сантиметри над повърхността.

— Какво мислиш? — попита Яков, също втренчил очи в мрака.

— Били са тук — промърмори Търкот, приклекна и опря длан в полегналата трева. — Трима, може би четирима.

— И къде са отишли?

— Трудно е да се каже. Тези хора са професионалисти. По-добре да се връщаме на борда. Ще ни е нужна помощ.

„Една минута до старта.“

Излитането се предаваше пряко по телевизията. На съседния екран се виждаше „Колумбия“, която също беше в минутна готовност, на площадката в Кейп Кенеди.

„Петдесет секунди до старта.“

— Ако възникне някаква авария точно преди старта, съществува резервна система за измъкване на екипажа. От тук не се вижда, но има седем коша, всеки един достатъчно голям, за да се качи в него човек, прикачени са за специални подсилени кабели с дължина 360 метра. Точно колкото да стигнат до входа на бункера. Според правилника, в случай на авария космонавтите скачат в кошовете, спускат се до бункерите и се скриват вътре.

„Тридесет и една секунди до старта.“

Дънкан виждаше ясно грамадните облаци пара, които изригваха под соплата на ракетите носители.

„Двадесет и една секунди до старта. Прекъснете хелийното подаване. Проверка на горивната система.“

Нови облаци пара, от кулата започнаха да се откачват масивни кабели.

„Десет секунди до старта. Запалване на главния двигател. Девет. Осем. Седем. Шест.“

— Това е запалването на трети двигател на совалката — обясни Копина, повишавайки глас, за да се пребори с нарастващия рев от космодрума.

„Пет.“

Ревът се усили, след като и вторият двигател бе запален.

„Четири.“

Сега вече работеха и трите главни двигателя. Но земното притегляне продължаваше да държи совалката.

„Три.“

„Две.“

„Едно.“

Земята се разтресе, сякаш върху нея бе стоварил десницата си самият Господ Бог.

— Взривиха придържащите болтове — извика Копина. — Излита.

Яхнал огнен факел, „Индевър“ се издигаше бавно над стартовата площадка. На другия край на страната „Колумбия“ правеше същото.

— Колко време остава до скачването? — попита Дънкан.

— Три часа за „Алфа“ с кораба-майка. Още половин час за „Бета“ с „нокътя“.

Дънкан вдигна глава, проследявайки огненото зарево, което се издигаше все по-високо и по-високо.

18.

— Добре, добре — промърмори Уолкър, докато четеше запитването От отдела по разузнаване. Беше в стихията си. На екрана изникваха и се сменяха със светкавична бързина съобщения, които умът му преглеждаше и оценяваше автоматично.

— Ама че съвпадение — добави той. КХ-12 бе засякъл излъчването по САТКОМ-а и само след тридесет секунди то се бе появило на екрана на Уолкър. А ето че сега, три минути по-късно, някой в същия район на Южна Америка настояваше да получи координатите на предавателя.

Този път, за щастие, разполагаха с директна връзка и това пришпорваше допълнително Уолкър. Никога досега не бе участвал пряко в операция.

Той затрака с пръсти по клавиатурата, като тихичко си подсвиркваше:

ДО: ТЪРКОТ

ОТ: АНС АЛФА ЕДНО ЕДНО

САТКОМ ИЗЛЪЧВАНЕТО ОТ СЪЩИЯ ИЗТОЧНИК.

КООРДИНАТИ УТМ 29578345.

Уолкър натисна копчето за изпращане на съобщението.

— Имаме връзка на втори канал с АУАКС — докладва пилотът.

Търкот си постави слушалките и превключи на втори канал.

— Тук „Скакалец 2“. Приемам.

На около триста километра северозападно от границата на Колумбия бе установен постоянен въздушен пост за самолетите АУАКС на американските ВВС. Задачата им бе да засичат полетите на наркотрафикантите — част от електронната стена, която преграждаше пътя по въздуха към Щатите.

На височина 13500 метра над повърхността на Тихия океан самолетът Боинг Е-3 Ц „Часовой“, снабден с бордова система за наблюдение и ранно предупреждение АУАКС, бе в състояние да „изрисува“ картина на всичко, което се намираше в радиус от петстотин километра, използвайки за целта деветметровия радом, монтиран върху централната част над фюзелажа.

Полковник Лоренц бе командващият офицер в задното отделение, където се извършваше постоянното наблюдение. Повечето от членовете на екипажа бяха ветерани от Войната в Персийския залив и имаха богат опит в прехващането на самолетите на контрабандистите. Този път задачата им беше малко по-различна и нямаше никаква директна заплаха за самолета и неговия екипаж, но това съвсем не означаваше, че Лоренц би позволил каквото и да било разпускане на дисциплината, докато „прескачаха южната ограда“, както се изразяваха на жаргон.

Лоренц заговори в микрофона пред него веднага щом получи съобщението.

— „Скакалец 2“ тук АУАКС „Орел“. Разполагаме с нови координати за вас.

Наемникът отпред се спъна и падна. Фолкнър дотича при него и му подаде ръка.

— По дяволите! — изруга той, когато човекът внезапно повърна върху него.

Толанд се приближи до тях и разгледа падналия. Познаваха се от две години, бяха участвали заедно в много операции.

— Можеш ли да продължиш? — попита той.

Мъжът изпъшка и се претърколи на земята. Фолкнър тръскаше ръка с отвращение, опитвайки се да се изчисти от повърнатото.

Толанд се почеса замислено по челото. После свали надолу автомата си. Мъжът размаха уплашено ръка. Толанд стреля два пъти, сетне преметна автомата на рамо.

— Да вървим — обади се зад тях Балдрик.

Толанд си мислеше за двамата мъртви наркотрафиканти върху носилките от пончо. Два милиона долара. Ще успеят ли обаче да се измъкнат навреме оттук и да потърсят медицинска помощ?

— Тръгваме — кимна уморено той.

Докато крачеха в мрака, той изведнъж се сети, че за първи път от началото на тази странна мисия, Фолкнър не се бе зарадвал на увеличаването на своя дял.

Скакалецът се носеше ниско над короните на дърветата, право към мястото, указано в съобщението от АУАКС. На стотина метра от целта Търкот нареди на пилота да спусне скакалеца върху оголено място сред гората. Търкот слезе пръв, следван от Яков и Кениън. Скакалецът се издигна и увисна на три метра над тях.

Търкот огледа района, но на пръв поглед не се забелязваше нищо странно. Понечи да тръгне напред, когато Яков го сграбчи за ръката.

— Какво е това там? — руснакът сочеше с дулото на автомата едно наклонено дърво с изтръгнати от земята корени. Търкот също го забеляза и се затича нагоре по склона. Когато стигна билото, той спря и се огледа. Купчина от разкривен метал се въргаляше в края на дълбока диря, прокарана през шубраците.

— Това е спътникът — извика Яков, заобиколи го и коленичи до разбитата сонда. Сцената внезапно се озари от блясъка на светкавица. Няколко секунди по-късно отекна и гърмът.

Толанд също се озърна, когато небето бе прорязано от светкавица. Мярна буреносни облаци и се зарадва. Чудесно. Скоро ще завали и следите им ще бъдат заличени напълно. Вече нямаше никакъв начин да ги открият — който и да ги следваше.

— Насам! — повика ги Кениън.

Търкот и Яков дотичаха при него. На тревата лежеше сгърчено, застинало, неподвижно тяло. Яков го освети с фенерчето и те видяха дупките от куршумите. Но имаше също и познатите следи от болестта. Кожата на убития бе изпъстрена с черни мехурчета.

— Не сме защитени. Можем да се заразим — предупреди ги Кениън.

— Скоро това очаква всички — произнесе уморено Търкот. Беше му омръзнала тази игра на криеница. Нямаше никакъв друг начин да проследят онези пред тях.

Търкот се огледа. Вятърът се усилваше и ставаше все по-влажен.

— Времето се променя — извика им той. — Да се връщаме в скакалеца.

19.

Пилотът провери още веднъж картата и я сгъна внимателно така, че районът, който го интересуваше, да остане отгоре. След това я закачи с лепенка за бедрото си. Не разполагаше на борда с почти никакви електронни уреди, освен двигателя, чистачките на стъклото и приборите върху таблото за управление, тъй че навигацията оставаше изцяло негово задължение. Бяха го снабдили с малък УКВ-приемник, за да се свърже с хората долу, когато наближи. Пилотът бе свикнал с подобни операции и не се съмняваше, че ще се справи с издирването на целта. На външен вид приличаше на Балдрик — висок, плещест, с руса коса и яркосини очи.

Беше прекарал в търпеливо очакване два дни. Самолетът — специална, свръхмодерна и свръхсекретна конструкция с названието „Врабче“ — бе скрит под маскировъчна мрежа на изоставено летище, толкова близо до целта, колкото позволяваше здравият разум и опасността да попадне в заразената зона.

Той премести главния превключвател, двигателят се закашля и после заработи равномерно. Макар турбовитлов, той бе поставен в специален кожух пред пилотската кабина, за да се намали максимално шумът от работата му. Перките също бяха с необичайна дължина — над два и половина метра — и се въртяха относително по-бавно. В резултат от всички тези нововъведения полученият при полета звук не надвишаваше по сила шума от свистящ между дърветата вятър.

„Врабче“-то бе изработено в една южноафриканска компания с технологии и чертежи, откраднати от изследователската програма „Тиха звезда“ на „Локхийд“. Компанията принадлежеше на картела „Тера Лел“. При създаването на самолета бяха търсени две основни характеристики — максимално нисък шум от двигателя и минимална възможност за радарно засичане. В случая относително ниската му скорост нямаше значение, тъй като целта бе само на деветдесет километра от летището. Пилотът знаеше, че ще бъде там след по-малко от четиридесет минути.

Пистата бе с пръстено покритие, а дъждът само щеше да затрудни допълнително и без това трудното излитане. Пилотът освободи спирачките и машината бавно потегли. Присвил очи зад стъклата на очилата за нощно виждане, пилотът се стараеше да игнорира движението на стъклочистачките и да поддържа прав курс. След шестдесет метра вече бе набрал достатъчно ускорение. Дръпна щурвала към себе си и усети, че колелата се откъсват от земята. Малко след това самолетът прелетя над близкия край на гората с разперени криле и обърна на запад.

Полковник Лоренц бе наредил да преместят АУАКС-а още по̀ на юг и сега следваха бреговата линия на Перу. На екрана се виждаше само още една движеща се точка и това бе самолетът, който осигуряваше охраната им.

Той включи микрофона.

— „Призрак едно-едно“ говори „Орел“. Приемам.

— Тук „Едно-едно“. Приемам.

Лоренц предаде накратко на пилота на „Призрак“ какво иска от него. Всъщност „Призрак“ не беше изтребител, а транспортен самолет АЦ-130, модифициран за изпълнение на бойни операции. Беше снабден със 7,62-милиметрова многостволова картечница, 40-милиметрово оръдие и 105-милиметрова гаубица, всички свързани с компютъризирана целеуказателна система с изключителна точност. На стрелците оставаше само да натискат спусъка толкова дълго, колкото им издържат пръстите.

Но сега Лоренц искаше самолетът да се доближи до скакалеца и да започне да кръжи около него на минимална височина в постоянно разширяващи се кръгове, търсейки следи от човешко присъствие на земята.

— Прието — обади се накрая пилотът на „Призрак“, когато Лоренц приключи с инструкциите. — Време до пристигане в района на действие петнадесет минути. Край.

— Още един километър — Обяви Толанд. Той откачи манерката и отпи жадно, без да спира. Отново гореше от треска и бързо губеше телесни течности.

Огледа се. Фолкнър и последният наемник също не изглеждаха никак добре, но Балдрик беше във форма. Разбира се, Балдрик не бе участвал в оная проклета засада.

Лексина изслуша доклада на Елек от Циан Лин и след това съобщението от Гергор и Коридан, които продължаваха да си проправят път на Юг. Засега събитията не се развиваха според предварителния план и това я безпокоеше. Вярно, че Елек бе проникнал в гробницата и се намираше почти на крачка от източника на енергия, но пътят му беше блокиран. Напразни се оказаха надеждите й, че стражът в гробницата може да им предостави ключа за подземието.

Беше се настанила в голямо черно кресло и следеше сияещия монитор пред нея. Още няколко сигнални светлини блещукаха на контролното табло.

Не знаеше много за тази база, построена от аирлианците в далечни времена, когато все още са властвали над цялата Земя. Нямаше представа нито за предназначението й, нито кой, защо и кога я е атакувал, но предполагаше, че това е станало по времето на дългите войни между Аспасия и Артад, заедно с техните инструменти: Водачите и Онези, които чакат. Толкова много скъпоценна информация бе изгубена с течение на времето.

Енергийните запаси на базата бяха почти на изчерпване, както и нейните припаси. Нямаше как, трябваше някак да издържи до пристигането на Гергор и Коридан. Добре, че все още разполагаше със сателитна връзка, така можеше да разговаря с тях. За съжаление точно разговорът, на който разчиташе — с Дънкан — не бе протекъл благоприятно.

Но едно нещо беше научила в течение на годините работа в СТААР — че винаги съществуваше начин една губеща позиция да се превърне в печеливша. Тя включи отново сателитната връзка.

На другия край отговориха след първото позвъняване.

— Дънкан.

— Доктор Дънкан, обажда се Лексина. Премислихте ли решението си относно молбата ми за ключа? И ако е така, мога ли да чуя какво е то?

— О, да, у нас е — отвърна Дънкан. — Само че не виждам смисъл да ви го давам.

— Моите хора са в Циан Лин.

— Ах, за там ли ви трябва ключът?

— Надявам се.

— Но не сте сигурна? — попита Дънкан.

— Вижте, моите хора в Циан Лин са взели професор Че Лу за заложник.

— Нима ме заплашвате, че ще й сторите нещо? — в гласа на Дънкан се прокрадна сдържан гняв.

— Бих могла. В края на краищата, вие убихте моите агенти в Зона 51. Но предпочитам да действам с по-цивилизовани средства, когато е възможно. Циан Лин е изолирана за външния свят. Китайската армия я е стегнала в кордон. Ако не ми предадете ключа, професор Че Лу и моята група вътре са обречени.

— Какво общо има ключът с Циан Лин?

Въпросът накара Лексина да се замисли. Дали Дънкан наистина притежава ключа? Ако е така, нима не знаят нищо?

— Тъкмо по тази причина трябва да го получа от вас. Защото знам как да го използвам.

— Ние също — възрази Дънкан. — Но не е изключено да ме лъжете. Може би въобще не е предназначен за гробницата.

Лексина осъзна, че разговорът е стигнал до задънена улица като игра на покер с безкрайно блъфиране.

— Научих, че совалките са изстреляни, за да се скачат с кораба-майка и щурмовия кораб.

— Това го знае целият свят.

— Но аз знам още нещо, което би могло да повлияе драстично на мисията ви.

— И какво е то?

— Да ви кажа просто така?

— Не, ключа не го давам. Не само че не знаем кои сте вие, но и какво целите. Докато не се разкриете напълно, никакви сделки с вас.

— Правите голяма грешка.

— Може би, но вече се убедихме, че нашите интереси и тези на СТААР не съвпадат и дори си противоречат. Още повече след като разбрахме, че не принадлежите към човешкия род.

— Аз съм човек — каза Лексина.

— Аутопсиите на вашите колежки показват друго.

— Ние сме тук, за да ви защитаваме.

— Да ни защитавате от какво? От вас самите? От нещо подобно на мафията? Ако искате да ни опазите от Аспасия, видяхте, че можем да се грижим сами за себе си.

— Така си мислите.

— Не се безпокойте, ще се погрижим и за оцелелите аирлианци на Марс.

— Надявайте се.

Настъпи пауза.

— Какво знаете за Водачите? — попита Дънкан.

— Те са ваши врагове.

— „Мисията“?

— Цели вашето унищожение.

— С помощта на Черната смърт?

— И друг път в миналото са го правили.

— Но все пак сме оцелели.

— И мислите, че пак ще оцелеете? Та вие сте деца! Невежи деца, които си играят в една вселена на възрастни!

— Ако наистина желаете да работите за нас, мисля, че нещо може да се уреди. Но не отговарям на заплахи.

— Добре, да бъде както желаете — съгласи се Лексина и прекъсна връзката. Облегна се назад, опря крака в таблото и се замисли.

— Има ли някакъв друг начин да се измъкнем от тук? — попита с приглушен глас Круто. Елек не отговори, погълнат от сиянието на пирамидата. Че Лу поклати глава.

— Главният тунел беше взривен от войниците. А сега и резервният изход е затворен.

— А как са проникнали онези другите миналата седмица? — обади се за първи път Ло Фа.

— Кои други?

— Руснаците. Не са влезли през главния вход, защото го държах под наблюдение. Нито през шахтата. Откъде тогава?

— През някакъв страничен тунел — сети се Че Лу. Така й беше казал полковник Костанов. Беше махнал с ръка към далечния край на голямата зала. — Натам — посочи тя. — Но тогава казаха, че входът бил затворен отвън.

— И да е така, разполагаме с експлозиви — намеси се Круто.

— Но навън е пълно с войници!

— Предпочитам да се разправям с тях, отколкото да изсъхна тук. Имам чувството, че онова приятелче — той посочи Елек — е попаднало в задънена улица. Изборът остава за нас. Мисля, че моментът е подходящ. Не бива да чакаме — скоро ще се зазори.

— Съгласен съм — кимна Ло Фа.

— Аз трябва да остана — заяви Че Лу.

— Ваша воля — отвърна Круто.

Толанд смъкна нощните очила, наведе се и опипа с ръка почвата под краката си. Тревата беше изчезнала, заменена от ситен чакъл. Бяха се озовали върху изоставената самолетна площадка, разположена перпендикулярно на посоката, която следваха.

— Стигнахме! — извика той на останалите. Трепереше от слабост, дори раницата му се струваше прекомерно тежка.

— Как ще разберем кога точно ще се приземи самолетът? — попита Балдрик.

— Ще чакаме и толкоз. Може би пилотът също изчаква да спре бурята. Няма начин да не го забележим. Не се безпокой. Дано само пристигне.

Не беше казал на Балдрик за миниатюрния УКВ-приемник. Засега обаче ефирът мълчеше. Внезапно го присви стомахът, той се преви и повърна в калта.

Пилотът на „Врабче“ кръжеше по външния периметър на буреносния циклон, следвайки го бавно към мястото на уговорената среща. Отзад се задаваше втори буреносен циклон и той предполагаше, че ще има не повече от пет минути, за да се приземи на площадката, да натовари хората и да се вдигне във въздуха.

На два километра западно Търкот и останалите чакаха в скакалеца. Търкот тупна Кениън по ръката.

— Възможно ли е причинителят на заразата да е с космически произход?

— Горе няма нищо живо — поклати глава Кениън. — Всъщност, има една възможност, за която мисля от известно време. Нулева гравитация.

— Какво значи това?

— Нулева гравитация — повтори Кениън. — Всички процеси протичат различно. Биологични, физични — на молекулно ниво. Четох някаква статия за експерименти с РНК в условия на нулева гравитация. Има един процес, който се нарича трансдукция. Вирусът инфектира бактериалната клетка, която притежава токсини… — Кениън поклати глава. — Забрави го, едва ли е важно сега. Макар че това би обяснило някои загадки. Черните мехури. Дали това не е начинът, по който се предава вирусът? Мехурите се пръскат и той попада във въздуха. Само че, за разлика от „Ебола“, издържа по-дълго на открито. Въпреки прякото въздействие на ултравиолетовите лъчи. Да, нулевата гравитация е може би единственият начин да се извърши подобна промяна във вируса.

— Значи спътникът не е бил пратен, за да разпространи вируса?

— Не — поклати глава Кениън. — Използвали са го като космическа биолаборатория.

Търкот погледна към Яков. Руснакът мълчеше, дори не отвърна на погледа му.

— Вие сте го свалили, нали?

— Моля? — Яков вдигна въпросително вежди.

— Сари Шаган — произнесе Търкот. — Спътникът на „Земя без граници“ се е намирал точно над този район, когато внезапно е започнал да губи височина.

— Ах — махна с ръка Яков. — Ами да, нашите са го уцелили с лазер.

— Но защо? — зачуди се Търкот. — Защо сте започнали всичко това?

— Да сме го започнали? О не, надценяваш способностите ни. Това е започнало преди десет хиляди години! Война, която се води твърде дълго и в която ние, хората, сме само пионки. Но не задълго. Ние също умеем да се сражаваме. Не се ли питаш защо им е била нужна подобна мутация? За да си я сложат в епруветка в „Мисията“? И какво се крие зад тези четири планирани старта на остров Коро?

— Могат ли да разпространяват заразата чрез спътник? — попита Търкот.

— Тук е станало точно така. Само че засегнатият район е доста ограничен.

— Кажи го на хората от Вилхена — изсумтя Яков. — Според мен товарът на четирите спътника е различен. Доказа го един от нашите агенти в Четвърти отдел, но заплати с живота си за това разкритие. Един спътник може да се окаже недостатъчен, но виж, четири са друго нещо. Стигат да покрият по-голямата част от света. Нима трябва да ги оставим да осъществяват необезпокоявани плановете си? Да, свалянето на спътника е наше дело. И заради него беше унищожен Четвърти отдел.

— Сигурен ли си в това?

— Вече в нищо не съм сигурен — наведе глава Яков. — Освен, че трябва да спрем Черната смърт.

За „Призрак“ бурята не представляваше никаква заплаха. Четирите мощни турбовитлови двигателя надвиваха без усилия силата на вятъра, а екипажът вътре продължаваше да изпълнява задачите си. Топлинните изображения също не бяха засегнати от промяната във времето. Наблюдението се осъществяваше с контраст и яркост като при нормален слънчев ден.

Самолетът се носеше ниско, с постепенно разширяване на диаметъра.

В задния отсек на АУАКС една млада жена лейтенант следеше неотклонно монитора. От време на време въвеждаше нова програма и сверяваше данните. На няколко пъти отвори допълнителни страници, за да се увери във верността на получената информация. Накрая се завъртя на стола и побутна човека до нея.

— Ей, Робинс, я погледни.

Робинс побърза да превключи монитора си на същата радарна честота.

— Какво има, Джеферсън?

— Просто гледай.

— Но какво да търся? — попита Робинс след минута.

— Ето там! Виждаш ли?

— Сянка — кимна Робинс. — Какво толкоз? Навън има буря, ако не си забелязала.

— Виж какво става, когато накарам компютъра да направи дигитално увеличение на тази „сянка“.

— Какво, по дяволите, е това? — попита Робинс.

Джеферсън му подаде една папка.

— Пропуснал си да си прочетеш домашното. Полковник Лоренц няма да е особено доволен.

Робинс плъзна пръст по първата страница.

— Програма „Тиха звезда“ на „Локхийд“. Но тук става въпрос за експериментална работа, а не за реално производство. При това експериментите са приключили някъде в края на седемдесетте.

— Което не означава, че някой друг не ги е продължил. Добавяйки всички преимущества на съвременните компютърни технологии и антирадарни покрития.

Робинс й върна папката.

— Ти го намери, ти иди да се похвалиш на полковника.

Пилотът на „Врабче“ знаеше, че доближава целта. Той натисна копчето на предавателя и излъчи кратък сигнал.

Толанд неочаквано се изправи, преодолявайки болката в корема. Бръкна в джоба и извади миниатюрния приемник.

— „Врабче“, тук „Конник“[48]. Прието.

Той вдигна глава и огледа мрачното небе, опитвайки се да надзърне зад завесата на дъжда.

— „Конник“, тук „Врабче“. Ще бъда долу след три минути. Бъдете готови за бързо качване.

— Разбрано. Край. — Толанд се огледа с намръщено от болка лице. — Самолетът идва. Пригответе се.

— Спипахме го! — извика полковник Лоренц. — Спипахме ги и двамата!

Малкият самолет вече се виждаше съвсем ясно на екрана, бяха засекли и УКВ-излъчването от земята.

— Изпратете координатите на „Призрак“ и скакалеца — нареди той.

В кабината на „Врабче“ пилотът придържаше щурвала с една ръка, докато с другата измъкна от кобура черния, лъскав пистолет. Имаше място само за още един човек и той беше Балдрик.

— Какво виждаш? — обърна се първият пилот на „Призрак“ към мерача.

— Засякох ги на земята. Четирима. — Мерачът местеше настройката на прибора за нощно виждане. — Видях и самолета. На около два километра вляво пред нас.

— „Орел“, тук „Едно-едно“. Чакаме заповеди. Край.

Полковник Лоренц нямаше ясна представа какво всъщност става. Ето защо реши да се допита до капитан Търкот, който изглежда отговаряше за цялостното изпълнение на операцията.

Отговорът на Търкот беше лаконичен.

— Свалете самолета.

Пилотът на „Призрак“ се ококори.

— Моля, повторете. Приемам.

Доколкото му беше известно, досега нито един самолет от този тип не бе влизал във въздушен двубой с други машини.

— Кийгън — обърна се той към мерача. — Чу ли това?

— Ами, да — потвърди Кийгън. — Край на разходките. Произведоха ни в клас изтребител. Представям си как ще се смеят момчетата от базата, като им разкажем. Дай ми равен полет, азимут, двеста седемдесет и един градуса.

Пилотът на „Врабче“ зърна края на пистата през очилата за нощно виждане. Премести щурвала напред и самолетът започна плавно да се спуска. Разполагаше с не повече от секунда и половина, за да осъзнае какво става, преди линията от трасиращи откоси, която проряза тъмнината пред него, да се озове вътре в кабината и да го превърне в потръпваща кървава маса.

— Ей, какво беше това? — викна Фолкнър, забелязал трасиращите изстрели, които летяха косо надолу към пистата.

— „Врабче“, тук „Конник“ — направи опит да се свърже Толанд.

В отговор се чуваше само статичен шум.

Всички се обърнаха назад, когато скакалецът се появи внезапно от завесата на мрака и прелетя безшумно над тях.

— Ето ги! — посочи Търкот. — Свали ни долу!

Приземиха се само на двеста метра от групичката.

Предавателят се плъзна между мокрите пръсти на Толанд и падна на земята. Главата му увисна, подпряна на едното рамо и остана така в продължение на десетина секунди, преди той да отвори очи и да се огледа отново. На изток небето бе порозовяло съвсем леко и облаците изглежда се разсейваха.

Третият наемник от групата лежеше по очи в калта, а от устата, носа и ушите му течеше черна кръв.

20.

— „Индевър“ има визуален контакт с кораба-майка — докладва Копина. На екрана се виждаше издължената, черна сянка на извънземния кораб на фона на дъговидния земен хоризонт. — Това е гледната точка от кабината на совалката.

Двете с Дънкан седяха в една малка стая на тренировъчния хангар. На масата пред тях бяха поставени два монитора — единият следеше полета на „Индевър“, а вторият на „Колумбия“.

С приближаването до гигантския кораб все по-ясно се виждаха следите от ядрената експлозия. В корпуса имаше грамадна пробойна, с дължина над шестстотин метра и назъбени краища.

В най-широката й част — където бе входът към товарния отсек, разстоянието между двата й края бе почти петдесет метра.

— Това нещо се оказа далеч по-здраво, отколкото предполагахме — отбеляза Дънкан.

Копина кимна.

— Учените смятат, че взривът е засегнал само външната обшивка, докато противоударната система и носещите конструкции са останали невредими. Вероятно са били създадени да издържат на колосални натоварвания при пътешествието в космоса.

— След колко време се очаква да започне скачването?

— Приближават се доста бързо. Предполагам, че до тридесет минути ще скъсят дистанцията дотолкова, че манипулаторната ръка на робота да опита прехващане. Да се надяваме, че ще успеят от първия път.

— Ако пропуснат, ще могат ли да опитат пак?

— „Индевър“ разполага с гориво само за един опит. Не успеят ли — край. Ако пък изразходват прекалено много от запасите и накрая се скачат, няма да имат достатъчно за обратния път. Совалката не е конструирана за продължителни маневри в космоса.

— А какво е положението с „Колумбия“?

— Тридесет минути по-късно ще е в близост до „нокътя“.

— Засякохте ли ни? — попита Търкот в микрофона на малкия, но мощен УКВ-предавател.

— Позицията ви е установена — отговориха от „Призрак“. — От тук нататък ще следим всеки от вас. Четиримата се намират на сто метра южно. Ако искате, можем да ги елиминираме.

— В никакъв случай — каза Търкот. — Искам от вас нещо друго… — той предаде накратко инструкциите за действие, после даде знак на Кениън и Яков.

Тримата започнаха да се прокрадват през стелещата се мъгла с готови за стрелба оръжия. Слънцето току-що бе изгряло на хоризонта. Не след дълго Търкот сви наляво и навлезе във високата трева, опасваща изоставеното летище. Тук се приведе, легна по корем и започна бавно да пълзи напред, усещайки как дрехите му подгизват. Другите двама го следваха.

Спряха, след като изминаха още петдесет метра. Търкот опря свити ръце в устата си и извика:

— Ставайте! Хвърлете оръжията и се приближете с вдигнати ръце!

— Майната ти!

Няколко куршума, изстреляни на полуавтоматична стрелба, се забиха в калта близо до обувката на Търкот.

Толанд и Фолкнър се спогледаха.

— Няма да им се дам — произнесе с блеснал поглед Фолкнър, вдигна автомата и пусна дълъг откос през тревата, която ги скриваше от противника.

— Спри малко! — викна му Толанд. — Май имаме избор. Виж, искат да преговаряме.

Третият наемник лежеше зад тях, от известно време конвулсиите му бяха утихнали, но сигурно защото бе изгубил съзнание. Толанд погледна към Балдрик. Мъжът въртеше дръжката на един от куфарите.

— Какво правиш?

— Заповеди — отвърна кратко Балдрик.

— Я престани. Тук аз издавам заповедите.

Балдрик не му обърна внимание. Ръцете му продължаваха да шарят по куфарчето.

— Казах да престанеш!

— Но „Мисията“…

— Пет пари не давам за „Мисията“.

— Аз пък не смятам да умирам от тази гадост — намеси се неочаквано Фолкнър и понечи да стане. Толанд го сграбчи за ръката и го дръпна долу.

— Какво си мислиш, че правиш?

Докато двамата се дърпаха, Балдрик успя да отвори куфарчето. Толанд едва сега забеляза, че вътре имаше бомба с часовников механизъм и германецът се готвеше да я задейства. Той извади светкавично ножа и го забоде право през дланта на Балдрик, приковавайки я към земята.

В този момент зад гърба му отекна изстрел. Толанд се извъртя. Фолкнър се беше строполил в калта, от дупката в слепоочието му шуртеше кръв. Все още стискаше автомата, с който се бе прострелял.

— О, дявол го взел! — изруга Толанд.

— Горе ръцете!

— Кои сте вие?

— Американски войници.

— Какво искате от нас? Нищо не сме ви направили.

— Искаме да говорим.

— Да говорим? А защо ни свалихте самолета?

— И вас ще застреляме, ако не си вдигнете ръцете!

От небето внезапно изригна огън. Два откоса от едрокалибрена картечница разровиха земята недалеч от тях.

— Следващия път ще им наредя да стрелят по вас — извика същият глас.

Толанд се огледа. Само той и Балдрик бяха оцелели.

— Не бива да им предаваме куфарчето — изстена болезнено Балдрик.

— Да, бе. И като го взривиш, няма да има с какво да изтъргуваме кожите си.

— Няма да търгуваш с това! — извика Балдрик и се пресегна към куфара.

— В „Мисията“ изглежда са ти промили мозъка. Нищо не струва колкото живота ми. — Той повиши глас. — Добре, ще получите каквото искате — само ни измъкнете от тук.

Търкот погледна въпросително Кениън.

— Щели сме да получим каквото искаме? Че какво искаме?

— Знам ли? — вдигна рамене Кениън. — Първо да видим какво предлагат.

— Хубаво — Търкот се надигна.

— Не можеш! — настояваше Балдрик. — Не е това, което си мислиш.

Толанд протегна ръка и извади ножа от дланта му.

— Следващия път няма да съм така милостив — заяви той, докато Балдрик притискаше ранената си ръка. — Мърдай, преди да съм ти видял сметката!

— Застанете така, че да ви виждам! — извика им Търкот.

Над тревата се показа мъж с камуфлажна униформа и автомат „Стърлинг“ в ръка.

— Хвърли оръжието!

— Теб ти пазят задника онези в небето — отвърна мъжът. — Нека за мен остане поне личното оръжие. Ако искаш да говорим — говори!

Търкот се огледа.

— Ти си наред — кимна му Яков.

— Ще се срещнем на средата — извика Търкот и се изправи. Остави автомата да увисне на ремъка и забеляза, че другият постъпи по същия начин. Търкот закрачи напред, войникът отсреща също. Спряха, когато помежду им имаше само пет крачки.

— Аз съм Толанд.

— Търкот.

Толанд го огледа от главата до петите.

— Не виждам униформа.

— Аз също — отвърна Търкот. Човекът срещу него имаше болнав вид, една от страните на лицето му бе покрита с черни мехури. Не беше изненадан — тук сякаш всички бяха болни.

— Е, какво, искаш ли снимките? — попита Толанд.

— Да — кимна Търкот, макар да не разбираше за какво говори наемникът.

— Какви гаранции имам, че ще ни пуснете да си вървим?

— И какви бих могъл да ти дам?

Толанд се засмя.

— Добър отговор, янки.

На Търкот му омръзна тази безсмислена размяна на реплики. Пък и беше озадачен. Нима този човек действително вярваше, че може да стигне някъде?

— Знаеш ли, че си болен? — попита го той.

— Ами… знам.

— Знаеш ли от какво?

— Видях ги как умират. Зная.

— Спътникът, при който сте били. Там се крие заразата.

Толанд погледна през рамо.

— Мислех, че всичко е заради проклетите снимки.

— Кой ти каза?

Толанд кимна назад.

— Та значи, болестта идвала от сондата?

Търкот кимна.

Толанд се обърна.

— Последвай ме.

Търкот се колебаеше.

— Трябва да извикам някого.

— Кого?

— Един учен… вирусолог.

— Викай го.

Търкот махна на Кениън да се присъедини към тях. Двамата тръгнаха след Толанд. Когато наближиха, видяха едър, рус мъж да седи в тревата, стиснал окървавената си ръка. До него се въргаляха два трупа.

— Това е Балдрик — представи го Толанд. — Той е наясно с всичко, което става. — Толанд се доближи до ранения и го изрита. — Отваряй куфарчето!

— Не мога — измънка Балдрик.

Толанд положи ръка върху дръжката на стърчащия от колана му нож.

Балдрик коленичи и набра с треперещи пръсти кода на ключалката. Сетне вдигна капака. Вътре имаше метална кутия с издраскана, напукана от висока температура, повърхност.

Кениън коленичи до кутията. Бръкна в чантичката на пояса си, извади малка отвертка и чевръсто разви болтовете върху капака. Балдрик следеше действията му с безразличие.

Кениън отмести капака встрани. В кутията беше положено сложно устройство.

— Какво е това? — попита Търкот.

— Да не е камера? — предложи Толанд.

— Не. — Кениън вдигна уреда и го завъртя. — Според мен, това е миниатюрна биолаборатория.

— За производство на какво? — попита Търкот.

— На Черната смърт.

— Каква Черна смърт? — попита Толанд.

— Това е вирусът, който ни убива.

Толанд ококори очи и се обърна към Балдрик.

— Затова ли си заложихме живота? Той ли го е направил?

— Или той, или пък знае кой е виновникът — отвърна Кениън.

— Ах ти… — Толанд преглътна болезнено, извади ножа и се метна върху Балдрик. Търкот едва успя да застане помежду им.

— Успокой се. Трябва ни жив. Иначе кой ще отговаря на въпросите?

— Няма да говоря с вас — заяви Балдрик и скръсти ръце. Той погледна предизвикателно Толанд. — Прави каквото щеш, но няма да изкопчиш и думичка от мен.

— Време е да се прибираме — нареди Търкот.

— А какво ще стане с мен? — попита Толанд.

— Свободен си да си вървиш — подметна през рамо Търкот, докато крачеше към скакалеца.

— Може ли да дойда с вас?

— Това — каза Кениън, използвайки лазерния показалец, — представлява специално отделение, където вирусът мутира при нулева гравитация. След края на процеса се издухва през тази тръба и достига в резервоарчето. Вероятно се е съдържал там, когато сондата е падала. След това се е разпространил.

Търкот разглеждаше уреда.

— Значи затова им е трябвал?

— Така изглежда — отвърна Кениън.

— Не — намеси се Яков. — Искали са да го вземат, за да го разпределят между четирите сонди. Иначе разполагат с достатъчно запаси от Черната смърт от предишните изстрелвания.

Търкот погледна към Балдрик. Немецът беше останал верен на думата си и не бе произнесъл нито дума, откакто се качиха на борда на скакалеца.

— Май не го е страх, че ще пипне Черната смърт — отбеляза Яков.

— Да не би да разполагате с ваксина? — попита го Кениън. Погледите на всички присъстващи спряха върху русия мъж.

Балдрик се правеше, че не го забелязва.

— Знаем, че работи за „Мисията“ — каза Толанд.

— Къде е тази „Мисия“? — попита Яков.

Лицето на Балдрик оставаше равнодушно.

— Сигурно са го ваксинирали — заговори Кениън. — Иначе нямаше да борави толкова спокойно с това нещо.

— На нас ваксината вече няма да ни помогне — рече Търкот.

— Но ще спаси милиони невинни — възрази Кениън. — Черната смърт дори още не е започнала.

Търкот стана и се доближи до Балдрик.

— Приятелче, ще трябва да си развържеш езика.

— Имам една идея — надигна се Яков. Отиде при изолационния контейнер и извади отвътре малък пластмасов комплект.

— Какво е това? — вдигна вежди Търкот.

— Не можеш… — намеси се Кениън, но Яков го смрази с поглед. Той отвори кутията и извади отвътре спринцовка и шишенце с мътновата течност. Пъхна иглата през гумената тапа и изсмука част от съдържанието й. След това извади второ шишенце и повтори манипулацията. Когато приключи, той се доближи до Балдрик.

— Всички тук вече сме заразени с Черната смърт. Спокоен си, защото си ваксиниран против нея. — Яков разклати спринцовката. — Но това тук е „Марбург“. Може и да не те убие. Шансът е петдесет на петдесет. Във всеки случай, ще те накара да си изповръщаш червата. Освен това, доколкото съм чувал, „Марбург“ засягал предимно зрението и тестисите. За да се получи коктейл, прибавих и малко „Ебола“. — Той се обърна към Кениън. — Да си наблюдавал някога комбиниран ефект от двата вируса в един и същи организъм?

Кениън поклати глава.

— Уверен съм, че резултатът ще е страшен — заяви усмихнато Яков.

Балдрик не откъсваше очи от върха на иглата.

— Не можете да постъпите така с мен… — прошепна той.

Яков се изсмя злобно.

— О, мога, дори без капчица съжаление. Ти си животно и заслужаваш такава смърт. — Той притисна върха на иглата в шията на Балдрик.

Лицето на немеца се изкриви от ужас. Очите му бяха облещени и следяха движенията на Яков.

Върхът потъна в меката плът.

— Само едно леко боцване — прошепна Яков. — И си готов.

— Махнете я — изхриптя Балдрик.

— За „Мисията“ ли работиш?

— Да, за „Мисията“! Но не съм един от тях. Те са само неколцина.

— Те? — попита Търкот.

— Водачите — обясни Яков.

— Точно така — кимна Балдрик.

— Съществува ли ваксина? — попита Кениън.

— Не.

Яков смръщи вежди.

— Но тогава и ти си заразен! — той притисна отново спринцовката. — Казвай, какво е лечението?

Балдрик мълчеше.

— Отговаряй, мръсен кучи син! — изрева Толанд.

Балдрик огледа присъстващите. Повечето от тях вече показваха ранните симптоми на заболяването.

— Има ли лечение? — повтори натъртено Яков.

Балдрик прикова поглед в неговия.

— Да. Има.

— И след като се заразиш и излекуваш, придобиваш траен имунитет, така ли? Опасен начин на живот, приятелче. Ако не се върнеш навреме в „Мисията“, и ти ще си мъртъв като нас.

— Къде е „Мисията“? — попита Търкот.

— Не мога да ви кажа.

— Къде е „Мисията“? — иглата проникна на един милиметър в кожата.

Балдрик се усмихна. Изведнъж се хвърли напред и върхът на иглата остави дълбока рана в шията му. Той сграбчи автомата, който Кениън бе подпрял на един от сандъците, но докато го вдигаше, Търкот го простреля в ръката. Въпреки това немецът направи втори опит.

— Стига! — извика му Търкот.

Балдрик не му обърна внимание. Дулото почти бе заело хоризонтално положение. Търкот се поколеба. Знаеше, че Балдрик им е нужен жив.

Толанд също посегна към своя автомат, Балдрик го видя, завъртя се и пусна един откос в гърдите му. Сетне вдигна рязко цевта нагоре. Търкот се досети какво е намислил и се хвърли напред, но закъсня с една секунда. Балдрик дръпна повторно спусъка в мига, когато Търкот сграбчи оръжието за приклада.

Куршумът премина през устната кухина и превърна мозъка на Балдрик в пихтия.

21.

Целта, която си беше поставил екипажът на „Индевър“, бе колкото сложна, толкова и предизвикателна. Първо, корабът-майка се преобръщаше бавно в пространството. Второ, както той, така и совалката се движеха по отношение на Земята. Трето, совалката трябваше да се приближи от страната на пробойната и да направи опит да се закачи с помощта на петнадесетметровата манипулаторна ръка, но при такава ниска относителна скорост, при която ръката няма да бъде повредена.

Както се предполагаше, първият опит се оказа неуспешен. Вторият също се провали, като този път скобите на манипулаторната ръка преминаха само на стотина метра от ръба на пробойната — сравнително къса дистанция при маневри с подобни мащаби, но непреодолимо голяма, що се отнасяше до решението на задачата.

При третия опит екипажът вече знаеше, че не разполагат с достатъчно гориво за връщане на Земята.

За щастие третият опит излезе сполучлив. Ръката се плъзна по обшивката, но успя да се закачи за ръба на пробития от взрива отвор и скобите бързо се сключиха в мъртва хватка. Совалката се завъртя около далечното рамо на ръката, удари се в корпуса на кораба-майка, отскочи назад и увисна неподвижно.

След няколко минути десантната група, водена от лейтенант Осболд, вече се готвеше за излизане в открития космос.

— Това също сме го предвидили — обясняваше Копина създалото се положение. — Разполагаме с няколко товарни ракети, снабдени с допълнителни резервоари за гориво. До два дни ще бъдат готови за старт и с тяхна помощ ще приберем „Индевър“.

— Тогава къде е проблемът? — попита Дънкан.

— В психиката. Самата мисъл, че са изолирани, с ограничени запаси от въздух и вода — само за три седмици. Това не може да не им въздейства.

— Биха могли да се приземят с кораба-майка.

— Да, възможен изход, който все още не е одобрен.

— Какво значение има одобряването, стига да могат да контролират движението на кораба?

Копина премести вниманието си върху екрана.

— „Колумбия“ има визуален контакт с „нокътя“. Да се надяваме, че ще се справят по-добре. На „Колумбия“ запасите от гориво са по-големи, но от тях се очаква да вземат щурмовия кораб на буксир.

Дънкан вече виждаше приближаващия се на екрана „хищен нокът“. За разлика от кораба-майка той поне не се преобръщаше.

— Интересно, как е съумял да запази стабилно положение на орбита? — учуди се тя.

— И ние го забелязахме преди два дни. Предполагаме, че има някакво вътрешно изместване, което противодейства на първоначалната ротация. Може би нещо е престанало да функционира или се дължи на движението на горивото в резервоарите, но с течението на времето системата може да промени първоначалното си въртеливо движение.

— Подобно нещо не би ли пречило при нормалното маневриране?

— Кой знае? Имаме още толкова много да учим.

— „Триста метра до целта“ — разнесе се от екрана гласът на полковник Еган, главния пилот на „Колумбия“. — „Приближаваме със скорост пет метра в секунда. Микрокорекции на курса.“

Макар и не толкова голям, колкото кораба-майка, щурмовият кораб бе истински колос, сравнен със совалката. Върхът му бе извит в едната посока и действително му придаваше форма на закривен нокът.

— „Сто метра. Скорост един метър в секунда. Завъртам товарния отсек в посока към целта.“

— Така обръщат страната с манипулаторната ръка към „нокътя“ — обясни Копина. Междувременно превключиха на камерата от товарния отсек. От тук „нокътят“ бе само тъмно очертание на фона на звездите. Тъничката манипулаторна ръка се разгъваше бавно към него.

— „Какво е това?“ — в гласа на полковник Еган се долови изненада. — „Виждате ли го?“

На върха на „нокътя“ се беше появило малко златисто сияние.

— Махнете ги от там! — извика Дънкан.

— „Бордова група — готова за десант! Скачай!“ — извика полковник Еган в интеркома. — „Твърде сме близо!“

— „Разбрано — скачам“ — дочу се друг глас.

— Това е лейтенант Маркъм, командир на група „Бета“ — обясни Копина.

На екрана се мярна фигура, облечена в тактически боен скафандър с МК-98 в ръце. На гърба си носеше портативен реактивен двигател, а отзад бързо се развиваше прикаченото с карабина въже.

Маркъм вече бе на пет-шест метра извън товарния отсек и се носеше в пространството между совалката и „нокътя“, който бе на по-малко от петдесет метра. От върха на щурмовия кораб бликна златист лъч.

— О, Божичко! — изстена Дънкан.

Лъчът се извъртя, премина покрай фигурата на Маркъм, сетне отново смени посоката си и изведнъж го проряза.

Писъкът отекна в слушалките за по-малко от секунда. Тялото на Маркъм бе разчленено на две, горната част все така бе прикачена към въжето, а долната бавно се отдалечаваше. И от двете части струеше замразена в мехурчета кръв.

— „Скачам!“ — разнесе се втори глас. Появи се още една фигура, този път без прикачващо въже.

— Но какво става? — подскочи Копина. — Този скочи направо от отсека!

Фигурата също държеше автомат и тъкмо се готвеше да стреля, когато блесна втори златист лъч. Дънкан бе завладяна от безмерно възхищение пред храбростта на „тюлените“, които не се предаваха дори срещу превъзхождащия ги в огнева мощ противник.

— „Аварийна евакуация! — извика полковник Еган. — Да изчезваме от тук!“

В този миг блесна трети, още по-силен златист лъч. Камерата го улови за съвсем кратко, сетне екранът угасна.

— Можем да взривим вратата — предложи Круто.

— И да предизвикаме цялата китайска армия да слезе долу — завъртя глава Ло Фа.

— Е, поне ще разполагаме с реален противник — сви рамене Круто. — Навън все още е тъмно. Това ни дава известно предимство.

Останалите наемници закимаха в знак на съгласие. Намираха се на двеста метра от голямата зала, където Елек продължаваше да работи над пулта.

Че Лу не се намесваше в разговора. Беше им заявила, че предпочита да остане. Круто се огледа, обнадежден от поддръжката на другите.

— Взривете я — нареди той.

Двама от хората му се заеха да поставят експлозивите, а останалите се отдръпнаха навътре в тунела.

Че Лу потупа Ло Фа по рамото.

— Желая ти успех.

— И ти ела с нас — старецът я хвана за ръката. — Не ми харесва това място.

— Трябва да остана.

Ло Фа се намръщи и погледна в друга посока.

— От теб исках само да ни вкараш вътре, нищо повече. Сега се погрижи за себе си.

— Но не стана така, както го мислехме. Не искам да попаднеш в ръцете на военните.

— Ще се оправя.

Круто размаха ръце, за да привлече вниманието на всички.

— Като взривим портата, искам да си размърдате задниците. Ще тръгнем на запад. Според нашия приятел — той посочи Ло Фа, — там има партизани, с които можем да се свържем. Те ще ни помогнат да се измъкнем от Китай.

Дотича последният от сапьорите, разгъвайки зад себе си детониращия шнур. Круто извади пълнителя на автомата си и провери дали е зареден.

— Готови? — Той се огледа. — Внимание — взривяваме!

Той натисна детонатора.

Тътенът на взрива отекна в галерията, усилен многократно от сводестите стени на тунела.

— Да тръгваме! — Круто се втурна в тунела, следван от останалите наемници.

Че Лу пое в обратна посока.

— Какво сте направили? — извика запъхтения Елек, който бързаше срещу нея.

— Войниците решиха, че е време да си вървят — обясни Че Лу. — И го направиха.

— Взривили са вратата! — досети се Елек. Той млъкна и се заслуша. От горния край на коридора се дочуха стъпки, които се приближаваха. — А това кой е?

Че Лу сведе глава и напрегна слух. На лицето й изгря усмивка, когато видя кой идва към тях.

— Май не можеш да се разделиш с мен, стари приятелю. — Тя прегърна Ло Фа.

— Не се надценявай, отдавна не си момиче.

Че Лу отстъпи назад.

— Тогава какво има?

Ло Фа се чукна по ухото.

— Слушай.

— Нищо не чувам.

— Правилно — кимна Ло Фа. — А вече трябваше да гърмят изстрели. Между наемниците и армията. Но ги няма. Разбираш ли? Излязох горе и се огледах. Там няма никой. Войниците са изчезнали. Горе е пусто.

В продължение на няколко секунди се възцари пълна тишина.

— И защо според теб са го направили? — попита Че Лу с разтреперан глас. Имаше само едно логично обяснение, но тя не смееше да го каже.

Ло Фа нямаше подобни скрупули.

— Сигурно ще направят опит да взривят гробницата. Затова са дали сигнал за евакуация на района.

— Искат да ни унищожат, значи — кимна Елек. Той се извъртя и пое към контролната зала. След кратко колебание Че Лу и Ло Фа го последваха.

— „Колумбия“ е унищожена — Копина хвърли снимките върху масата в заседателната зала. — Това са спътникови снимки. Вижда се само „нокътят“ и останки.

— На борда имаше десет човека, нали? — попита Дънкан.

— Да.

— Има ли възможност някой да е оцелял?

— Не.

— Остава един неразрешен въпрос. Възможно ли е на борда на „нокътя“ да се крият оцелели аирлианци?

— Нямам представа — вдигна рамене Копина. — Корпусът изглежда невредим. Нищо чудно взривът да е засегнал само двигателя. Чакайте, нима ни обвинявате в небрежност? Нямаше да пратим тези хора горе, ако подозирахме, че могат да попаднат в клопка.

— Може би… — поде Дънкан.

— Какво?

— Може би в „нокътя“ няма оцелели аирлианци. Ами ако го управляват дистанционно?

— Това няма значение. Свършено е с „Колумбия“.

— А какво е положението с кораба-майка?

— Осболд се готви за прехвърляне. Никакви признаци да са оцелели аирлианците, които бяха на борда.

— Какво е разстоянието между кораба-майка и „нокътя“?

— Около осемстотин километра.

— Тоест, изключено е от „нокътя“ да стрелят по кораба-майка?

— Така поне ми се струва — отвърна неуверено Копина.

— Освен ако не са го оставили за примамка.

— Вижте, аз само отговарям за полета. Не планирам военни операции.

— Така е — кимна мрачно Дънкан. — Чудя се обаче, кой го прави?

Круто спря и вдигна ръка. Войниците, които го следваха, замръзнаха неподвижно. Бяха се отдалечили на около два километра от гробницата, но все още нямаше и следа от човешко присъствие.

— Тук нещо не е наред — промърмори Круто. — Допреди няколко часа мястото гъмжеше от жълти.

— Може да са се уплашили от взрива — предположи войникът до него.

— Много сме страшни, няма що. Каквото и да е… — той размаха ръка и даде сигнал на патрулите от двете страни да тръгват.

В товарния отсек на „Индевър“ лейтенант Осболд извършваше последна проверка на бойния скафандър. На няколко пъти през последните минути лявата част на лицето му се разкривяваше от неприятен тик. Струваше му се, че по бузата се стича сълза, но в действителност, това бе капка кръв.

Грамадният корпус на кораба-майка изпълваше пространството над главите им. Совалката бе само на пет-шест метра от пробойната и продължаваше да се придържа към ръба с помощта на манипулаторната ръка.

— Продължаваме според плана — обяви той по радиото.

Първата двойка от „тюлените“ — Ериксън и Теръл — се отдалечиха, с помощта на реактивните си раници, от товарния отсек и се насочиха към зейналата паст на кораба-майка. Отзад ги следваше и втората двойка — Лопес и Коновър.

Осболд засега изчакваше. Наблюдаваше движението на хората си, чийто тъмни силуети се очертаваха на фона на кораба-майка. Изведнъж почувства ритмично пулсиране в главата си, остра болка, която сякаш разкъсваше мозъка му. От очите му бликна нова порция кървави сълзи. Той вдигна своя МК-48 и стреля.

Петнадесетсантиметровите проектили застигаха един по един облечените в скафандри фигури на неговите другари и се забиваха през подсилената им обшивка. Писъците им отекваха дълго в слушалките на Осболд.

— Какво става? — извика Дънкан.

— Той е Водач! — посочи Копина. Тя извади от джоба си миниатюрен уред.

— Сега какво правиш?

Копина вдигна капачето на уреда и натисна червения бутон върху миниатюрното табло.

Експлозивът бе поставен точно до горивния резервоар на совалката. Вътре нямаше много гориво, но остатъкът бе достатъчен за мощния взрив, който последва.

Огнената топка погълна Осболд в товарния отсек и след това разруши корпуса на совалката. Миг преди да потъне в забравата, „тюленът“ почувства благодарност, че смъртта го е застигнала.

— Коя си ти? — попита настойчиво Дънкан.

Копина затвори капачето на уреда. Екранът, на който наблюдаваха картината от „Индевър“, сега бе тъмен.

— Те искаха да получат кораба-майка.

— Кои?

— Водачите. Възнамеряваха да го върнат обратно на Земята, да натоварят само верните си последователи и да ги изтеглят на орбита, докато Черната смърт коси човечеството.

— Ако си го знаела, защо позволи на совалката да излети?

— Ние само подозирахме — отвърна Копина. — Нямаше никакъв начин да разберем дали на борда има Водач.

— Пак те питам. Коя си ти?

Копина вдигна дясната си ръка и показа масивния си сребърен пръстен.

— Аз съм Наблюдател.

— Това пък какво е?

— Откакто аирлианците са тук, те винаги са били следени от Наблюдатели — рече Копина. Тя стана и тръгна бавно към вратата.

— Стой! — извика Дънкан.

— Трябва да вървя.

— „Мисията“! Къде е тя?

Копина поклати глава.

— Ние не знаем. Изпратихме наши хора да я търсят. Познавате един от тях — Харисън. Той се провали.

При тези думи жената се хвърли към изхода. Дънкан понечи да я спре, но беше късно, Копина беше изчезнала.

22.

В гробницата Циан Лин Че Лу и Ло Фа наблюдаваха Елек, който отново се бе слял със стража, обгърнат от златистата му светлина.

— Не ми харесва тази работа — промърмори Ло Фа и плю презрително. — Да разговаря по такъв начин с тази машинария.

Златистото поле внезапно се отдръпна назад и Елек се изправи. Заобиколи двамата китайци, без да ги поглежда, влезе в контролната зала и спря пред пулта за управление.

— Какво научи? — попита го отзад Че Лу.

— Сега не мога да се занимавам с вас — бе отговорът. Ръцете на Елек се плъзгаха по таблото.

От вратата, водеща към централната зала, долетя нисък тътен. Че Лу и Ло Фа излязоха да видят какво го е причинило. В средата на залата бавно се отместваше черният метален капак на един от най-големите контейнери. Вътре, окачен на яки подпори, висеше гонг с диаметър почти петдесет метра. Самият гонг имаше мътносив цвят.

Докато го наблюдаваха, гонгът започна да се върти, все по-бързо и по-бързо. През сивото започнаха да проникват и други цветове — червено, оранжево, виолетово.

— Какво може да е това? — попита Ло Фа.

— Нямам представа.

— Някое дяволско изобретение — промърмори Ло Фа и плю към него.

— Чухте ли това? — Круто вдигна ръка и отново даде знак да спрат. Развиделяваше се и хората ставаха все по-неспокойни.

— Да — кимна наемникът до него.

Двамата се обърнаха и погледнаха в посоката, от която идваха. Върхът на Циан Лин вече бе подпален от първите лъчи на слънцето.

— Какво става? — шепнеха си останалите.

Въздухът около склоновете на планината сякаш сияеше.

— Не разбирам… — понечи да каже Круто, но внезапно гласът му бе заглушен от рева на реактивни двигатели. Едва успя да вдигне глава, когато на по-малко от сто и двадесет метра над групата прелетя ракета „Круз“ ЦСС-5. Върхът й сочеше право към масива.

— О, Божичко! — прошепна Круто.

Ракетата се удари в сияещата стена и експлодира.

Круто успя да зърне светлината от взрива, миг преди да изгуби зрението си и още толкова, преди взривната вълна да го превърне в пламтящ факел, заедно с всичко на десет километра наоколо.

— Китай току-що удари Циан Лин с ядрена ракета — Дънкан държеше няколко сателитни снимки.

Кръстосал нозе, Търкот седеше на пода на скакалеца, а лаптопът в скута му бе свързан със сателитния телефон. Виждаше Дънкан и част от снимките на монитора пред себе си.

Докато Търкот разглеждаше снимките на компютърния екран, тя продължаваше да говори.

— Като проследихме внимателно изображенията, открихме, че малко преди попадението около планината се е задействало силово поле. — Тя посочи една от най-горните снимки. — Виждаш ли този вълнови ефект? Така изглеждаше и щитът на Великденския остров преди да стане непрозрачен.

— Но изглежда не е успял да неутрализира напълно взрива — отбеляза Търкот, който разглеждаше следващите снимки.

На една от тях се виждаха оголените склонове на планината. Всичко до самата повърхност, беше изгорено.

— Така е — съгласи се Дънкан. — Полето не е попречило на взрива, но е спряло ракетата. Тя е избухнала тук, на три километра от гробницата — Дънкан му посочи точката с върха на химикалката си. — Несъмнено обаче, целта е била самата гробница.

— Китайците вероятно са използвали ракета от типа „Круз“. Силовото поле е задействало детонатора в мига, когато върхът на ракетата се е ударил в него. А първопричината за активизирането на полето несъмнено са електромагнитните излъчвания от летящата ракета.

Дънкан кимна.

— Да. Специалистите са на мнение, че пораженията не са толкова големи, колкото китайците са очаквали. Във всеки случай, гробницата не е разрушена.

— Затова пък е недостъпна за нас, също както Великденския остров. Какво ли е станало с професор Че Лу? Вътре ли е била?

— Не знаем. На една от снимките се вижда неголяма група хора близо до гробницата малко преди взрива.

— Щом са били отвън, вече са мъртви.

— Радиусът на поражение е десет километра. Надявам се Че Лу да е останала вътре.

— Но ако не тя е задействала полето, кой може да го е сторил?

— СТААР.

Търкот се облегна назад.

— Да, мислех си… СТААР са знаели, че на „нокътя“ има оцелели аирлианци или че е управляван от разстояние — каквото и да е. Това беше козът, който държаха.

— Най-вероятно.

— В такъв случай е напълно възможно да поддържат връзка с „нокътя“?

— Няма как да го разберем.

— С други думи, връщаме се на въпросите: кои са СТААР, къде се намират, какви са техните цели и най-вече — какъв ще е следващият им ход. — Търкот се почеса замислено. — А ето че сега се появиха и тези Наблюдатели. Не разбирам защо е трябвало да внедряват свои хора на борда на кораба-майка, щом разполагат с лечение за Черната смърт.

— Може би нямат достатъчно медикаменти, за да излекуват всички свои агенти — каза Дънкан.

— Или пък са готови да преглътнат загубата на неколцина от своите. Каквото и да е, трябва час по-скоро да открием „Мисията“. Тя е нашият единствен шанс.

— Копина не знаеше къде се намира. Тя… — Дънкан млъкна и погледна нещо встрани от нея. — Имам съобщение от майор Куин в Зона 51. Почакай малко.

Макар гробницата да се бе разтърсила от взрива, вътре нямаше никакви видими поражения. Ло Фа се бе върнал през тунела, който наемниците използваха, за да излязат, и бе докладвал, че вратата отново е затрупана от пръст и камъни.

После двамата с Че Лу потърсиха вертикалната шахта, която руснаците бяха използвали за връзка с външния свят, но тя също се оказа запушена. Че Лу постоя известно време надвесена над противоположния край на шахтата, който слизаше към дълбините на Циан Лин, замислена за онова, което би могло да се крие на забраненото долно ниво.

Накрая двамата се върнаха в контролната зала при Елек.

— Всички тези нещастници вероятно са загинали при взрива — отбеляза Че Лу.

Елек я погледна с безизразно изражение зад големите си, тъмни очила.

— И вие сте отговорен за смъртта им — продължи професорката.

— Нима аз изпратих ракетата? Не, стори го вашето правителство. Ето кой е виновен.

— Но именно вие доведохте тук хората. Не ви вярвам, че сте възнамерявали да ги измъкнете невредими.

— Може би сте права — съгласи се Елек. — Но те изпълниха онова, за което бяха предназначени.

— И какво беше то?

— Тези хора бяха наемни войници. Смъртта при подобни обстоятелства е естествен завършек при техния начин на живот. Затова бяха доведени тук. — Елек насочи напред бледите си пръсти. — Вие мислите твърде много за себе си.

— Кои ние?

— Вие — хората. Смятате се за важни, но не сте.

— Интересна гледна точка — отбеляза Че Лу. — А сега какво ще правим?

— Ще чакаме.

— Какво ще чакаме?

— Някой да ни донесе ключа.

— Какво ви кара да мислите, че той е нечие притежание и че ще ви бъде донесен? Дори и да е така — как ще стигнат до нас?

— Казах, ще чакаме.

Вътрешният люк се отмести и през отвора рукна мътна вода. Коридан и Гергор пуснаха няколко пакета, преди да се промушат и да затворят люка.

— Китайците са хвърлили атомна бомба върху Циан Ли — бяха думите, с които ги посрещна Лексина.

— Елек? — попита Коридан.

— Вътре е. Успял е да разгъне полето преди атаката.

— Ключът? — поинтересува се Гергор.

— Стражът в Циан Лин не разполага със записи за връщането си в Китай. Потвърдил е, че Чинг Хо го е откарал със себе си през 656 г. пр.н.е. в Близкия изток.

— Фантастично — завъртя глава Гергор. — А от ключа няма и следа, така ли?

— Внимавай какво говориш — предупреди го Лексина.

Лицето на Гергор се изопна.

— Прекарах години сред ледове и снегове, за да държа под око онова място. Търпението ми неведнъж бе подлагано на сурови изпитания. Но се справих. Защото такава ми беше задачата. А твоята задача — и на тези преди теб — бе да съхраните записите. Тъкмо вие не си свършихте работата. И сега проблемът става общ. Така че, ти внимавай какво говориш.

— Записите са били изгубени много преди моето време — възрази Лексина. — Правихме нееднократни опити да ги възстановим.

Гергор сви рамене.

— Не ме интересува чия е грешката. Нужен ни е ключът. Веднага.

— И двете совалки са били унищожени — съобщи Лексина.

— И двете ли? — погледна я изненадано Гергор.

— Автоматичната защитна система на щурмовия кораб — за която знаехме, че функционира — е унищожила онази, която се е доближила до него. Един от членовете на другата совалка е бил Водач. Но малко след като преминал към действие, совалката била взривена.

— От Наблюдателите? — попита Гергор.

— Напълно възможно.

— И какво ще прави сега „Мисията“? Вече не са в състояние да използват совалката, за да прехвърлят своите хора на кораба-майка, нали?

Лексина също бе обмисляла този въпрос.

— Не зная.

Докато чакаше Дънкан да се свърже с него, Търкот извика на монитора карта на Южна Америка, а Яков се надвеси над рамото му.

— Възможно ли е „Мисията“ да е в Тиахуанако? — попита Търкот.

Яков поклати глава.

— Не. Вече ходих там.

— Да, но Харисън бе подчертал на картата си точно град Тиахуанако.

— Това е, защото е знаел, че „Мисията“ е свързана с краха на тамошната империя. Надписите, които открих, сочат, че тъкмо Черната смърт е причина за измирането на аймарите.

Търкот прокара длан по късо подстриганата си коса.

— Сестра Анхелина твърдеше, че „Мисията“ била разположена на изток, но сега се питам дали не е грешала?

— Може би… — понечи да отвърне Яков, но Дънкан се появи отново на екрана.

— Изпращам ви текстовете, които хората на Куин са успели да извлекат от твърдия диск от базата „Скорпион“.

— Там става ли дума за местонахождението на „Мисията“? — попита Търкот.

Дънкан поклати глава.

— Според мен СТААР също не са знаели къде се намира „Мисията“ и са провеждали собствено разследване. Прочетете текста на всяка цена.

Екранът се изчисти и след миг там се появи първата страница на документа.

„«Мисията» и Южна Америка

(доклад във връзка с проучване, Коридан, 6/16/97)

Съдържание:

В предишния си доклад описах по какъв начин „Мисията“ е осъществила плановете си за пълно унищожение на аймарската цивилизация, с нейната столица Тиахуанако. Това е свързано с установяването на контакти между аймарите и жителите на Великденските острови (виж доклада от 5/24/96).

„Мисията“ е напуснала Южна Америка за доста продължителен период, като действията й по това време са описани в други подробни доклади.

Изглежда обаче, че „Мисията“ се е завърнала отново на континента някъде по време на Втората световна война. След войната Южна Америка се е превърнала в привлекателно място за бивши нацисти, особено за учени, които работели в концентрационните лагери. Вероятно „Мисията“ се е възползвала от тяхното присъствие, макар всичко да е било държано в дълбока тайна.

Съществуват някои данни, че „Мисията“ се е намирала в Парагвай. Склонен съм да мисля обаче, че тя е напуснала тази страна в края на седемдесетте години.

От тук нататък за местонахождението й може да се съди само по слуховете. Наричат я „дяволско творение“, „сборище на демони“, но всичко това са по-скоро характеристики на онова, което вероятно е ставало вътре.

Предлагам да изпратим на място наш агент, който да продължи издирването на тази институция в условията на максимална секретност.“

— Сестра Анхелина също спомена нещо за дявола — спомни си Търкот, след като дочете документа.

— О, стига! — въздъхна Яков. — И базата на Четвърти отдел я наричаха Дяволската станция. Но това едва ли ще ни помогне да открием „Мисията“. Дори и СТААР не са успели.

— Или Наблюдателите — подхвърли Дънкан от екрана.

— Дявол да го вземе! — Търкот стовари юмрук върху бедрото си. — Южна Америка не е Мейн. Щом тези хора са я търсили години наред, без никакъв успех, едва ли точно ние… — той млъкна и сетне добави кратко: — Коро!

— Какво? — попита Яков.

— За кога е планирано следващото изстрелване?

— За утре сутринта.

— Значи „Мисията“ скоро ще вземе мерки, за да качи смъртоносния си товар на борда.

Яков кимна.

— Затова пък у нас се намира товарът от предишното изстрелване.

— Този път или ще доизпипат работата си върху вируса, или ще създадат нови количества — обясни Кениън. — Най-вероятно е второто, щом за утре са подготвили общо четири старта. Нали каза, че е имало два предхождащи старта? От тях вече са се сдобили с необходимото количество Черна смърт.

— Искаш да кажеш, че ще минат и без това, което е у нас? — попита Търкот.

— Кой знае — сви рамене Кениън. — Колкото и да е издръжлив този вирус, налага се да го поддържат в състояние на максимална жизненост, което означава, да не го замразяват и да не го прехвърлят в разпръсквателите до последния възможен момент.

— Едва ли го държат на острова — отбеляза Търкот. — Всъщност, къде точно са паднали предишните две сонди?

— В Атлантическия океан, край бреговете на Френска Гвиана.

— Видях нещо — промърмори Търкот. Той посочи картата и прокара пръст покрай брега от Бразилия, нагоре до Френска Гвиана и остров Коро.

— Тук трябва да е — прошепна той. — През цялото време ни е била пред очите.

— Кое? — попитаха едновременно Дънкан и Яков.

— „Мисията“. — Търкот забоде пръст в картата. — Старият френски затвор на един от по-малките острови край Коро. Дяволският остров.

23.

— Ако грешиш, ще изгубим безценно време — произнесе Яков. Летяха над дъждовната гора, на североизток, право към брега.

— Готов съм да изслушам всяко друго предположение — рече Търкот. Той вдигна ръка. По кожата му се виждаше броеница от ситни черни мехурчета. Чувстваше ужасна, пулсираща болка в главата си. Единствената им надежда бяха думите на Балдрик, че в „Мисията“ разполагали с лек за страшната болест.

— Е, поне ще посетим Коро. Тогава ще се погрижа нито една от проклетите им сонди да не стигне предназначението си.

— По-добре да изгориш, отколкото да свършиш безславно — произнесе Търкот. Знаеше какво има предвид Яков. Нямаше по-опасен противник от войник от специалните части, изпратен на самоубийствена мисия. Не се съмняваше, че двамата с руснака ще успеят да обезвредят сондите, независимо от охраната, с която разполагаха на острова. Проблемът обаче беше, че Черната смърт щеше да продължава разпространението си из Южна Америка, а впоследствие и по целия свят.

— Какво означава това?

— Това е песен — обясни Търкот. — И значи, че е по-добре да си идеш с гръм и трясък, отколкото с хленч.

— С гръм и трясък, да. Това вече ми харесва.

— Според информацията, събрана от доктор Дънкан — продължи Търкот. — Дяволският остров е бил изоставен някъде в началото на Втората световна война. Поискала е от Агенцията за национална сигурност да направят сателитни снимки на острова, както и да потърсят плановете на сградата на затвора. Изглежда, че „Мисията“ използва местните постройки за своите цели. Като добавим, че Коро е в почти непосредствена близост, и че двата спътника са паднали в този район, вече не може да има никакво съмнение. Името Дяволският остров също съвпада с думите на сестра Анхелина. — Търкот кимна уверено. — Това е. Чувствам го.

— Дано си прав, приятелю — Яков посочи вляво. — Защото ако грешиш, там ще е последната ни спирка.

Ярко осветени от прожекторите, четири ракети „Ариана“ стърчаха върху четирите стартови площадки на Коро, тринадесет километра северно от настоящия им курс.

— „Седми“, тук „Орел Водач“ — лейтенант Микел отпусна бутона на предавателя и зачака. Намираше се в товарния отсек на МС-130, специално модифициран за изпълнение на бойни операции в тила на врага. Самолетът можеше да лети на минимална височина, следвайки гънките на местността и по такъв начин да избягва засичане от противниковите радари. В момента екипажът не изпитваше подобни затруднения, тъй като машината се носеше над Атлантическия океан, край бреговете на Южна Каролина.

Радиото изпращя и от говорителя отекна гласът на Дънкан:

— Тук „Седми“ от АНС. Слушам ви.

— Говори „Орел Водач“. Очаквам последни уточнения за операцията. Моля, потвърдете. Приемам. — Микел отново отпусна бутона.

— Потвърждавам изпълнение на „Директива 6-97“ на Агенцията за национална сигурност — разнесе се сред пукот от радиото. — Повтарям, имате потвърждение за изпълнение на „Директива 6-97“. Приемам.

— Разбрано, „Седми“. Край на връзката.

Микел отново включи микрофона.

— „Тигър Водач“, тук „Орел Водач“. Приехте ли потвърждението от „Седми“?

Отговорът дойде от двеста и петдесет километра в южна посока:

— Съобщението прието. Преминавам към изпълнение. Край.

— Успех. Край на връзката.

Лиза Дънкан изключи сателитния телефон. Намираше се на борда на скакалеца и летеше обратно към Зона 51. Беше надхвърлила правата си с разрешението за започване на военна операция на чужда територия. „Директива 6-97“ на Агенцията за национална сигурност й даваше подобни правомощия, но не и в мащаба, който възнамеряваше да разгърне.

— Госпожице, след шест минути ще стигнем Зона 51 — докладва пилотът.

— Благодаря ви — отвърна Дънкан. Тя се свърза с майор Куин и поиска да й осигури постоянна честота в САТКОМ за предстоящата операция на „Делта форс“.

Търкот и Яков седяха на два съседни клона на високото дърво. Кениън се намираше точно зад Търкот. Оттук се виждаха старите крепостни стени на френския затвор и океанският прибой в скалите отвъд него. Скакалецът ги бе спуснал в южния край на острова, на достатъчно разстояние от постройките, за да не ги забележат. Местността бе силно пресечена, покрита с гъста растителност. Затворът заемаше западната част и заедно с обкръжаващата го стена покриваше площ от около два акра. За не повече от половин час тримата достигнаха покрайнините му.

— „Мисията“ вероятно се е нанесла в стария затвор — промърмори Яков.

Търкот посочи надясно.

— На пристана има две корабчета. — Пристанът се намираше на километър и половина от затвора.

— Единият е патрулен катер — потвърди Яков, който разглеждаше полюшващите се съдове през бинокъл. — Руски са, от клас „Паяк“. Последните години продадохме доста такива. Сигурно ги използват за издирване и прибиране на спътници в океана. Другият е по-малък. — Той насочи вниманието си към затвора. — Зад стената се вижда хеликоптер.

Търкот извади чифт очила за нощно виждане от раницата си и ги постави.

— Така… часовои. Четирима на пристанището. Още няколко покрай стените и в дворчето. Около петнадесет. Мисля, че тук ударихме… как го казвахте… ударихме джакпота — засмя се Яков.

Търкот смъкна раницата от гърба си и извади сателитния предавател. Разгъна краката на триножника и нагласи чинията на антената към небето, след това постави декодера и слушалките. Още след първия тест-сигнал получи автоматично потвърждение от прелитащия горе спътник. След това свърза предавателя с малък портативен принтер и лаптоп. Докато го правеше, спомни си първите години от службата в пехотата, когато като свързочник мъкнеше на гърба си обемиста УКВ-радиостанция.

— Имаме връзка с Дънкан и Зона 51 — потвърди той накрая.

Принтерът внезапно оживя и рулото му започна да се развива.

— Разпечатка на моментното термално изображение на острова, направено от шпионски спътник КХ-12 — обяви тържествено Търкот. Той посочи две червени точки. — Това сме ние.

— Изумително — плесна с ръце Яков.

— Освен това си имаме компания — Търкот плъзна пръст по листа. — Тъмносиньото квадратче е другата стена на затвора. Тази сграда зад стената е пълна с хора. — На разпечатката се виждаха около дузина точки. — А това са часовоите по стените и край корабите.

Търкот се намръщи.

— Хеликоптерът също е в червено. Това означава, че двигателят е още топъл.

— Мислиш ли, че вече са доставили „пратката“ на Коро? — попита Кениън.

— Не зная — отвърна Търкот. — Да се надяваме, че не са успели. Според мен, щом катерите са тук, същото важи и за Черната смърт.

— И какво ще правим сега? — попита Яков.

— Ще почакаме малко, а сетне ще ги навестим.

— Направо ме сърбят ръцете да се захвана с онези ракети на Коро — произнесе с мрачна решителност руснакът.

— Хайде да започнем от тук — предложи Търкот.

Лиза Дънкан се чувстваше като въжеиграч. Не беше казала на никого, освен на Търкот, за участието на Копина в разрушаването на „Индевър“. Искаше да избегне официалната реакция както на този инцидент, така и на унищожаването на „Колумбия“ от щурмовия кораб. За не повече от половин час САЩ бяха изгубили две трети от космическия си флот и подготвящата се в момента совалка „Атлантис“ бе едничката им останала надежда.

След като пристигна в Зона 51, Дънкан слезе в Куба, за да координира действията на всички сили, които бе призовала на помощ. Майор Куин бе до нея, с безценните си военни познания и комуникативни умения.

Политическата обстановка не беше особено благоприятна за самостоятелни действия. Както прогресивистите, така и изолационистите бяха готови да използват всяко събитие в своя полза. В момента вниманието на всички бе съсредоточено върху Китай, заради ядрения взрив край Циан Лин и последствията от него. Но след като вече познаваше правилата на играта, Дънкан започна да се пита доколко всичко, което ставаше в света, бе резултат от действията на Водачите, на онези които чакат и на Наблюдателите.

Междувременно, Куин бе узнал от разузнавателните служби за разпространението на Черната смърт по горното поречие на Амазонка и за четирите ракети на Коро, които трябва да бъдат изстреляни през следващите шест часа.

— Там някъде трябва да разполагат с лаборатория, подобна на нашето Четвърто ниво — произнесе замислено Кениън.

— Ще я открием — обеща Търкот. Той завъртя глава, дочул тихо бръмчене от слушалките на сателитния предавател.

— Търкот — произнесе той в микрофона.

— Майк, говори полковник Микел. Летим според плана.

— Чудесно, сър.

Микел му предаде сателитната радиочестота, на която предстоеше да се свързват в хода на операцията, и позивните сигнали на участващите страни.

Търкот превключи от телефона на далеч по-безопасния предавател.

— „Орел Водач“, тук „Вълк Водач“. Приемам.

Отговорът от Микел дойде незабавно.

— Тук „Орел Водач“. Продължавай. Приемам.

— Разбрано, държим затвора под наблюдение. Основна задача — да открием вътре средство за борба с вируса на Черната смърт. Така че предупредете хората ви да внимават кого застрелват и какво вдигат във въздуха. Приемам.

Последва кратка пауза преди следващото обаждане.

— Разбрано. Край.

Търкот знаеше, че войниците от „Делта форс“ нямат представа по чие нареждане са тук. Дори и да знаеха, че всичко е негова идея и е реализирано с помощта на сравнително ограничените пълномощия на Дънкан, едва ли щяха да възразят — имайки предвид особеността на задачата и изключителните обстоятелства. Така или иначе, не само в специалните части, но и навсякъде във въоръжените сили на Щатите разпространението на информацията в низходяща посока винаги бе свързано със строги ограничения. Целта беше вземането на решение да остане приоритет на ограничена група посветени, докато за изпълнителите оставаха само конкретни разпореждания.

— Ако наистина разполагат със серум, тръгнат ли, ще вземат и него — заяви Кениън.

— Защо смяташ така? — попита Търкот.

— Ами ако ти предстои да боравиш с отровни змии, няма ли да държиш под ръка комплект с противоотрови? — отвърна с въпрос Кениън.

Старши сержант Джилис даде знак на пилота.

— Пали машината, Корсън.

Пилотът включи двигателите. Хеликоптерът — ОХ-58, представляваше военна модификация на популярния „Бел Джет рейнджър“. Освен пилота, кабината побираше само още трима пасажери. Готвеха се за излитане от летище Сейнт Джордж в Гранада, където, като свръхсрочнослужещи от Седми корпус на специалните части, трябваше да са в постоянна бойна готовност, в случай че в района бъдат засечени наркотрафиканти. Фактът, че им предстоеше задача от друго естество, само караше Джилис да се чувства щастлив.

Четиримата бяха облечени еднакво — с черни комбинезони и маски, с отвори за очите, носа и ушите, очила за нощно виждане и комплект миниатюрни, плътно прилепващи слушалки и микрофонче, за постоянна връзка с другите членове на групата.

По навик Джилис си погледна часовника точно преди да излетят. Тъй като ОХ-58 бе най-бавният летателен апарат на групата, той стартираше пръв, макар да се намираше с двеста километра по-близо до целта, от приближаващия се вече по въздуха отряд „Орел“. Бяха получили инструктаж за предстоящата операция само преди няколко часа от свръзката им с „Делта форс“. Планът зависеше изцяло от точното взаимодействие между всички участници.

Докато се издигаха над пистата, Джилис хвърли поглед през рамо към двамата мъже, седнали зад него. Шартран и Джонс едновременно вдигнаха палци. Държаха автоматите си между краката, с насочени нагоре дула.

Джилис извади малка карта на района с вече изрисуван отгоре маршрут на полета. Отстрани, с черен флумастер, бяха изписани точните часове за пристигане до ориентирните пунктове по пътя им. Към горния край на картата бе прикачен хронометър. Джилис погледна отново часовника си, изчака минутната стрелка да достигне определената позиция, включи хронометъра и извика: „Потегляй!“ на пилота. Корсън премести ръчката напред.

Настанен удобно на седалката в товарния отсек на модифицирания МС-130, Микел правеше последен преглед на отварящия механизъм на своя десантен парашут. Не сваляше от главата си слушалките, свързани на честотата на САТКОМ. Останалите членове на групата също проверяваха снаряжението си.

До мястото на десанта оставаха час и четиридесет и две минути полет. Летяха над океана, което означаваше, че пилотите трябваше да разчитат на други средства за прикритие от радарите на противника. Ето защо радиооператорът на самолета, обучен за водене на електронна война, периодично подаваше дезинформиращия сигнал, че самолетът им е пасажерски авиолайнер, с курс към Рио де Жанейро. За щастие, по профил машината отговаряше на описанието.

Нещо изпука в слушалките и Микел почувства, че настръхва.

— „Орел“, тук „Ястреб“. Излетях и следвам определения курс.

Микел си погледна часовника: 8:44. Току-що от борда на американския крайцер „Ралей“, край бреговете на Панама, бе излетял хеликоптер ХХ-53 „Пейвлоу“. Всички участници се движеха по плана.

Търкот, Кениън и Яков седяха под дървото.

— Губим си времето — промърмори недоволно руснакът и изтри с опакото на ръката потта от челото си.

— Ще имаме само една възможност — произнесе Търкот. Разбираше защо Яков е нервен. С всяка измината минута Черната смърт покосяваше нови жертви. Със същите темпове намаляваше и надеждата за тях самите. — Ще го направим както трябва.

Търкот се загледа в стария затвор. Усещаше първите приливи на адреналин в кръвта си. Наложи си да запази спокойствие. Разполагаха с още малко време преди началото на операцията. Точно час и двадесет и пет минути.

В Зона 51 Лиза Дънкан разглеждаше последните снимки от Южна Америка, пратени току-що от Агенцията за национална сигурност. Общият брой на засегнатите села бе достигнал осем, всичките надолу по течението от Вилхена. Още шест в същата посока се отличаваха с множество червени точки, което означаваше, че заразата е стигнала и до тях. Последното селище се намираше на брега на самата Амазонка. Вече нямаше никакво съмнение, че до двадесет и четири часа болестта ще се разпространи по цялото долно течение на голямата река. Не беше изключено заразоносители вече да са стигнали в някои от големите бразилски градове.

Съсредоточили вниманието си върху Китай и онова, което ставаше там, медиите все още не бяха забелязали епидемията, макар в някои от вестниците да се бяха появили епизодични съобщения. Засега обаче никой не си даваше сметка за мащабите на бедствието, нито се предприемаха опити да се открие ваксина срещу Черната смърт. Но най-страшното от всичко бе, че до момента нямаше оцелели в нито един от засегнатите райони.

Тя се обърна към майор Куин.

— Излитам за Дяволския остров с един от скакалците. Ти поемаш командването тук. Ако не успеем да открием серум срещу Черната смърт, направи всичко възможно на Южна Америка да бъде наложена карантина.

Куин я погледна втрещено, но Дънкан нямаше време да обяснява или обсъжда решението си. Вече бързаше към асансьора.

Джилис хвърли поглед на индикатора за гориво. Бяха употребили около една трета от резервоара. Зърна долу малък морски фар и побърза да свери местоположението си с картата.

— Ориентир петнадесет, следвам курса съгласно разписанието.

Корсън кимна, но не проговори. Джилис отново надникна в картата.

— Десен завой. Намали, извий бавно наляво.

Корсън изпълни последователно нарежданията. Джилис не откъсваше поглед от хронометъра. До целта оставаха още четиридесет и пет минути полет.

Микел провери отново дали е разшифровал вярно. Току-що беше получил кодовата дума за преустановяване на операцията. Останалите членове на групата стояха по местата си. Заместникът му забеляза, че нещо не е наред и се премести до него. Наведе се и извика право в ухото на Микел, за да надвие шума от двигателите:

— Какво става?

— Току-що получих по САТКОМ заповед за спиране на операцията от главнокомандуващия Комитета на началник-щабовете.

Заместникът се плесна по челото.

— Мътните ги взели! Не е ли малко късничко за това? Група „Тигър“ вече подмина точката за завръщане. Нямат достатъчно гориво, за да се приберат в Гранада.

Микел бе разговарял на няколко пъти през последните дни с Дънкан и знаеше добре какво точно е заложено на карта. Повече от всякаква препоръка обаче тежеше фактът, че Майк Търкот й има пълно доверие. Но ето че сега някой в Пентагона бе надушил какво става и настояваше да дръпнат шалтера. Той включи микрофона.

— „Седми“, тук „Орел Водач“. Обади се.

— Тук „Седми“ в АНС. Говори Дънкан. Приемам.

— Току-що получихме от Пентагона заповед за прекратяване на операцията.

Последва кратка пауза.

— Полковник Микел, вече ви обясних каква опасност ни дебне. Щях да ви излъжа, ако ви бях казала, че разполагам с необходимите пълномощия, за да разпоредя изпълнението на операцията. Но също така смятам, че нямаше да получим подобно разрешение, преди да е станало твърде късно — ако въобще някой в правителството сметне за необходимо да го прави. Преди малко изгубихме две от совалките си, като едната стана жертва на предателство в редиците ни. Нямаме време да играем по правилата. Последните сателитни изображения сочат, че Черната смърт е тръгнала надолу по течението и е достигнала Амазонка. Смятам да потегля към вас на борда на един от скакалците и вероятно ще пристигна малко след началото на операцията. Оттук насетне ще поема пълна отговорност за всичко, което става там.

Микел се огледа. Хората му бяха готови за действие. Други два хеликоптера летяха към същата цел, без да разполагат с достатъчно гориво, за да се приберат обратно. Освен това на място вече ги очакваше Майк Търкот. На другата везна тежаха задълженията му като офицер от американската армия и неговата кариера.

— „Седми“, тук „Орел Водач“. Имам проблеми с радиовръзката. Вие сте единствената станция, която мога да приемам. Край.

— Разбрано — отговори Дънкан. — Желая ви успех. Ще се видим скоро.

— Да тръгваме — Търкот си свали слушалките за сателитна връзка и нагласи малката слушалка и микрофона за бойни операции.

Заедно с Яков и Кениън те се спуснаха надолу по хълма, оставайки под прикритието на джунглата, като се стараеха да се приближат максимално към стената. Последните десетина метра бяха покрити от ниски шубраци. Самата стена бе тухлена, висока около три метра.

Търкот гледаше към най-близкия от часовоите, които кръжаха по стената, когато неочаквано се разнесе нисък равномерен грохот и окулярите го заслепиха с ярка светлина. Той ги смъкна от лицето си и веднага откри причината: светлините вътре в лагера бяха запалени и сиянието им озаряваше всичко наоколо. Силуетите на часовоите се очертаваха на светлия фон. Пристанището също цялото бе осветено.

— Ще ги изпуснем — промърмори Яков, вдигна автомата и се прицели в часовоя.

— Почакай. — Търкот положи ръка на рамото му. — Още няколко минути.

На таблото на ОХ-58 се появи мигаща светлина. Джилис я погледна загрижено.

— Какво е това?

Корсън не откъсваше поглед от предното стъкло.

— Горивото намалява.

— Нали каза, че разполагаме с достатъчно, за да достигнем целта? Ще успеем ли, или не?

— Трябва да успеем.

— Трябвало! — Отговорът очевидно не задоволи сержанта.

— Успокой се. Индикаторът сочи, че горивото е намаляло, не че е свършило. Разполагаме с резерв за още двадесетминутен полет. Мисля, че ще стигнем.

— Дано си прав. — Джилис провери картата. — Това е двадесет и четвъртият ориентир. Последният преди целта. — Той погледна хронометъра. — Точно навреме.

Товарната рампа се спусна и отвън нахлу хладен въздух. Полковник Микел застана в редицата от парашутисти. До скока оставаше една минута. Микел не откъсваше поглед от червената светлина над рампата. Пое си няколко пъти въздух с пълни гърди. Светлината стана зелена и парашутистите започнаха да скачат.

Когато се озова във въздуха, Микел разпери ръце и крака, стараейки се да заеме максимално стабилно положение. Едва го постигна и дойде време да издърпа отварящото въже. Куполът на парашута разцъфна над главата му и ремъците го дръпнаха рязко нагоре.

Микел се огледа. Останалите членове на отряд „Орел“ бяха разпръснати под и встрани от него. Той завъртя кормилните въженца и ги последва.

Островът бавно изплува върху светлочувствителния монитор на вертолетния пулт. Корсън издигна машината за финалното захождане към целта.

— Затворът свети като коледна елха — промърмори той.

В слушалките на сержант Джилис сред пукот се разнесе гласът на Търкот:

— „Тигър“, тук „Вълк“. Чух, че наближавате. Обстановката е според предварителния план. На площадката при южната стена е паркиран противников хеликоптер. Край.

Корсън изви машината така, че да заобиколят брега на острова и да го доближат от юг.

Шумът от перките на хеликоптерите вече се чуваше съвсем ясно. Търкот извади двуостра, назъбена кама от калъфа на колана си. Изправи се бавно, замахна и запрати добре балансираното острие. След това спринтира към стената, още докато камата пореше въздуха.

Острието се заби в шията на застаналия на стената часовой. Войникът сграбчи окървавената дръжка, изпускайки оръжието си. Олюля се, падна на колене и бавно се свлече.

Търкот достигна стената, скочи нагоре, сграбчи щръкналия над ръба крак на падналия часовой и го дръпна върху себе си. Яков се озова до него, стисна още съпротивляващия се войник и завъртя рязко главата му, довършвайки започнатото от Търкот. След това захвърли тялото в шубраците.

Търкот се изправи, не без усилие помогна на Яков да се изкатери по стената и след това се вкопчи в протегнатата ръка на руснака. Накрая двамата издърпаха Кениън.

Останаха да лежат върху плоската част на стената, докато се оглеждаха и си поемаха дъх. Централният корпус беше само на десетина метра от тях. В него бяха разположени административните помещения и две крила с килии.

Търкот забеляза още един часовой, на отсамната страна на сградата, върху стената. Войникът държеше в ръцете си готов за стрелба автомат.

Търкот запълзя по стената, следван от Яков и Кениън. Шумът от вертолетните перки от юг отново се усили и привлече вниманието на часовоя.

Бръмченето на вертолета не само привлече вниманието на охраната, но прикри напълно десанта на група „Орел“, чиито членове се приземиха безшумно върху покрива на сградата. Микел беше последният човек в десантната формация. Хората му се спускаха един по един право върху целта. Когато дойде неговият ред, той сгъна леко колене и удари с подметки асфалтираната платформа, а куполът се разстла зад гърба му. Двама от първите парашутисти вече поставяха взривни заряди на вратата, която водеше надолу.

Микел вдигна глава, когато малкият ОХ-58 прелетя над тях и продължи в южна посока, след това направи рязък завой, заслепявайки с прожектора си часовоите и изненадващо се спусна върху вертолетната площадка. Един от парашутистите вдигна палец, сочейки, че зарядите са готови, но Микел му даде знак да изчака.

Плъзгачите на машината опряха в бетонната площадка. Двама от часовоите тичаха към кабината, опитвайки се да идентифицират екипажа. Корсън внезапно изтегли ръчката и подаде допълнително газ. Перките се завъртяха с оглушителен грохот и войниците отвън неволно наведоха глави.

В този момент Джонс и Шартран отвориха своите врати и повалиха противника с точни изстрели на снабдените със заглушители оръжия.

— „Тигър“, двама премахнати — докладва по радиото Джилис и изскочи навън. Джонс и Шартран вече тичаха към главната врата на сградата. Корсън остана в кабината, с ръце върху ръчките за управление и зареден автомат в скута…

Микел даде сигнал да взривят вратата. Последва кратък блясък и приглушен взрив. Бравата отскочи встрани, парашутистът изрита вратата и един по един хората на Микел се промушиха вътре. Спуснаха се надолу по стълбите и се разделиха на етажната площадка. Четирима поеха към лявото крило, останалите шест се заеха да проверяват дясното. Едва приключиха с първите няколко килии, когато зловещ рев откъм източното крило им подсказа, че защитниците на сградата са се пробудили. Някой използваше тежка картечница.

Търкот се промъкна през входа за приземния етаж, който се оказа неохраняван, и зае позиция отстрани, изчаквайки Яков и Кениън да се залепят зад него.

— Търкот, източното крило — произнесе той в микрофона и двамата с Яков пристъпиха едновременно във вестибюла. Нечия фигура се изпречи на пътя им и Яков я повали с кратък откос. В този миг картечница забълва равномерно и оглушително вляво от тях.

Джилис натисна няколко пъти последователно спусъка на своя едрокалибрен автомат.

— „Тигър“, един свален, фоайето на първия етаж, централния корпус.

Той завъртя дулото малко вляво, към отворената врата, зад която се подаваше полуоблечен войник с пистолет в ръка. Докато натискаше спусъка, Джилис различи очертанията на втора фигура зад първата. Решил да приключи наведнъж с всички проблеми, той задържа натиснат спусъка и премести бавно дулото първо върху вратата, а сетне и към стената зад нея.

Специално подсилените 5,56-милиметрови куршуми със стоманени връхчета раздробяваха като сирене тухлената стена и проникваха право в спалното помещение. Джилис продължи в същия дух, докато изстреля всичките сто патрона на диска, след това презареди с нов магазин и се огледа.

— „Тигър“, приключих със спалното помещение на първия етаж.

Той завъртя оръжието вляво, където откъм източното крило тичаха две фигури.

— Свой, свой, тук „Вълк“ — извика Търкот и размаха ръце. Той огледа фоайето. В единия край се виждаше масивна двукрила врата. — Ето там! — Спомни си плановете, които му бе показала Дънкан — зад тази врата се намираха единичните килии и карцерът.

Търкот пръв доближи вратата, следван от Яков, Кениън и Джилис, а отзад идваха и останалите. Джилис залепи пластични експлозиви на всяко от крилата, сетне всички се отдръпнаха и той ги взриви.

— Живи ни трябват! — извика Търкот, забелязал, че Джилис се готви да си проправи път с картечна стрелба. Той го избута встрани и се заспуска по извитата стълба. Долу пътят му бе преграден от тежка желязна врата, върху която бяха изписани предупреждения на няколко езика. Всичките съобщаваха за опасност от биологично заразяване.

Зад него се струпа цяла група войници, начело с полковник Микел.

— Майк! — извика той, забелязал Търкот. — Прочистихме крилата. Хората ми проверяват за противници отвън, но мисля, че държим нещата в свои ръце.

— Сър, трябва да влезем вътре — посочи Търкот.

Микел се извърна и извика да доведат сапьора.

Този път вместо експлозиви, специалистът извади метална тръба и я монтира върху триножник така, че да сочи към центъра на стоманената врата. Търкот знаеше, че вътре в тръбата е поставен кумулативен снаряд, способен да развива висока температура при сблъсък с метална преграда.

— Всички под прикритие! — извика сапьорът, веднага щом приключи с подготовката и Търкот не чака второ подканване. Той дръпна Кениън зад близкия ъгъл. Последва мощна експлозия. Когато отново надникна зад ъгъла, Търкот установи, че в средата на металната преграда зее отвор с диаметър около метър и двадесет.

— Почакайте да изстине — предупреди ги сапьорът, докато приближаваха вратата.

Търкот метна една дъска върху долния край на отвора и от дървото се заизвиваха струйки дим. Той откачи от колана си заслепяваща граната и я метна вътре. Последва я, щом чу експлозията, като се хвърли с главата напред, пързаляйки се по дъската.

Веднага щом се озова от другата страна, той се претърколи и приклекна, с насочен напред автомат. Гледката на проснатите по пода тела, облечени в бели лабораторни костюми, го накара да замръзне. През следващите тридесет секунди не се случи нищо. Търкот бавно се изправи и огледа обстановката.

Подземието бе реконструирано изцяло така, че да отговаря на представите за свръхмодерна биологична лаборатория. Но какво бе причинило смъртта на сътрудниците на „Мисията“? Дали вирусът на Черната смърт? Или някакъв непредвиден инцидент? В такъв случай защо часовоите отвън не бяха пострадали?

— Какво е станало с тях? — попита Микел, докато се промушваше предпазливо през отвора във вратата.

Търкот коленичи до най-близкия труп и го огледа. Беше виждал тези признаци и преди. В голямата галерия под миньорското селище на „Тера Лел“ в Етиопия.

— Премахнали са ги онези, на които са служили — обясни той. — „Мисията“ прикрива дирите си. — Търкот преброи мъртвите. Бяха шестима на брой, всичките с бели дрехи. Лицата им бяха сгърчени от страшната агония. Хемщад — нацистът от Дълси — не беше сред тях.

Върху лабораторните плотове бяха подредени различни прибори, както и няколко мощни компютъра. Междувременно Яков се беше заклещил в отвора и пръхтеше, опитвайки се да преодолее съпротивлението. Дори не забеляза, че в рамото му се бе забило извито и нагорещено желязо от ръба. Кениън го избута вътре и го последва.

— Да не закъсняхме? — попита руснакът.

— Не зная — призна Търкот.

— Товарът, ето какво ни трябва! — каза Яков и изтича при двойната врата в другия край на помещението. Тук за тавана бе прикрепен повдигащ механизъм. Яков отвори вратата. Зад нея започваше тунел, а в пода бяха монтирани релси. На десетина метра по-нататък една самотна крушка осветяваше пътя.

Яков стовари юмрук върху каменната стена.

— Закъсняхме. Измъкнали са го!

Търкот се ориентира. Тунелът водеше в западна посока. Право към океана.

— Патрулният катер! — досети се Майк.

— Какво става? — обърна се той към Кениън. — Нещо тук да ти прилича на серум срещу Черната смърт?

Кениън дръпна вратата на един от големите фризери. Редове от стативи за епруветки — всичките бяха празни. Кениън четеше надписите върху стативите.

— Тук са били първите образци от вируса и серума!

Яков махна с ръка към тъмния вход на тунела.

— Нямаме време за губене. Трябва да ги настигнем. — Той се наведе, за да не удря глава в ниския свод на тунела и затича навътре.

Търкот се обърна към полковник Микел.

— Ще са ни нужни подкрепления на пристана. — Той се насочи към отвора, промуши се, стигна стълбището и затича нагоре, като викаше на войниците да му сторят път. Микел и Кениън го следваха.

Сержант Джилис продължаваше да охранява главното фоайе.

— Какво става? — извика той, когато Търкот изтича край него.

— Върви с мен — викна му Търкот през рамо.

Още щом излязоха на двора, погледът на Търкот се спря на малкия ОХ-58. Той изтича при пилота, стъпи на един от плъзгачите и му викна:

— Давай нагоре!

— Какво, по дяволите… — понечи да възрази Корсън, но млъкна, забелязал, че Джилис, Кениън и полковник Микел се качват отзад.

— Искам да ни откараш колкото се може по-бързо на пристанището — нареди му Търкот.

— Веднага! — подкрепи го от задната седалка полковник Микел.

Корсън кимна и изтегли ръчката към себе си. Двигателят изви на високи обороти. Машината се отдели от площадката и потегли нагоре.

— Осигурил ли си хеликоптер за изтегляне? — обърна се Търкот към Микел.

Полковникът кимна.

— ХХ-53 „Пейвлоу“. — Той си погледна часовника. — След минута ще е тук.

— Какви са му позивните?

— „Ястреб“.

Търкот се пресегна и включи предавателя.

— „Ястреб“, говори „Вълк“. Обади се.

Пилотът на ХХ-53 изслуша нарежданията на Търкот, след това забави скоростта и се наклони надясно така, че да следва западния бряг на Дяволския остров.

— Засякох плавателен съд — с големина на патрулен катер. Следва западна посока. На двеста метра от брега — докладва пилотът, който разглеждаше обекта върху екрана на светлочувствителната камера. Той се пресегна и завъртя камерата така, че да следи кораба. — Виждам и втори, по-малък съд.

— Спри патрулния кораб! — нареди Търкот.

Пилотът се намръщи. На борда разполагаше само със сдвоена 7,62-милиметрова многостволна картечница.

— Разбрано, сър.

Той увеличи скоростта, завъртя се рязко и се спусна в пикиращ полет, като същевременно предаде на своя мерач да бъде готов за стрелба.

На двеста метра от целта мерачът откри огън. Електрическият механизъм задвижи лентата с патрони през затвора, разположените в кръг цеви се завъртяха, бълвайки огнена завеса със скорост от сто куршума в секунда. Върху покрива и надстройките на патрулния кораб заподскачаха облачета от трески и отломъци.

Секунди по-късно корабът отвърна на огъня. От борда му се издигна ракета „земя-въздух“ и се насочи право към изхвърлящата газовете тръба на вертолета.

— Ракета по курса! — извика пилотът и изви светкавично вляво, право срещу приближаващата ги заплаха. Това бе единственият начин да намали топлинното излъчване, което привличаше главата на ракетата.

Ракетата профуча вляво от него, разминавайки се на сантиметри с корпуса.

Следваха я още две.

Пилотът успя да ги забележи, но знаеше, че този път няма да успее да им се изплъзне. И двете бяха засекли топлинната вълна на двигателя.

След няколко секунди вертолетът се превърна в ярко сияние в небето.

Търкот също забеляза взрива в мига, когато техният ОХ-58 се издигаше над стените на затвора.

— Дявол да го вземе! — изруга полковник Микел.

Яков дочу шум отпред. Бяха гласове, които разговаряха на немски. Тунелът продължаваше да се стеснява и ширината му сега бе само два метра. Таванът също се беше снижил до такава степен, че се наложи да върви приведен. Подът се спускаше постепенно към океанската повърхност.

Той забеляза отражение от някакъв метален предмет на петдесетина метра по-напред и ускори ход.

— Какво да правя сега? — попита Корсън. В гласа му се долови тревога. Току-що бе видял с очите си какви са възможностите на слабовъоръжен вертолет срещу патрулния катер от клас „Паяк“.

Една червена лампичка не спираше да мига на таблото.

— Това пък какво е? — попита Търкот.

— Горивото е на свършване — обясни Корсън. — Имаме за около минута-две полет.

На Търкот му бяха нужни само десет секунди, за да ги осведоми за плана си.

Рязък, неприятен глас попита на немски кой е там.

Яков бе опрял приклада на автомата в рамото си. Различаваше две фигури и нещо металическо на релсите пред тях. Той дръпна спусъка последователно два пъти. И двете фигури се строполиха.

Яков продължи надолу, но спря, когато доближи металния предмет върху релсите.

Беше инвалидна количка, в която седеше сбръчкан, гологлав старец.

Корсън насочи вертолета право към монтираната на борда на катера ракетна установка. За да избегне първата ракета, той изстреля няколко сигнални ракети. Разстоянието между „Паяка“ и вертолета се скъсяваше бързо, въпреки че катерът вече бе набрал скорост.

— Внимавай, ще изстрелят още една! — предупреди го полковник Микел.

Корсън вдигна ръка и дръпна една от най-долните ръчки. Двигателят заглъхна и в кабината се възцари зловеща тишина.

Палубата на катера се озари от ярка експлозия. Втората ракета се издигна във въздуха, но лишена от инфрачервена диря, по която да се ориентира, полетя встрани.

Вертолетът губеше височина плавно, перките му продължаваха авторотацията под въздействие на възходящия поток въздух. Корсън полагаше отчаяни усилия да държи машината под контрол или поне да управлява прогресиращото им падане.

Успя поне донякъде, защото вертолетът се плъзна над водата и се вряза право в една от надстройките на катера. Перките му се разтрошиха в мачтите, а плъзгачите се огънаха от удара и корпусът се свлече на палубата, наклонен наляво.

— Генерал Хемщад — прошепна Яков, опрял дулото на своя автомат в слепоочието на стареца.

— Кой сте вие? — попита Хемщад на немски.

— Къде е серумът?

За своите осемдесет години генералът изглеждаше изненадващо младолик. Ръцете му стискаха дръжките на инвалидната количка, а долната част на тялото му бе покрита от одеало.

— Ти си руснак — произнесе Хемщад. — Познах те по акцента. Руска свиня. През войната такива като теб ги унищожавах!

— Да, зная — отвърна с неочаквано спокойствие Яков. — Къде е серумът?

— Не е тук.

Корсън беше мъртъв, премазан от таблото за управление. Търкот бе скочил на палубата малко преди сблъсъка. Още докато се изправяше, забеляза да пълзят към него трасиращи откоси. Преметна се вляво и се озърна.

Изправен върху останките от вертолета, сержант Джилис косеше всичко наоколо със скорострелния си автомат. Рамото му се тресеше равномерно от отката.

Джилис се завъртя първо вляво, после вдясно. За няколко секунди пусна пет откоса от по двадесетина куршума, преди самият той да бъде ударен в челото. Тялото му се строполи назад върху полковник Микел, който беше затиснат от изкривения скелет на кабината.

По това време Търкот вече бе пропълзял до парапета, откъдето имаше добра видимост към мостика. Той се прицели и повали зад борда мъжа, убил Джилис. Стреля още няколко пъти в предното стъкло на мостика, сетне извади заслепяваща граната и я метна вътре. Изкатери се по тясната метална стълба и прескочи прага. Вътре имаше двама души, притиснали очите си с ръце, напълно заслепени от блясъка.

— Не мърдай! — изрева Търкот, макар да се съмняваше, че могат да го чуят.

Единият от мъжете посегна към кобура си и Търкот го простреля. Вторият използва възможността и се пресегна към една ръчка на таблото.

— Не пипай! — предупреди го Търкот.

Пръстите на мъжа стиснаха ръчката. Търкот стреля, куршумите попаднаха в рамото и ръката увисна безпомощно. Мъжът обаче не се предаваше. Той опита да достигне ръчката с лявата си ръка. Търкот стреля отново, този път право в гърдите. На лицето на ранения разцъфна налудничава усмивка. Той изтегли ръчката към себе си и в този момент Търкот го гръмна между очите.

След това изтича при таблото. На един от цифровите дисплеи се виждаше часовник, който отброяваше равномерно секундите в обратна посока. В този момент цифрата „98“ се смени с „97“.

Яков свали малко дулото и го опря в гърдите на стареца.

— Къде е серумът?

— Замина.

— Знам. „Мисията“. Къде са?

Хемщад се усмихна.

— Тези… както ги нарече… отпътуваха отдавна. Никога няма да ги намерите.

— Кои са те?

Хемщад само поклати глава.

— Няма да го разбереш. Бас държа, че си нямаш никакво понятие какво става. Какво е ставало от епохи насам. Няма нищо общо с онова, което са ти казвали в училище.

— Те ви помагаха в концентрационните лагери през време на Втората световна война, нали?

— Да са ни помагали? — Хемщад се изсмя. — Те изобретиха лагерите. Ние им помагахме. Нямаш представа…

Яков заби дулото в мършавите гърди на стареца.

— Щом нямам, ти ми разкажи!

Смехът на немеца отекна надалеч в тунела.

— Да не мислите, че постигнахте нещо тук? Дори не успяхте да ни спрете. Разкрили сте плановете ни за сондите? Те вече не струват пукната пара! А твоят така желан серум ще го излеят в морето!

Търкот прекоси мостика, слезе от другата страна и се затича към кърмата. Тук съгледа няколко пластмасови контейнера, завързани с въжета. Кениън вече беше при контейнерите.

— Имаш една минута — извика Търкот.

— Какво?

— Корабът ще избухне точно след минута.

Кениън отключи бравите на първия контейнер. Вътре, в ложе от стиропор, беше положен лъскав метален цилиндър.

— Това е разпръсквател за спътниците — обясняваше Кениън. Той се наведе над следващия контейнер. В него също имаше разпръсквател.

— Тридесет секунди — Търкот си даваше сметка, че взрив с подобна мощност ще бъде в състояние да го убие дори и във водата.

Кениън пропусна следващите няколко контейнера, които бяха със същите размери.

Петият бе по-малък от останалите. Кениън вдигна капака. Отдолу бяха наредени стъклени епруветки с гумени тапи.

— Черната смърт? — попита Търкот.

Кениън извади една епруветка и прочете надписа.

— Да.

Той отвори следващата кутия. Присви очи към надписа и кимна.

— Отново.

Търкот вдигна глава. Над катера се спускаше скакалец. Слушалката в ухото му проговори — съобщаваше за пристигането на Дънкан. Той смъкна микрофончето пред устните си, за да я информира за обстановката.

Още две кутии с Черната смърт.

— Двадесет секунди! — извика Търкот.

Оставаше само една кутия.

— Хващайте се за товарната мрежа! — нареди Търкот, когато скакалецът се озова над тях. Кениън и полковник Микел подскочиха.

Търкот сграбчи с една ръка последната кутия, а с другата се вкопчи за полюшващата се отгоре мрежа.

Ръката му едва не излезе от ставата, когато скакалецът се издигна рязко нагоре. Точно под краката му страхотна експлозия превърна патрулния катер във вулкан от пламъци и отломки.

— Ще ти разкрия нещо, само за да ти покажа размерите на твоето невежество — говореше с тих, зловещ глас Хемщад. — Хиляда деветстотин и осма година. Тунгуският край. Голямата експлозия. Мислиш си, че знаеш какво я е причинило, нали? Дори собствените ти управници са го скрили от теб. А се хвалиш, че си от Четвърти отдел. Наивен си като дете.

Яков забеляза, че дясната ръка на стареца бе изчезнала под одеалото. Той се наведе и дръпна покривалото от краката му. Ръката потръпна и се отпусна. От кльощавото бедро на стареца стърчеше малка спринцовка. Когато вдигна глава, очите на Хемщад вече се бяха изцъклили.

Скакалецът се спусна плавно върху площадката в двора на затвора. Едва опрял крака долу, Търкот разтвори пръсти и се строполи в пълно изтощение. Все още притискаше към гърдите си последната кутия.

Лиза Дънкан се подаде от горния люк.

— Майк… какво ти е?

Търкот нямаше сили да отговори. Само побутна към нея кутията. С периферното си зрение зърна Кениън, който се надвеси и вдигна капака. Още епруветки, в стройни редици. Ученият извади една от тях и я вдигна към светлината.

24.

Вътре в Циан Лин Елек вече от половин час общуваше със стража. Ето че се отдели от пирамидата, чието златисто сияние доскоро го скриваше напълно.

— Изпратих съобщение — произнесе той.

— На кого? — попита Че Лу.

— На тази, която стои над мен. Тя ще се погрижи за ключа.

На четиристотин метра под водата екипажът на „Спрингфилд“ също тръпнеше в очакване. Двата „изтребителя фу“ не бяха помръднали от местата си. Адмирал Полдън, командващ флотската оперативна група от борда на „Вашингтон“, който се намираше на петдесет километра от Великденския остров, прекарваше времето си в отчаяни усилия да изкопчи от началниците си разрешение за използване на атомно оръжие. Досега без резултат.

Дълбоко в недрата на Рано Као на Великденския остров стражът прие съобщение от „Мисията“. Операция „Черна смърт“ бе преустановена заради неуспешния опит да бъде пленен корабът-майка.

Истината бе, че тази новина бе като камък, запратен във водовъртежа от активност, която кипеше в мозъка на компютъра.

С помощта на енергията от термалния източник капацитетът за работа на стража вече доближаваше сто процента. Микророботите продължаваха своята неуморна дейност в единия ъгъл на пещерата. Подредени в причудлива наглед конвейерна линия, те произвеждаха все по-дребни и миниатюрни детайли. Кръг от едносантиметрови микророботи се занимаваше с конструкцията на нов модел. Когато приключиха, между тях се изправи половинсантиметров робот, който затича по пода върху шестте си крачета. След това се присъедини към линията.

Водач Паркър изтегли щепсела на клетъчния телефон от контакта на своя лаптоп. Вятърът навяваше пясък върху клавиатурата, но той не му обръщаше внимание. Изправи се и огледа „избраниците“, скупчени около него. Моментът беше дошъл и отминал. Предначертаното не беше осъществено. Все така усещаше пробождаща болка в лявото си слепоочие.

— Още не е дошъл часът! — произнесе той, но гласът му се изгуби сред свистенето на вятъра. — Скоро обаче ще удари! Трябва да се върнем и да се подготвим отново!

Търкот сви юмрук и започна да го помпа. Кениън се наведе над свивката и внимателно вкара върха на иглата във вената. Зад него Дънкан очакваше търпеливо реда си.

— Как мислиш, ще се получи ли? — попита тя.

Търкот кимна.

— Щом специалистът казва… Вече изпратихме образци до министерството и Световната здравна организация. Бюрократите може и да си крият главите в пясъка, но сега вече разполагаме с ефективно средство срещу Черната смърт. Кениън е сигурен, че ще успеем да я задържим в границите на поречието на Амазонка и постепенно да потушим тамошното огнище.

— Няколко хиляди мъртви — произнесе замислено Дънкан.

Търкот се намръщи, дали от болка във вената, или заради невинните жертви.

— Така е, хората все още гледат на страданието в други страни като на интересна тема от новините и нищо повече. Не ги интересува, стига да не става в техния град.

— Този път обаче бяхме на крачка това да се случи навсякъде — произнесе Дънкан. — Поне спряхме „Мисията“.

— Спряхме само Черната смърт — поправи я Търкот. — „Мисията“ е друго нещо.

— Да, така е — обади се Яков. През последния половин час руснакът бе потънал в странно и необичайно мълчание. Преди това го видяха да излиза от тунела и да хвърля някакво сгърчено тяло на акулите. После им каза, че принадлежало на генерал Хемщад. — С „Мисията“ ще трябва да се справим сами.

— Съгласен съм — присъедини се към него Търкот. — Спечелихме само първата от множеството битки. Имам усещането обаче, че истинската война още не е започнала.

КНИГА 4

СФИНКСЪТ

На Деб, благодаря ти за всичко.

МИНАЛОТО

Пролог

Платото Гиза

27 май 1885 г.

Загадъчното лице на Сфинкса се издигаше над пясъците. Слънцето вече огряваше с първите си лъчи обветрените и напукани скали в основата му. Двамата мъже, които приближаваха статуята, спряха. Изглеждаха като джуджета, сравнени с масивната каменна скулптура, а краката им потъваха в ситния пясък. Зад раменете на Сфинкса се виждаха трите пирамиди от Гиза, които изпълваха целия западен хоризонт.

— Абу Хол — произнесе един от мъжете на арабски и думите му прозвучаха приглушено зад плътно намотания около лицето му плат. — Бащата на Ужаса — добави той на английски.

Главата на статуята бе широка двадесет стъпки и почти толкова висока. Вратът и раменете й се сливаха с фона на пясъчните дюни, които се ширеха докъдето стига окото — досущ като океанска повърхност.

— Впечатляваща гледка. — Вторият мъж също говореше на арабски, но едва доловимият акцент сочеше, че това не е матерният му език.

— Тялото е още по-забележително — рече арабинът. — Скрило се е под земята преди много, много години.

— Откъде тогава знаеш, че има тяло?

Арабинът повдигна рамене.

— Или ще се довериш на онова, което знам, англичанино, или смятай, че си губиш времето — той посочи обезобразеното лице над тях. — Носът е бил разтрошен с гюле. От някой негодник.

— Говори се, че самият Наполеон наредил да стрелят по него, когато минавал от тук с войските си.

Арабинът плю презрително в пясъка.

— Лъжа е, който и да го твърди. Още сто години преди Наполеон турците са поругали лицето. Съществуват много неверни истории за Сфинкса и пирамидите.

— А ти знаеш ли истината?

— Знам някои факти, господин Бъртън.

Ричард Франсис Бъртън отметна назад качулката, вдигна глава и огледа древния паметник. Лицето му бе обветрено и насечено от белези, досущ като това на Сфинкса. От двете страни на горната челюст имаше тъмночервени резки, спомен от копието, с което го бяха промушили само преди няколко месеца. Разредена, четинеста брада, заобикаляше мястото на незарасналите рани, а смуглото му, мрачно лице се отличаваше твърде малко от това на изправения до него арабин.

Гласът на англичанина беше нисък и дрезгав — заради раната, която бе засегнала и лигавицата от вътрешната страна на устата. Докато говореше, в ъгълчетата на устните му се събираха ситни капчици слюнка, примесени с гной и кръв, но той не им обърна внимание, завладян от внезапно споходилото го вълнение.

— Мой скъпи Каджи, аз съм единственият европеец, успял да проникне в Мека и Медина. Чел съм свитъците, написани на древни езици и невиждани досега от друг представител на западната цивилизация. Стоял съм в подножието на могъщите Хималаи, прекосявал съм Арабската пустиня и съм стигал нагоре по Нил далеч отвъд първите прагове. Но има още много неща, които бих искал да видя, преди да умра — като например истинските извори на Нил, мините и съкровищата на цар Соломон, светилището, в което — според преданията — е бил положен кивотът, и Лунните планини, които се крият зад непрогледна мъглива пелена.

— Някои от тези места са митични — отвърна Каджи. Той също отметна назад качулката, разкривайки изсеченото лице на възрастен мъж, с плешиво, сбръчкано теме. Имаше голям, закривен нос, а очите му бяха като черни въглени, затъкнати в орбитите.

— Не, не съм съгласен — поклати глава Бъртън. — Чувал съм за загадъчни места наоколо. За скрити чудеса. Носят се слухове, потвърдени в някои древни писания, че под Сфинкса имало скрита галерия. Залата на познанието, така се наричала. Залата на истината. Казват, че в там се съхранявали свитъци с летописи за събития, свързани с изчезналия континент Атлантида. А когато тръгнах да диря истината за всичко това, съдбата ме доведе при теб. Ти си единственият, който познава тайните на пирамидите. Няма да се откажа, докато не зърна със собствените си очи тази зала.

Каджи втренчи поглед в лицето на чужденеца.

— Върви си в твоята Англия. Това, което търсиш, може да ти донесе нещастие. Понякога е по-добре да не знаеш истината. Защото истината е нещо много, много опасно.

Бъртън се засмя.

— Няма да се хвана на историите, с които вие, египтяните, плашите чужденците. Бил съм на много опасни места и неведнъж съм гледал смъртта в очите. Тъй че не очаквай от мен да се откажа толкова лесно. Аз съм поел по моя тарике — продължи Бъртън. Думата, която той произнесе на арабски, се превеждаше като духовен път, водещ към истината, като обикновено се разбираше истината за Бога. Но този път Бъртън не беше съвсем сигурен къде ще го отведе неговият тарике. Той бръкна в пазвата си и извади кръгъл медальон, който висеше на верижка около врата му. Върху лицевата му страна бе издълбано око, кацнало на върха на пирамида.

Каджи прокара сбръчкани пръсти по повърхността на медальона.

— Откъде имаш това?

— От Медина. Даде ми го един човек на име Абду Ал-Иблис.

Каджи застина.

— Да не си негов ученик?

Бъртън поклати глава.

— Не. Известно време двамата разменяхме мисли. Много странна личност. Та той ми го даде.

— А получи ли нещо друго от него? Ключ например?

— Какъв ключ?

— Ако е у теб, ще знаеш — Каджи го разглеждаше изпитателно, но англичанинът не бързаше да отговори. — Е, нека такава бъде съдбата ни — предаде се накрая арабинът. — Ще те отведа вътре. Това, което търсиш, лежи под нас.

— Залата на познанието?

— Да.

Бъртън се огледа.

— През пясъка?

— Има и други начини да стигнем до това място — Каджи посочи Голямата пирамида. — Ще трябва да отидем там. — И той тръгна да заобикаля Сфинкса.

Отдалеч изглеждаше сякаш средната пирамида е най-висока, но Бъртън вече знаеше, че това е илюзия, дължаща се на особеностите на терена. В действителност най-далечната пирамида, онази, която бе разположена в североизточния край на платото, бе най-високата и най-масивната от трите.

Той ускори крачка, за да застигне водача си. Носеше, също като Каджи, дълго наметало, с каквото се обличаха хората от пустинята. Ричард Франсис Бъртън бе необикновен човек и нямаше нищо случайно в присъствието му тук, в Египет, защото вървеше по дирите на загадки, забулени в легенди или споменавани в чупливи, изсъхнали папируси. Роден през 1821 г. в Англия, той бе учил известно време в Оксфорд, където се бе прославил като единствения студент със сериозни интереси към арабския език. Още на втората година, отвратен от тесногръдието на колегите и преподавателите си, Бъртън бе напуснал колежа и бе постъпил в армията. През 1842 г. той бе изпратен на служба в Индия, където веднага и с неимоверен ентусиазъм се зае да изучава отпърво хинди, а сетне и персийски. Благодарение на езиковите си способности и армейската подготовка не след дълго привлече вниманието на тайните служби и скоро след това стана шпионин и съгледвач на Британската окупационна армия, пратен да изследва границите на Британската империя в тази част на света. По време на една от тези мисии той бе заболял от холера. Дадоха му двегодишен отпуск по болест, който той използва, за да стане суфи[49], или човек, който изучава и търси универсалната истина за Бога и неговото място в света на хората.

Той беше единственият немюсюлманин, посетил Мека и Медина — преоблечен като правоверен и уповаващ се на перфектното владеене на арабски и персийски, благодарение на което се бе представял за персийски търговец. Беше виждал Кааба[50], сърцето на исляма, нещо, което нито един неверник нямаше право да зърва с очите си, ако държи на живота си.

От Арабия той се бе прехвърлил в Африка, надявайки се да организира експедиция и да открие митичните извори на Нил. Отново благодарение на способността си бързо да учи нови езици и на интереса си към непознати места, той бе научил много истории, разказвани вечер край лагерния огън от подпийнали търговци и водачи. Още в Мека за пръв път бе чел за древните тайни, скрити в недрата на платото Гиза. Един човек, за който се говореше, че също е суфи — Абду Ал-Иблис — го бе открил по незнаен начин и го бе насочил към африканския континент, а също така му бе подарил медальона, който, според него, щял да му осигурява безпрепятствено пътуване. Единствената молба на Ал-Иблис бе Бъртън да се върне в Мека и да му разкаже за откритията си. Бъртън не се бе доверил на Ал-Иблис — долавяше стаеното в другия зло, и реакцията на Каджи сочеше, че инстинктът му и този път не му е изневерил. Но англичанинът знаеше, че нерядко пътят към истината води до подобни личности и че ако иска да достигне целта си, нищо не бива да го спира.

Това, което разпалваше още повече интереса му, бяха разказите за митичната Зала на познанието, скрита някъде под каменните строежи в Гиза, в далечните покрайнини на Кайро. Казваха, че в Залата била заровена Истината, макар никой да не знаеше какво означава това. Едни смятаха, че ставало въпрос за религиозната истина, която според мнозина олицетворяваше единствения истински Бог, други твърдяха, че се имала предвид истината за света отпреди Потопа, историята за Атлантида и корените на човешката цивилизация от праисторически времена. Каквото и да се криеше там, Бъртън бе твърдо решен да го намери.

След като лагерът му край Бербера[51] бе атакуван от сомалийски главорези и той получи свиреп удар с копие в челюстта, Бъртън бе принуден да отложи замисленото пътешествие до изворите на Нил. На обратния път за Англия, където се надяваше да получи квалифицирана помощ, той се бе отбил в Гиза, за да изследва лично загадката, преди да се качи на парахода. Настоятелните му въпроси го бяха отвели при Каджи, един стар египтянин, обитаващ схлупена колиба в самия край на платото. Доколкото можеше да определи, Каджи бе нещо като пазач на древните паметници, въпреки очевидната му бедност и липсата на каквито и да било връзки с властите в града. Бъртън изгуби близо седмица, докато старецът склони да разговаря с него. Още една седмица му бе необходима, за да го убеди да го разведе из платото тази вечер.

Докато се приближаваха към Голямата пирамида, англичанинът усещаше как го изпълват познатите тръпки на възбудата. Беше чел доклада на един английски математик — Джон Грийвс, посетил пирамидата още през 1638 г. Бъртън също така бе изучавал задълбочено статиите и измерванията на французина Едме Франсоа Жомар, направени по поръчка на самия Наполеон. Жомар бе определил, че височината на пирамидата на Хеопс е 481 стъпки[52], което означаваше, че все още в света няма толкова висока постройка, която да е дело на човешки ръце. Още по-изумително според Жомар бе, че дължината на всяка една от страните е 755 стъпки, което говореше за невероятната точност и добрите математически познания на древните строители на пирамидата. На всичко отгоре страните на трите пирамиди бяха ориентирани по един и същи начин спрямо посоките на света.

Бъртън вече не се съмняваше, че това, което знае, е само малка част от истината. Вроденият му инстинкт към тайнственото и загадките се пробуждаше и подсилваше възбудата му, докато доближаваха основите на Голямата пирамида. Остана доволен, когато Каджи го отведе право при входа, прокопан по поръчение на халиф Абдула Ал Мамюм. От старите свитъци в Медина Бъртън бе узнал, че халифът е посетил Голямата пирамида през 820 г. и завладян от желанието да „удесетори тайнството на науката“ и да „разшири човешките хоризонти на познанието“, бе наредил да се прокопае тунел в една от стените. Свитъците с арабски текстове бяха сред малкото източници, довели Бъртън в Гиза.

Каджи подаде на англичанина една керосинова лампа.

— Ще я запалим, след като влезем вътре. По-добре никой да не знае какво ще правим тази вечер, а из мрака нерядко се навъртат крадци и разбойници. Освен това властите официално са забранили да се влиза в пирамидите. Който дърпа конците, познава добре силата на истината и се бои от нея. — Каджи въздъхна. — Господин Бъртън, това е последната ви възможност да се обърнете и да си идете. Моля ви, господарю, умолявам ви, не продължавайте по-нататък. Честно ви предупреждавам, че там ви очаква смъртта.

— Смъртта очаква всички ни — отвърна Бъртън. — Не можеш да ме спреш.

Каджи се обърна към пирамидата.

— Да бъде тогава волята на Аллаха.

Пресякоха сумрачното преддверие и навлязоха предпазливо в тунела, докато мракът ги обгърна напълно. Едва тогава Каджи запали фенерите.

— През девети век хората на халифа пробили отвор в стената, след като я нагрели с огън и изсипали охладен оцет върху нагорещената плоча — обясняваше арабинът, докато вървяха из тунела.

Бъртън приведе глава, тъй като таванът над тях непрестанно се снижаваше. Подът под краката им започна да се издига стръмно нагоре.

Каджи посочи с ръка.

— След доста усилия хората на халифа достигнали този оригинален тунел, скрит зад една въртяща се каменна врата. Входът водел към Залата на царицата и Голямата галерия, в края на която, в сърцето на самата пирамида, е Залата на царя.

— Но и в двете нямало нищо, когато ги отворили — отбеляза замислено Бъртън.

— Названията са дадени от хора, които не са познавали добре историята. Вярно, че в пирамидата има само няколко големи помещения, но това съвсем не означава, че в тях са били погребани царят и царицата. Никой всъщност не знае какво е имало в тези стаи… ако въобще е имало нещо — добави той. — Освен това сега не отиваме горе.

Арабинът положи длани върху един от страничните каменни блокове. За първи път Бъртън забеляза големия пръстен на дясната му ръка. Малко се стресна, когато плочата се отмести със зловещо стържене, разкривайки тесен отвор.

Каджи се пъхна през отвора и Бъртън го последва без покана. Тук тунелът се разширяваше и скоро стана около пет стъпки висок и четири широк. Но Бъртън все още трябваше да стои приведен, докато Каджи се промуши край него и затръшна плочата.

Едва сега, когато пътят навън бе затворен, Бъртън почувства грандиозността на пирамидата. Над главите им имаше хиляди и хиляди грамадни каменни блокове. Въздухът беше сух и застоял. Подът бе покрит с тънък, равен слой прах, а тунелът се спускаше надолу в тъмнината, под ъгъл от около трийсет градуса.

Каджи пое навътре в тунела, а Бъртън го следваше по петите. Фенерите в ръцете им хвърляха издължени сенки по стените в двете посоки. Бъртън спря на едно място и насочи светлината от фенера към стената. Цепката между каменните блокове беше толкова тясна, че не му се удаде да пъхне острието на ножа си вътре. Остана възхитен от забележителното майсторство на строителите на един толкова мащабен проект. Дори прочутите майстори зидари на катедрали в Европа не можеха да се похвалят с подобна изработка, а пирамидите са били издигнати още когато европейските племена са обитавали колиби.

Беше изостанал от своя водач. Долови някакъв шум и осъзна, че Каджи брои на глас. Ускори крачка и едва не се блъсна в него.

— Намираме се в основата на пирамидата — Каджи прокара пръсти по една каменна плоча. Бъртън забеляза, че пръстенът е обърнат с лице към дланта и че арабинът се опитва да го постави в специална ниша.

Вероятно беше попаднал на точното място, защото масивният каменен блок се завъртя под прав ъгъл, разкривайки тесни проходи от двете си страни. Бъртън прецени на око, че каменният блок тежи поне няколко тона, ала въпреки това се бе извъртял гладко, почти безшумно. Чудесно балансиран механизъм, чието функциониране не бе повлияно от изминалите години.

— Наляво — упъти го Каджи.

— А какво има надясно? — попита Бъртън.

— Смърт.

— Капан за крадците на гробове?…

— Не. Сандъче, в което се спотайва гибел за всички в пирамидата и извън нея.

— Що за сандъче е това?

— Виждал съм го веднъж. Черно метално сандъче, положено в саркофага в залата под центъра на пирамидата. Не посмях да го отворя, дори не съм го докосвал. Баща ми каза, че вътре имало някакво страшно оръжие. Толкова могъщо, че било в състояние да разруши и трите пирамиди.

— Нима съществува подобна сила?

— Не зная.

— И откъде древните са се сдобили с него?

Каджи не отговори. Бъртън гореше от нетърпение да открие сандъчето, да го отвори и да види какво има вътре, но с големи мъки бе изтръгнал от Каджи обещанието да го отведе при нещо друго и сега не беше най-подходящият момент за промяна в плановете. Каджи махна с ръка през рамо, давайки знак на Бъртън, че трябва да върви отпред.

— Не, ти води — помоли го англичанинът.

Каджи сви рамене и се промуши през отвора. Бъртън се спусна след него и го побутна встрани. Двамата бяха толкова близо, че усещаше мириса на пот и едва доловимия лъх на силно подправена храна, идещ от устата на Каджи. Имаше и още нещо, по-дълбоко и неуловимо. Бяха му необходими няколко секунди, преди да си даде сметка какво беше то — миризмата на мъжкаря, който се готви за бой. Миризмата на страха.

Въздухът тук бе осезателно по-плътен. Бъртън го усещаше като натиск върху кожата, устните и гърлото си. Слоят от прах бе по-дълбок, съвсем равен и недокоснат от човешко присъствие, доколкото можеше да определи в сумрака.

Тунелът продължаваше да се спуска, но след около десетина метра Бъртън забеляза първата промяна. Стените вече не бяха изградени от гладко шлифовани блокове, а сякаш бяха прокопани в скалата.

Каджи потвърди онова, което бе забелязал.

— Намираме се под нивото на пирамидата, в недрата на земята.

Английският изследовател прокара ръка по стената.

— Тя е съвършено гладка. Слизал съм в много мини и пещери, но никъде не съм срещал подобно нещо. Кой е прокопал тези тунели? Строителите на пирамидата ли?

— Някои казват, че тунелите са отпреди времето на пирамидите — обясни Каджи, докато изтриваше избилата по челото му пот.

Бъртън втренчи очи в него. Наистина беше задушно, но не чак толкова. Зачуди се каква ли е причината за страха на водача му.

— Смята се, че трите пирамиди над нас са били построени по времето на Четвъртата династия на Старото царство, между 2685 и 2180 г. преди Христа — промърмори Бъртън. — Голямата пирамида е била построена по поръчка на фараона Хеопс, или Хуфу, както е известен на твоя език.

— Преди раждането на вашия бог — отбеляза Каджи. — Вашият Христос е само един пророк от Корана. Той е човек, не е бог.

Бъртън не виждаше никакъв смисъл да навлиза в теологични дискусии на това място и в този момент. Освен това опитът от запознаването му с различни религии го бе научил, че ако има бог в небето, пътищата към него са различни. А откакто бе признат за суфи, ислямът за него бе станал основна религия, източник на вдъхновението и възхищението му.

— Добре, кой е построил тези тунели, след като са по-стари дори от пирамидите? — попита той. — И дали самите пирамиди не са били вдигнати, за да скрият входа към тях? А може би, за да го отбележат?

— Тунелите са били построени от онези, които са изваяли Сфинкса и са изградили храма около него. В момента се движим точно в тази посока. На изток — той кимна глава.

Бъртън обмисли чутото.

— Значи Сфинксът е по-стар от пирамидите?

— Много по-стар.

— Колко много?

Каджи се засмя, за първи път, откакто бяха влезли в пирамидата.

— Ако ти кажа, едва ли ще ми повярваш. Съществува отпреди фараонът Менес да основе Първото царство.

— Но как е възможно? Кой го е построил тогава?

— Бил е изваян по времето на нетеру, управлявали през първата епоха.

— И кои са тези нетеру?

— Това е времето на боговете, на Озирис и Изида. Сега не е моментът да ти изнасям лекции по историята на моята страна.

— Но какви хора са живели тук в онази епоха?

— Тези, които дошли отвъд морето — отвърна Каджи и Бъртън го погледна озадачено. Изведнъж завъртя глава. Бе доловил съвсем слаб шум, нисък и кънтящ, като далечен грохот, който идваше отпред.

— Какво беше това?

— Реката на подземния свят — Каджи се размърда и пое предпазливо покрай стената. — Водите на Нил се разделят и преминават през тунелите под платото, после се връщат обратно в първоначалното си русло, но по-надолу по течението. Това е вторият Портал на Росту — има един на сушата и един във водата.

Около пет минути тунелът вървеше в права посока.

— На каква дълбочина се намираме? — попита Бъртън, но Каджи отново броеше на глас и не му отговори.

Арабинът спря и насочи светлината към стената отдясно. Натисна я на едно място и голямата каменна плоча, която по нищо не се отличаваше от околните, се отмести назад. Не се завъртя, а бавно се плъзна нагоре, в специално пригодения за целта жлеб.

— Как го отвори? — попита Бъртън, но Каджи само му даде знак да се промуши вътре. Стоеше притиснат до стената, а зад него имаше само непрогледен мрак.

— Не, ти върви пръв — посочи с пръст Бъртън.

Каджи се подчини. Влязоха, а зад тях плочата се спусна и прилепна толкова плътно, че не остана и следа от процеп.

— Къде сме сега? — попита Бъртън.

Бяха в просторен тунел, който също се спускаше надолу, но нещо не беше наред. Светлината от фенерите се разсейваше само на двадесетина стъпки от тях.

— Дадох ти дума да ти покажа онова, което търсиш — произнесе дрезгаво Каджи. — Това е единственият път, който води към Залата на познанието.

— Ти водиш — произнесе Бъртън и по устните на арабина затрептя усмивка.

Каджи вдигна фенера и пое предпазливо. Бъртън се забави само няколко секунди, а когато се озърна, на лицето му се четеше изненада. Разстоянието между двамата бе не повече от десетина крачки, но сякаш помежду им имаше пелена.

— Ако искаш да вървиш нататък, трябва да имаш силна вяра. Силна ли е вярата ти, чужденецо?

— Аз… — преди Бъртън да успее да отговори, Каджи изчезна от погледа му и в същия миг фенерът в ръката му угасна. Не се виждаше нищо, освен тази всепоглъщаща тъмнина — толкова нереална и неестествена, че Бъртън за миг си помисли дали не е изгубил зрението си.

Не без усилие на волята продължи пипнешком надолу в тунела, а въздухът ставаше все по-плътен. Повдигна ръка и зърна малка светеща точица — пламъчето на незагасналата лампа. Сякаш плуваше в безтегловност, не усещаше никаква връзка нито с тялото си, нито с останалия свят. Намираше се в друго време и в друго пространство.

Внезапно в очите го блъсна светлина, която за миг го заслепи. Бъртън се олюля и щеше да падне, ако Каджи не го бе задържал за ръката. Англичанинът премигна, опитвайки се да привикне със светлината.

— Ето… — прошепна Каджи.

Бъртън зяпна. Беше толкова поразен, че дори не обърна внимание на болката от раните си. Двамата стояха върху тесен корниз, който преминаваше по края на грамадна пещера. Светлината извираше от сфера, около пет метра в диаметър, увиснала в центъра на подземната кухина, толкова ярка, че не можеше да задържи погледа си върху нея за повече от няколко секунди.

— Ето я Залата на познанието — произнесе тържествено Каджи, сочейки пода на пещерата, на около стотина стъпки под тях.

— Господи Исусе! — възкликна Бъртън, когато видя какво има там.

Беше съвсем точно копие на Сфинкса — само че това тук не беше засипано с пясък, нито пък бе изградено от камъни. Чудовището бе съвършено черно и сякаш поглъщаше светлината. Главата му беше по-голяма, а носът бе напълно запазен. По-размери надхвърляше своя събрат отвън. Вниманието на Бъртън бе привлечено от очите на черния Сфинкс — единствената част от скулптурата, която не бе изработена от непознатия черен материал. Очите бяха кървавочервени, издължени и сякаш излъчваха сияние от вътрешен пламък. За миг му се стори, че са живи, също както и цялото чудовищно създание, но сетне си даде сметка, че всичко е по-скоро игра на въображението му.

— От какво е направен? — попита той. — Никога не съм виждал подобен материал.

— Това е б’джа — божественият метал.

Бъртън се огледа. Изсечени в скалата стъпала водеха надолу, до пода и основата на Сфинкса. Лапите на чудовището достигаха на около шестдесет стъпки пред главата, която пък се издигаше на седемдесет стъпки над земята. Тялото се простираше на сто и осемдесет стъпки и по такъв начин дължината на цялата скулптура достигаше триста стъпки. Между лапите се издигаше статуя с височина около три метра. Бъртън се взря в нея — беше човешка фигура, но със странни пропорции: тялото бе твърде късо, а ръцете — прекалено дълги. Най-странна обаче беше главата — имаше лъскава бяла кожа, издължени надолу уши, които се спускаха почти до раменете, чифт блестящи, червени очи и тясно, скулесто лице. Камъкът, който покриваше темето, също беше червен.

— Кой е това? — попита Бъртън. — Някой фараон?

— Шемсу Хор — отвърна Каджи. — Стражът на Хор.

Бъртън бе запознат в най-общи линии с египетската митология и знаеше, че Хор е синът на Изида и върховното божество на подземния свят Озирис.

— И какво казва той?

Каджи се засмя, но звукът не беше никак приятен.

— Черната кутия в другия ръкав на тунела ще унищожи цялото Акерско плато. Казва също, че ако попадналият тук не знае как да постъпи с онова, което е в Залата на познанието, след определено време целият свят ще бъде разрушен.

Бъртън нямаше ни най-малка представа за какво му говори старецът.

— По-добре да слезем долу — предложи той и понечи да се спусне по стълбите, но Каджи го хвана за ръката.

— Обещах да ти покажа залата. Никой няма право да влиза в нея.

— А къде са летописите?

— Сигурно са долу. Но за да влезеш в черния Сфинкс е нужен ключ.

— И къде е този ключ?

— Виж, това не знам. Съществуват няколко ключа, останали от древните, и всеки има свое предназначение. Когато нужният ключ бъде донесен тук, приносителят му ще получи достъп вътре. Той също така трябва да знае къде да отнесе онова, което открие, инак над всичко ще се спусне мрак. — Каджи се извърна към тунела, през който бяха дошли. — Време е да се връщаме.

— Но аз искам… — Бъртън млъкна. Беше зърнал нещо в очите на другия. Някакво напрежение, като на човек, готов да се хвърли в бой. Това го изненада, тъй като поне досега не бе предизвикал с нищо стареца.

— Трябва да се връщаме — повтори Каджи.

Бъртън кимна.

— Добре.

Вече беше решил да се върне отново тук, но начело на добре подготвена експедиция. Нямаше да се успокои, докато не узнае истината за Залата на познанието. Но първо трябва да открие ключа, за който бе споменал Каджи.

Междувременно арабинът бе потънал в мрака на тунела. Бъртън погледна назад, към грамадния черен Сфинкс, легнал на пода на пещерата, бдящ зорко над статуята на стража на Хор. Докато крачеше към тунела, не откъсваше очи от Сфинкса. Последното, което видя, бяха червените му очи, пронизващи го застрашително.

Вече бяха в тунела.

— Бързо — подкани го Каджи. — Трябва да напуснем Голямата пирамида преди зазоряване.

Бъртън ускори крачка, замислен за тайните, скрити долу в залата. Дори само черния Сфинкс бе достатъчно голямо откритие, което щеше да нареди името му сред тези на прочутите изследователи.

Промъкнаха се през входа, изтичаха нагоре в тунела, минаха следващата врата и се озоваха на издълбаната в скалата площадка, където Каджи положи длани върху каменната плоча. Пак нагоре, още един тунел и последната тайна врата.

— Давай, по-бързо — махаше с ръка Каджи.

Бъртън забави крачка. Това не беше пътят, по който бяха дошли.

— Не, ти върви напред.

Каджи се намръщи, после спря при следващия отвор и му махна с ръка.

— Идвай. Бързо! Скоро ще се затвори.

Бъртън се завтече край него. Изведнъж чу шум от преместваща се плоча и сграбчи арабина, който се готвеше да скочи в другата посока. Двамата се сборичкаха, но Каджи успя да се отскубне. В този миг плочата се сгромоляса с оглушителен трясък.

Писъкът на Каджи отекна надалеч в тунела. Вик на болка и страдание, който утихна в мъчителен хленч.

Бъртън се претърколи и вдигна пред себе си фенера. Каджи лежеше на хълбок, беше като попаднал в капан звяр, лявата му ръка — притисната от масивната плоча. Беше жив само благодарение на факта, че острият ръб на плочата бе отрязал като нож ръката, заедно с артериите и вените. Подът под смазаната китка вече се покриваше с бързо растяща тъмна локва кръв. Плътта и костите под тежката плоча вероятно бяха смачкани напълно. Каджи изстена и загледа ужасено онова, което бе останало от ръката му.

— Дръж се старче, тук съм — произнесе Бъртън, докато смъкваше колана, с който бе пристегнал наметалото си. Уви го като турникет около предмишницата на Каджи. Извади кинжала от пояса на арабина, пъхна го под колана и го завъртя няколко пъти, за да го стегне още повече. След като се увери, че кръвотечението е овладяно, той завърза дръжката на кинжала с един от пешовете на наметалото.

— Как да повдигна плочата? — попита Бъртън. Каджи не му обърна внимание и той стисна лицето му с длани.

Арабинът преглътна мъчително и заговори, опитвайки се да надвие непоносимата болка.

— Не можеш. Сега и двамата ще умрем, англичанино. А заедно с нас ще умре и тайната за онова, което видяхме тази нощ.

Раните върху лицето на Ричард Франсис Бъртън потъмняха, в израз на завладелия го гняв.

— Значи нарочно си ме вкарал в тази клопка.

— Ти си от питомците на Ал-Иблис. И затова трябва да умреш!

— Никога не съм работил за Ал-Иблис. Срещнахме се само веднъж.

— А този медальон — носят го само хора от моята секта. Уаджети[53]. Ал-Иблис ги избива. Взел го е от някой мой другар и ти го е дал, за да ме подлъжеш да ти покажа тайното място. И друг път е опитвал, но ние винаги избивахме шпионите му.

— Ако бях шпионин на Ал-Иблис, щях ли да спомена името му?

Каджи стисна очи, за да се пребори с болката. Очевидно не бе мислил, че подобно нещо може да му се случи.

— Има ли друг изход? — попита Бъртън, докато плъзгаше светлината от фенера по стените. Бяха затворени в тясно помещение — десет на двадесет стъпки, а до тавана имаше не повече от шест.

— Не — отсече Каджи. — Тази стая е като задънена улица. Плочата се вдига само отвън.

— Кой си ти? Защо го направи?

— Аз съм Пазача на Акерското плато или, както му казвате вие европейците — платото Гиза. Мислех, че те е пратил Ал-Иблис. Ти говориш нашия език, а и много други. Чувал съм за изследванията ти върху древните писания в Мека и Медина и за твоята страна. Ти си изключителен човек, а следователно и много опасен. Такива като теб не могат да бъдат спрени с думи и забрани, затова са необходими крайни мерки. Нито един човек извън моя орден не е посещавал това място. Никой, който не притежава ключ, не може да се измъкне невредим, след като е вървял по Пътя на Росту и е видял с очите си Залата на познанието. Когато някой като теб научи твърде много, довеждаме го тук и го оставяме в някоя клопка. За останалите все едно, че е изчезнал от лицето на земята.

— А къде водеха другите тунели? — попита Бъртън. — Нали спомена за някакви митични места. Щом няма да живея дълго, какво пречи поне да ми разкажеш за тях?

— Наговорих ти всички тези приказки, за да ти отвлека вниманието — призна Каджи. — Исках да поизостря апетита ти, за да ме последваш тук сляпо.

— Е, вече постигна, каквото искаше. И без това ще умреш, защо поне не ми разкриеш всички тайни?

— Дал съм клетва, най-тежката в целия ми живот, да не разкривам на никого тайната, докато не удари часът.

— Щом и двамата ще умрем, няма начин тайната ти да бъде разкрита — увещаваше го Бъртън. — Значи нищо няма да нарушиш. Ти ми показа черния Сфинкс, защото знаеше, че няма да изляза оттук жив. Хайде, разкажи ми останалото. Аз съм твой гост. Аллах повелява да изпълниш последното ми желание.

Каджи го погледна замислено. Бъртън си свали наметалото, сгъна го и го положи под главата му.

— Но искам думата ти, чужденецо. Обещай ми, че ако по някакво чудо се измъкнеш оттук, след като ти разкажа всичко, ще запазиш наученото за себе си. И че няма да разговаряш с Ал-Иблис. Казват за теб, че си човек на честта, а аз също бях почтен с теб — показах ти всичко, което ти обещах. Но не съм ти обещавал, че след това ще живееш.

Бъртън посочи с ръка дебелите каменни стени, които ги заобикаляха.

— Ако няма никакъв изход, тогава тайните ти ще умрат с мен.

— Все пак, трябва да чуя клетвата ти.

— Имаш я. Заклевам се никога и пред никого да не разкривам онова, което съм чул и видял тук. Кълна се в живота на единственото същество, което обичам, светлината на моето сърце, милата Изабел.

Каджи кимна.

— По очите ти виждам, че наистина я обичаш. Вярвам ти, че ще спазиш обещанието си.

— Наричаш тези тунели Пътя на Росту. Каза също, че си бил Пазача на Акерското плато. Показа ми черния Сфинкс и Залата на познанието. Кой е построил всичко това и защо?

Каджи затвори очи и заговори с нисък, дрезгав, прекъсван от болезнени стенания глас:

— Моят орден е един от най-древните. Датира отпреди времето на християнския пророк, когото вие наричате Исус. Много преди ислямските пророци, дори преди еврейските. Преди дванадесетте племена на Израил, преди първия фараон — Менес, преди Вавилон.

— Значи си жрец от някоя древна религия?

— Не, аз съм обикновен човек.

Бъртън го погледна объркано.

— А орденът? Нали каза, че бил твой.

— Аз съм уаджетин.

Бъртън знаеше много езици, а и при предишното си пребиваване в Египет бе изучавал йероглифите и езика на древните египетски царства.

— Онези, които наричат „очите“?

Каджи вдигна здравата си ръка и посочи окото си.

— Наблюдател. Уаджет, на стария език. Различни названия на различни езици по света, но смисълът е един и същ.

— И какво всъщност наблюдаваш?

— Онези, които са кръстосвали Земята още преди началото на времето. Които са построили Залата на познанието. Които са поставили смъртоносното ковчеже под Голямата пирамида.

— Кои са те?

— Тези, които не са човеци.

Думите отекнаха в каменните стени и утихнаха, следвани от мъртвешка тишина.

— Истината ли ми казваш?

Каджи кимна.

— Този Ал-Иблис приличаше ли ти на нормален човек?

— Срещнах го само веднъж, беше в затъмнена стая. Не разбирам за какво ме питаш — Бъртън реши да не споделя неясното усещане за злина, което се излъчваше от Ал-Иблис.

— Наблюдаваме Ал-Иблис и други като него още от времето на появата на човека — продължи Каджи. — Също така охраняваме всички важни места. Места, които дори те са забравили, с течение на хилядолетията. Такава ми е работата. Аз пазя това място — Акерското плато, пирамидите на Гиза, Сфинкса. И най-вече — тунелите, Пътя на Росту, който води до шестте отделения на Дуат.

Бъртън слушаше и запомняше всичко внимателно.

— Дуат е небето — нощното небе. Как може да има части от него тук, долу?

— Много бе разпиляно и изгубено през тези години. Зная само това, което съм научил от баща си, а той пък го знае от своя баща. Синът ми ще ме замести и ще знае онова, което съм му предал. Виждал съм три от шестте отделения на Дуат, а едно от тях видя и ти — долу, в Залата на познанието. Другите са по-нататък по Пътя.

— И какво има в тях?

— Не съм обещавал да ти кажа.

— Кои са те? Онези, които не са човеци.

— Не знаем откъде са дошли, но в архивите се твърди, че слезли от небесата. От звездите. Наричат се аирлианци. Тази дума се използва от всички Наблюдатели, независимо от езика, който говорят. Предполагам, че това е името, с което те самите се наричат.

Бъртън поклати глава.

— Това, което ми разказваш, прилича на някаква легенда.

Каджи втренчи черните си очи в неговите.

— Разказах ти го на прага на смъртта, пред лицето на пълната забрава. Ти избери дали да ми повярваш, или не.

Бъртън прокара ръка по разрошената си брада. Спомни си Сфинкса с пламтящите очи и статуята между лапите му. И той не вярваше, че всичко това е построено от хората. А и на много други места по света бе чувал легендите за странни и всемогъщи същества, „богове“, които дошли от звездите. От пътешествията си бе научил, че миналото отдавна е забулено в непрогледна мъгла.

— Продължавай — помоли той.

— Има две групи от тези същества. От аирлианците. В легендата, която си предават от уста на уста уаджетите, се казва, че те воювали помежду си. Много отдавна, преди да бъдат построени пирамидите, преди да се появи Сфинксът. Моите далечни предци населили с тези богове и деянията им своите митове и легенди. И двете страни използвали, и продължават да използват, хора за посредници в тяхната война. Водачите — тъй наричаме една от тези групи, създадени от пришълците. В главите на тези хора е бърникано — Каджи вдигна здравата си ръка и чукна с пръст слепоочието си. — Тук някъде. Те са изгубили контрол над себе си и изпълняват всичко, което им наредят пришълците. Има и такива, които са склонни да им служат, без да бъдат променяни мислите им. Ал-Иблис е един от тях. Той е враг на всичко човешко. Другата група е на Онези, които чакат. Те са като хората, но не са човеци. Различни са не само в умовете си, дори очите им не са като нашите. Издължени като на котките от южните джунгли. Освен това са яркочервени. Никога не съм ги виждал, но така ги описват в легендата. Никой от тях не е раждан от жена.

— Но как е възможно?

— Повтарям ти това, което ми каза баща ми.

— А архивите — заговори замислено Бъртън, — заради които ме доведе тук? Те къде са — вътре в черния Сфинкс ли?

Каджи кимна.

— Черният Сфинкс е в Залата. Казаха ми, че и архивите са там. Но ето че любопитството ти те доведе до гибел.

— И защо трябва да се крият?

— Не зная. Орденът ми повелява да ги пазя и да бдя над тях.

— И нищо повече?

Каджи погледна прикованата си под каменния блок ръка.

— Не съм очаквал да свърша по този начин. Хитър се оказа, англичанино. Мнозина преди теб оставих да издъхнат в тунелите.

— Питам защо само ги пазиш? — повтори настойчиво Бъртън.

— По две причини. Първата е, че не можем да си мерим силите с онези същества. Те са по-могъщи и от богове. Неведнъж в миналото различни хора са се вдигали на бунт срещу тях, но неизменно са били смазвани. Изтребвани до крак. Други пък са прониквали тук, с надеждата се доберат да архивите, но са срещали само нещастия и смърт. Нашата първа задача като Наблюдатели е да запазим човешкия род — Каджи отпусна изтощено глава върху сгънатото наметало.

— А втората причина?

Каджи се размърда. Очите му бяха размътени. Бъртън не се съмняваше, че арабинът няма да живее още дълго.

— Не знаем на чия страна да се бием…

— Но ти си прониквал много пъти в Залата на познанието. Защо не си прочел архивите?

— Не ни е позволено. А и както ти казах, не разполагаме с ключа.

— У кого е този ключ?

— Зная само онова, което ми се полага — отвърна Кажи. — Чувал съм за едно място на юг от тук. Отвъд изворите на великата река Нил, където тези… същества са построили свой град. Под планината с белия връх. Преди много години един от аирлианците тръгнал натам. В легендата се казва, че бил убит, преди да завърши пътешествието си и че ключът бил заровен с него.

— Но кой го е убил?

— Има някои от Водачите — такива като Ал-Иблис — които скитат сред хората, заселват се на едно място, сетне отново тръгват на път. Намират сподвижници. А също избиват хората от моя орден. Убиват и Онези, които чакат — стига да ги открият. Знаем само, че се крият в едно място, наречено „Мисията“.

Дълбока отвесна бръчка разсече челото на Бъртън. Спомни си, че при едно от пътешествията си бе чувал нещо за някаква „Мисия“.

— И къде се намира тази „Мисия“?

— Мести се. Винаги е там, където има достатъчно човешки същества, склонни към подчинение. И където може да се подклажда злото, заложено в човешката същност. „Мисията“ се прехранва от тъмната страна на нашата природа. Никой от моя орден не знае къде се намира сега.

— Аирлианците ли са построили каменния Сфинкс над нас?

— Не, хората са го вдигнали, за да отбележат мястото, където се намира Залата на познанието за онези, които познават този символ — обясни Каджи. — Но съществата от звездите са им помагали.

— А пирамидите?

— Също. Били са построени от хора, но по заповед на небесните пришълци. Благодарение на тях опознаваме по-лесно природата откак свят светува.

— Значи всичко, което се иска от теб, е да наблюдаваш?

— Да наблюдавам… и да не позволявам на хората да се намесват във войната на пришълците…

— Но в такъв случай, вие заемате страната на аирлианците.

Каджи поклати глава.

— Не. Защото от доста време между двете воюващи фракции цари равновесие. И ако това равновесие бъде нарушено и една от тях постигне победа, в свитъците се казва, че това ще доведе до гибел за целия свят. Ще умрем всички.

Едра капка пот се търкулна по челото на Каджи и падна на пода. Бъртън виждаше, че турникетът е прекъснал напълно кръвообращението в отсечената ръка. Кожата на предмишницата имаше тъмновиолетов цвят поради измирането на обезкръвените клетки. Но той знаеше, че ако отпусне колана, шурналата през раната кръв ще убие арабина. Човекът пред него беше обречен.

— Сигурно има и друг път навън — заговори припряно Бъртън. — Или поне някакъв начин да се вдигне плочата. Ако ми покажеш, ще те отведа на лекар.

Каджи поклати глава.

— Не. Вратата се отваря само от външната страна. Друг път няма.

Бъртън се огледа. Защо ще построяват помещение само с един вход? А и Каджи бе споменал, че е виждал само три от отделенията на Дуат. Значи някъде долу имаше още три отделения. Каджи очевидно не познаваше всички тунели.

— Ох! — изстена арабинът и забоде глава в сгънатото наметало.

По неритмичните повдигания на гръдния му кош Бъртън можеше да определи, че до края на нещастника има съвсем малко. Той се надигна и взе да тършува по ъглите на стаята, като държеше фенера ниско.

Каменните плочи бяха съвсем гладки.

Постепенно се доближи до отсрещния край. Спомни си, че Каджи бе използвал пръстена, за да отвори някои от тайните врати.

— Чужденецо… — долетя до него слаб шепот.

— Да? — Бъртън се приведе над лицето на Каджи.

— Спомни си, че ми даде дума…

— Винаги ще пазя… — поде Бъртън, но в този момент забеляза, че арабинът е спрял да диша. Той дръпна наметалото си и покри лицето му.

След като се помоли за душата му, доколкото си спомняше съответния текст от Корана, Бъртън постави лампата на пода и намали докрай пламъка. След това измъкна пръстена от ръката на умрелия. Приближи го до мъждукащата светлина и го огледа — око и пирамида, също като на медальона.

В лампата имаше по-малко от един пръст керосин, скоро щеше да го обгърне мрак.

Бъртън отново се зае да оглежда стената, но когато, без да открие нищо, се върна при мъртвото тяло, пламъчето вече се готвеше да угасне. Пътешественикът седна и се опита да запази самообладание. Сети се за една идея отпреди малко. Каджи бе използвал пръстена, за да отваря вратите. Но последната врата бе различна. По нищо не личеше, че я има, докато Каджи не докосна с пръстена определеното място. А това означаваше…

Фенерът угасна и в помещението се възцари непрогледна тъмнина. Бъртън разтърка с длан раните си и болката го накара да забрави за миг паниката, която заплашваше да го овладее.

Спомни си последните думи на Каджи. Защо арабинът толкова се безпокоеше дали ще запази в тайна онова, което му бе разказал? Отговорът бе очевиден — защото имаше изход навън. Та нали Каджи бе споменал два Портала на Росту: единият по вода и другият по суша. Той пропълзя на лакти и колене до далечната стена. Нахлузи пръстена на средния си пръст и обърна пластинката с окото към дланта си. След това прокара бавно пръстена по гладката повърхност, като започна отдолу и продължи методично, сантиметър по сантиметър.

Нямаше никакъв начин да определи колко време измина, преди да достигне горния край на стената. Завъртя се надясно и се зае със следващата стена.

След безкрайно много време отново се озова при тялото на Каджи. Трупът бе съвсем изстинал и с ранни белези на вкочаняване. Бъртън имаше доста богат опит с мъртъвци и познаваше добре стадиите на смъртта.

Никъде по повърхността на стените не откри място, предназначено за пръстена.

Бъртън се облегна изморен. Беше забравил за неимоверната тежест на пирамидата, която се издигаше над него. Всъщност, дори не смяташе, че се намира под пирамидата. Някъде отдалеч долиташе тътенът на подземната река.

Спомни си за красивата Изабел, която очакваше завръщането му у дома, в Англия. За местата, които би искал да посети. За невероятната история, която му бе разказал Каджи. За аирлианците, които не са хора. За техните слуги, които живеят на Земята. За древната война, която още продължава.

— Няма да издъхна на това проклето място! — извика Бъртън. Болката от наново отворилите се рани пробуди в него неподозирана сила. Докато е жив, има и надежда.

Викът му отекна в стените на помещението и когато заглъхна, той отново дочу тътена на подземната река. Притисна ухо към стената, стараейки се да определи от каква посока идва. Със сигурност беше на известна дълбочина под него.

Бъртън започна да изследва сантиметър по сантиметър пода, плъзгайки по него пръстена с тайнствения знак. Когато най-сетне долови скърцането на отместващата се плоча, той замръзна неподвижно. Изведнъж в лицето го удари свеж, хладен полъх. Продължи да опипва с ръце, докато стигна ръба на отвора — беше с квадратна форма, всяка страна по около осем стъпки, точно, в средата на помещението. Наведе се над него, но отдолу не проникваше никаква светлина. Въздухът, който идваше от тунела, бе влажен, а тътенът на реката се усилваше.

Той протегна надолу ръка, но не напипа нищо. Нямаше никакъв начин да определи какво е разстоянието до дъното — десет или сто стъпки. Дори не знаеше дали там го очаква камък, или вода.

Той седна на края, сграбчи ръба на отвора и се изхлузи надолу. Почти увисна на ръце, но въпреки това босите му пети не опряха в нищо. С огромно усилие изтегли обратно жилавото си тяло, просна се на плочата до отвора и задиша тежко. След като си пое дъх, наведе се и извика с всичка сила:

— Ей!

Тъмнината отдолу погълна дори гласа му. Въображението му бе завладяно от кошмарни мисли за кладенци без дъно, водещи право в сърцето на Земята… или в пъкъла. Бъртън си наложи да запази самообладание. Каквото и да го чакаше там, това бе единственият път за спасение.

Пое си дъх, отново се спусна покрай ръба, увисна на ръце за миг и се залюля, усещайки хладния полъх, който идеше отдолу.

— Аллах Акбар! — прошепна той. — Велик е Аллах.

Пръстите му започнаха да се изплъзват.

Той падна в мрака.

НАСТОЯЩЕТО

1.

Вашингтон

— Когато бях малък, моят свят се състоеше от градчето Мейн, в което живеехме, и от Бангър, където тате отиваше веднъж в месеца на покупки.

Майк Търкот стоеше на стъпалата пред Мемориала на Линкълн, загледан във високата статуя на шестнадесетия президент — седнал в грамадно каменно кресло — но мислите му бяха в друго време и на друго място.

До него стоеше Лиза Дънкан, научният съветник на сегашния президент. Не бързаше да заговори, знаеше, че мъжът до нея още не е приключил мисълта си.

— Светът ми не се разшири особено, когато започнах да посещавам Мейнския университет — продължи Търкот. — Едва когато постъпих в армията и ме прехвърлиха в Европа, започнах да осъзнавам, че светът е много по-голям и необятен, отколкото съм си представял. Бях чел, разбира се, за всички тези места, бях ги виждал на филми и по телевизията, но нищо не може да се сравни с усещането да си там.

Беше още рано, малко преди шест сутринта и първите слънчеви лъчи тъкмо си пробиваха път над хоризонта на изток. Заради ранния час около паметника нямаше никой.

Търкот бе добре сложен мъж, среден на ръст, плещест, с мургаво, скулесто лице и едва доловим северняшки акцент, който издаваше полуиндианския му произход. Из късата му, черна коса, вече се мяркаха бели нишки.

— А когато се случи онази история в Германия… с терористите, мислех си, че няма да го преживея.

— Майк, не си виновен, че са загинали невинни хора — прекъсна го Дънкан. — Направил си онова, което е трябвало.

— Така ли мислиш? А бях решил да се откажа, да настоявам да ме освободят от работа. Но така и не получих тази възможност, защото веднага след това ти ме прати в Зона 51. И оттогава не съм подгънал крак. — Той посочи небето. — Кой би могъл да си помисли? Разходих се дори из космоса, за да спра онзи флот от бойни кораби. Знаеш ли, питам се колко още ще продължи да се разширява хоризонтът ми?

— Да вървим, Майк — тя го хвана за ръката и двамата заслизаха по стълбите. Заобиколиха мемориала, изкачиха се от другата страна и отново спряха пред паметника на Линкълн.

— Докато живеех във Вашингтон, често идвах да се разхождам тук — заговори Дънкан. Тя кимна с брадичка към статуята. — Един много мъдър човек, може би най-светлият ум, управлявал някога нашата страна. Използвал е сивото си вещество не да открива тайните на вселената, като Айнщайн, а да направлява обществото. Заварил е тази страна в гражданска война, а е донесъл мир и разбирателство между враждуващите, макар той самият да е загинал от ръката на убиец. Единствената движеща сила, на която се е уповавал, е била вярата. На нея се е опирал всеки път, когато е трябвало да взима решения.

Лиза Дънкан бе дребничка, стройна жена с тъмнокестенява коса и бледо лице, по което личаха следите от постоянното напрежение и стрес, в които бе живяла напоследък. Тя махна с ръка към надписа върху южната стена:

— Погледни Гетисбъргското обръщение. Произнесено е през ноември 1863, пет месеца след историческата битка, в която са загинали над шестдесет хиляди войници — и всички те са били американци. Войници и невинни жертви е имало във всички епохи. Не си само ти. — Тя го погледна втренчено и след това продължи: — По време на погребалната церемония в Националното гробище, един от ораторите произнесъл близо двучасова реч. След него станал Линкълн и говорил по-малко от две минути, но речта му е една от най-великите в нашата история. Спрял се е на изводите от сражението и на бъдещето, което трябва да бъде построено. Време е и ние с теб да помислим върху това — натърти тя. — Нека се погрижим да не останат напразни жертвите на всички, които загинаха за нашата кауза. От Питър Нейбингър и полковник Костанов в Китай, до екипажа на „Пасадена“ край Великденските острови и жителите на Вилхена в дъждовните гори на Амазонка. А също и милионите безименни жертви на пришълците и техните слуги.

— Много американци са загинали и след като Линкълн е произнесъл своята реч — посочи Търкот.

— И ти си един оптимист.

— Такава ми е работата.

— По-скоро природата.

— Много съм чел за Гражданската война. Винаги ме е изумявала — най-кървавата война в нашата история е тази, в която сме се сражавали помежду си. А нима този път знаем с кого се сражаваме?

Дънкан положи длан на каменната стена.

— Боя се, че ще има още много жертви, преди да свърши тази война. Трябва да вземем присърце последната част от обръщението на Линкълн: „Мъртвите не загинаха напразно.“ Но още по-важни са заключителните му думи — тя прокара ръка по надписа. — Възприемай ги буквално.

Търкот се наведе до нея и плъзна поглед по златистите букви.

ХОРАТА НЯМА ДА ИЗЧЕЗНАТ ОТ ЛИЦЕТО НА ЗЕМЯТА

— Ето, за това е всичко. С опитите си да стартира кораба-майка „Меджик-12“ разрови димящите останки на една война между Водачите и Онези, които чакат, продължила хиляди години. Аспасия потегли към нас от Марс, начело на боен флот, който ти едва успя да спреш. „Мисията“ се опита да ни унищожи с Черната смърт и почти щеше да успее. Сигурно ще има и други, още по-страшни опити. Но вече знаем истината, известно ни е какво се е случило в миналото и не ни остава нищо друго, освен да продължим да се борим и да оцеляваме… Аз ще вървя нататък — тя посочи с ръка на изток, където зад паметника се издигаше сградата на Капитолия. — Трябва да се явя пред комисията и да дам показания за всичко, което се случи. След това имам среща с президента. По-късно през деня ще отлетя за Ню Йорк, там пък ще разговарям с Питър Стърлинг и останалите членове на Комитета за изследване следите от пребиваване на пришълци (КИСПП). От теб искам да се върнеш в Зона 51. Виж дали всичко е наред. Иди там колкото се може по-скоро. После ще решим какво още да предприемем, „за да не изчезнат хората от лицето на Земята“.

2.

В околоземна орбита

В ледения вакуум на космоса единствените видими останки от космическата совалка „Колумбия“ бяха няколко изкривени парчета от металната обшивка, които се носеха в непосредствена близост до причинителя на нейната гибел. Истинска грамада на фона на останките от човешкия кораб, „хищният нокът“ на пришълците дължеше названието си на своята издължена и закривана на върха форма. Дължината му надхвърляше двеста метра, ширината — тридесет, а черната му метална обшивка поглъщаше без остатък лъчите на слънцето. На близо петстотин километра под него един бързо разширяващ се полумесец върху източното крайбрежие на Съединените щати обозначаваше мястото, докъдето бе стигнал земният изгрев.

Най-върховното постижение на човешката наука и техника бе разрушено за по-малко от миг от енергийното изригване, бликнало от върха на „нокътя“, преустановявайки опитите да бъде изтеглен на буксир един кораб, който всички смятаха за мъртъв. В действителност изънземният кораб наистина беше мъртъв, а екипажът му — загинал при експлозията, предизвикана от Търкот. Същата експлозия бе помела и осемте кораба на нашествениците, докато се приближаваха към кораба-майка. Но както можеше да се съди по окаяното състояние на совалката, макар и мъртъв, „нокътят“ не бе престанал да функционира.

На стотина километра от дрейфуващия „нокът“, следвайки полярна орбита, прелиташе спътникът „Уорфайтър IV“, чиито камери постепенно се изместваха от предварително зададеното им положение към земната повърхност, за да се фокусират върху приближаващия се извънземен обект.

Топлинните инфрачервени датчици и няколко чифта нискочувствителни камери едновременно записваха и изпращаха на Земята всичко, което „виждаха“. С дължина осемнадесет и ширина четири метра, „Уорфайтър“ бе далеч по-масивен от космическия телескоп Хабъл. Теглото му беше двадесет и три тона, като една трета от него бе гориво за маневрените двигатели, чието предназначение беше да го разположат точно над която и да било точка от земния глобус до два часа след изпращане на командата.

Макар да бе съоръжен с най-модерна наблюдателна техника, с каквато можеше да се похвали само американският шпионски спътник КХ-14, основното предназначение на „Уорфайтър“ бе не да шпионира, а да унищожава. Неговите датчици и камери служеха за засичане на малки цели в космоса, а с размерите и близостта си „нокътят“ се превръщаше в относително лесна мишена. Последната трета от теглото на „Уорфайтър“ се дължеше на един миниатюрен ядрен реактор, свързан с мощен, високочестотен обертонов лазер.

Изстрелян без излишен шум и при пълна секретност от военновъздушната база Ванденберг преди близо две години, „Уорфайтър“ представляваше кулминацията на десетилетия строго секретни разработки, финансирани по линия на програмата „Звездни войни“. Конструиран да разрушава с лазерните си оръдия вражески спътници в космоса и балистични ракети, прелитащи в горните слоеве на атмосферата, с излизането си на орбита този спътник нарушаваше всички договори за противоракетна отбрана и ограничаване използването на космическото пространство за военни цели, подписвани в различни времена от правителствата на САЩ. Ядреният му реактор също бе в разрез със забраната за използване на подобни съоръжения на орбита.

Когато се приближи на шестдесетина километра до „нокътя“, камерите на спътника вече бяха прихванали целта и реакторът започна да захранва с енергия лазерното оръдие. В мига, когато енергийното ниво на кондензатора премина петдесет процента, на самия връх на „хищния нокът“ се появи златисто сияние. Една тъничка блестяща линия свърза двата космически съда, преодолявайки разстоянието между тях със скоростта на светлината, и неочаквано „Уорфайтър“ се озова обгърнат от силово поле. За частица от секундата бяха прекъснати всички комуникационни канали между спътника и наземния контрол. Енергийното ниво в кондензатора замръзна на достигнатите петдесет процента. С помощта на силовото поле и светлинния лъч „нокътят“ постепенно изтегли „Уорфайтър“ в близост до себе си и сега между двата космически обекта имаше не повече от петдесет метра.

Около петнадесет минути „Уорфайтър“ и „нокътят“ летяха заедно. Земята отдолу продължаваше да се върти и не след дълго те се озоваха над западната част на Съединените щати. Златистият лъч завъртя бавно „Уорфайтър“, докато сателитните му чинии отново се обърнаха към Земята. Този път камерите прихванаха цел върху земната повърхност.

Подаден бе сигнал за възобновяване на зареждането на кондензатора и енергийното ниво на лазерното оръдие отново започна да се приближава до критичната си точка. Изведнъж блесна ярка светлина и тесният сноп от високочестотни електромагнитни трептения прониза разредената атмосфера.

Невада, Зона 51

Разположена на около сто и петдесет километра северозападно от Лас Вегас, на брега на пресъхнало езеро, сгушено между две планини, Зона 51 се състоеше от три основни части. Най-забележителната от тях бе дългата към дванадесет километра бетонна писта, която се простираше в низината по протежение на пресъхналото Езеро на конярите. Това несъмнено бе най-дългата писта в целия свят и се използваше за излитане и приземяване на свръхмодерните летателни апарати, конструирани от американски военни инженери.

Втората, по-малко забележима част на комплекса бе техническата работилница на повърхността, състояща се от хангари, няколко цеха и кулата на летището.

Третата част — невидима с просто око на повърхността — бяха двата големи хангара, изкопани във вътрешността на Планината на конярите, и останалите подземни съоръжения, в които се помещаваше агенцията, отговорна за управлението на Зона 51. Вече пет десетилетия тази роля се изпълняваше от група, наречена „Меджик-12“.

Ала всички обичайни операции в Зона 51 бяха прекратени внезапно и неочаквано в мига, когато от небето се спусна ослепителен лъч светлина и порази един от хангарите. Първо в тавана му бе прогорена огромна дупка. После се разнесе взрив, последван от още няколко затихващи експлозии. Само след няколко секунди хангарът бе разрушен до основи, а телата на нещастниците вътре бяха така обгорени и разпокъсани, че щяха да бъдат необходими много дни, преди да бъдат събрани и разпознати.

3.

Мато Гросо, Бразилия

След повече от три дни мъчително пътешествие водопадите най-сетне се показаха. Грохотът им се чуваше часове преди това. Нищо не можеше да се сравни със звука от един милиард литра вода, стоварващи се едновременно от ръба на южноамериканското плато Парана върху лежащите 71 метра по-надолу натрошени и назъбени скали. Кънтящ вик на природата, който утихваше само веднъж на четиридесет години — по време на сухия сезон в горната част на реката.

Гледката напълно съответстваше на страховития звук. Сякаш цял един океан се изливаше в бездната, когато река Икуака, пресичаща южната част на Бразилия, започваше да подскача върху каскадата от близо 275 самостоятелни водопада, широка към четири и половина километра и разделена от няколко скалисти острова, върху които прегърбени дръвчета се съпротивляваха отчаяно на плътната пелена от водни пръски.

Спряла малко по-надолу, на един от бреговете на реката, малката групичка се любуваше смаяно на величествената гледка. Най-сетне, след няколко минути, един от пътешествениците, който се отличаваше с едрата си фигура, откъсна поглед от водопадите и го сведе към тясната клисура пред тях, през която се стичаше водата.

— Garganta del Diablo! — извика в ухото на високия мъж Бауру, тукашният водач, опитвайки се да надвие грохота на водопада, и посочи клисурата. — Нали това търсехте, професоре?

— Дяволското гърло — кимна високият черен мъж. Професор Ниама Муалама беше висок към метър и деветдесет и пет. Строен, но не мършав, с широки рамене и с мускули, които се усукваха при всяко движение като стоманени въжета. Имаше широко, добродушно лице и дружелюбна усмивка, която рядко слизаше от устните му. Единствените белези за зрялата му възраст бяха ситните бръчици около очите и сребърните връхчета на къдравите му, черни коси. В действителност професорът имаше внучка на една година, която живееше в Найроби, жена му бе починала преди три години от рак и оттогава той бе посветил цялото си свободно време на фикс-идеята на своя живот.

Муалама беше антрополог и тясно си сътрудничеше с Танзанийския университет в Дар ес Салаам. Фактът, че в университета учеха не повече от хиляда студенти и Муалама бе единият от общо двамата преподаватели в катедрата по антропология, по никакъв начин не намаляваше ентусиазма му. След две кратки и особено полезни специализации в Щатите и Англия професорът се бе завърнал, за да оглави катедрата. Някои скорошни промени в правителството бяха последвани от ограничаване финансирането на онези програми в университета, които чиновниците бяха сметнали за маловажни, и катедрата на Муалама бе първата, попаднала под ударите на неизбежните съкращения.

Лишен от възможността да преподава, професорът бе посветил цялото си време на своите изследвания, пътешествайки до различни точки на света, в търсене отговора на една загадка, на която се бе натъкнал още като съвсем млад. През следващите две десетилетия Муалама бе издирвал доказателства, разпилени из целия свят. Последната нишка го бе довела в тези безлюдни места, а главозамайващите новини, свързани с присъствието на пришълци на Земята, бяха придали особена неотложност на мисията му.

Той обърна гръб на оглушителния водопад.

— Първият европеец, достигнал дотук през 1541 г. — един испанец на име Алвар Нунес де Васка — нарекъл водопада Салто де Санта Мария. Водопадът на Света Мария.

Бауру повдигна рамене с безразличие. Не беше чувал за този испанец. Откак се помнеше, водопадите винаги са се наричали Игуака, което на местно наречие означаваше „великата вода“. Бауру бе от смесен испано-индиански произход. Беше нисък и набит, с мургава кожа. Най-отличителната му черти бе плешивата му глава.

Косата му бе започнала да окапва преди няколко години и той бе решил да завърши процеса по собствена воля. Бръснеше всеки ден остатъците, дори когато беше в джунглата.

— Да вървим. — Муалама метна раницата на гърба си и се отправи към клисурата, където разпенените води преминаваха покрай две стърчащи скали, за да се влеят, далеч по-надолу, в река Ориноко — трета по големина в Южна Америка — и да продължат по дългия воден път до Атлантическия океан.

Бауру отново застана начело на групата, следван от двамата носачи, които бе наел. През следващите три часа изминаха не повече от километър през гъстата и почти непроходима джунгла, докато най-сетне се озоваха на един от стръмните брегове на клисурата, на около петдесет метра над бушуващата река. Грохотът на водопадите почти не бе намалял.

— Точно това исках да видя — промърмори Муалама.

Скалата, която сочеше, беше дълга пет-шест метра и широка около четири и завършваше с плоска площадка. Беше заобиколена от вода, но отсамният й край бе само на два метра от ръба на клисурата. Муалама огледа тесния ръкав под тях. Водата се носеше с шеметна бързина, а калта от свлачищата й придаваше зловещ червеникав оттенък.

Муалама смъкна раницата и извади отвътре бележник с протрита кожена подвързия.

— Какво имаш там? — попита Бауру. Африканецът му изглеждаше голям чудак. Бяха се запознали само преди три дни в Сантос, на брега на Атлантическия океан, малко по на юг от Сан Паулу. Докато разговаряха, негърът бе признал, че за първи път идва в Южна Америка, но това явно не му пречеше да носи сам и с лекота огромната си раница и да се провира из джунглата като опитен водач.

Муалама извади от бележника смачкано листче.

— Копие от телеграма, изпратена преди близо един век — поясни той и подаде листчето на Бауру, който го прочете.

ИМАМ САМО ЕДНА ЦЕЛ: ДА РАЗКРИЯ ЗАГАДКИТЕ, СКРИТИ ВЕКОВЕ НАРЕД В ДЖУНГЛИТЕ НА ЮЖНА АМЕРИКА. СЕГА СМЕ ОКУРАЖЕНИ ОТ НАМИРАНЕТО НА РУИНИТЕ НА НЯКОГА ПРОЦЪФТЯВАЩИ ГРАДОВЕ, ПРИНАДЛЕЖАЛИ НА БЯЛА ЦИВИЛИЗАЦИЯ, КАКТО И НА ДЕГЕНЕРИРАЛИТЕ ПОТОМЦИ НА ТАЗИ ВИСОКОРАЗВИТА РАСА.

— Кой я е изпратил? — попита Бауру, докато му връщаше телеграмата.

— Полковник Пърси Фоусет, британски офицер и изследовател.

— Намерил ли е онова, което е търсел?

— Фоусет, синът му Джак и един оператор на име Ралей Римел изпратили тази телеграма на 20 април 1925 година, непосредствено преди да потеглят на експедиция. Осъществили само една радиовръзка, на 21 май, съобщили местонахождението си — недалеч оттук — и после изчезнали безследно.

Бауру не беше изненадан. Хората често се губеха в джунглата, особено в този район на Бразилия. Мато Гросо бе известен с гъстите си, непроходими джунгли, силно пресечен терен и буйни реки.

— И какъв е този град, който са търсели? — попита той. Много легенди се разправяха за Мато Гросо, за изгубени градове, ужасяващи чудовища и странни племена на белокожи.

— Фоусет е вярвал, че някога тук се преселил народът на Атлантида, малко след като островът бил разрушен. Смятал, че те са построили някъде наблизо град сред джунглата, който с течение на времето бил разрушен и скрит от растителност. Твърдял, че има някаква стара португалска карта, на която е обозначен каменен град във вътрешността на Мато Гросо, заобиколен от висока стена.

— И ти този град ли търсиш?

— Не.

— Значи си тръгнал по следите на онази експедиция?

Бауру знаеше, че това е почти безнадеждна задача. Джунглата отдавна беше погълнала тримата мъже, без да остави и следа от тях и снаряжението им, пък и оттогава бяха изминали цели седемдесет и пет години.

— Не.

Бауру беше търпелив човек.

— Тогава какво по-точно търсим?

— Това, което е търсел и Фоусет. — Муалама продължаваше да оглежда назъбените камъни под тях.

Бауру го погледна заинтригувано.

— Не беше ли изгубеният град?

— О, Фоусет наистина е вярвал, че съществува каменен град, построен от атлантите, а събитията от последните месеци, свързани с пришълците от Аирлия, потвърждават, че Атлантида действително е съществувала. Но на тази експедиция той е търсел нещо друго. — Муалама посочи с ръка надолу. — Трябва да се спуснем.

Бауру огледа с опитно око маршрута. Смъкна раницата си и извади тридесет и шест метрово найлоново алпийско въже. Завърза единия му край за дънера на най-близкото дърво, а другия метна през ръба. Муалама вече си бе поставил катерачен колан с презрамки и карабина отпред. Африканецът прекара въжето през карабината, върза го на примка, след това се приближи заднешком към скалния ръб.

— Как ще се изкачим обратно? — попита Бауру.

— Аз ще завържа другия край на въжето за скалата долу — отвърна Муалама. — После ще се изкатерим с помощта на чумари.

— Какви чумари?

Муалама му показа две блестящи метални устройства.

— Прикачват се към въжето, но се движат по него само в една посока. Отпускаш се на едната, плъзваш другата нагоре, увисваш на нея и преместваш първата. Бавен, но сигурен метод.

Муалама прибра чумарите в раницата си и отново зае позиция на ръба на скалата. Започна да се спуска надолу, като се опираше с крака на различни издатини и пукнатини в отвесната скала. Спря, когато стигна на около шест метра над реката. Тук присви колене, долепи се до стената, след това се оттласна назад, като същевременно отпусна рязко въжето. След миг краката му се удариха право в равната площадка на отсрещната скала. Той коленичи и заби един клин в средата на плочата, след това се отвърза от водещото въже и го прекара през ухото на клина. Чак тогава погледна нагоре към Бауру и му даде знак, че всичко е наред.

Най-сетне имаше време да разгледа внимателно площадката, на която се намираше. В разгара на дъждовния сезон тя вероятно оставаше под водното равнище и след хиляди подобни сезони водата бе шлифовала до съвършенство повърхността й. От долната страна спрямо течението, съвсем близо до ръба, имаше едва забележим знак. Веднага щом го зърна, Муалама си позволи първия радостен изблик от истинското откритие, още една стъпка по неговия дълъг и противоречив път към успеха. През цялото време на пътешествието го бяха преследвали съмнения за това дали всичко, което прави, не е напразно, но знакът беше там, където трябваше да бъде и това означаваше… Муалама си наложи засега да не мисли какво можеше да означава това.

Бауру се спусна по въжето и се приземи до него. Беше си сложил кожени ръкавици, за да не нарани дланите си. Двамата носачи последваха примера му. Муалама не им обърна внимание, надвесен над знака.

— Какво е това? — попита Бауру. Не беше виждал подобно изображение.

— Това е арабският знак за числото 1001 — обясни Муалама. Водата бе издълбала единия край на надписа.

— Арабски? — учуди се Бауру. — Но това нещо трябва да е тук от доста време. Не зная някога арабите да са организирали експедиции. Нали каза, че този Фоусет бил англичанин?

— Знакът е бил поставен през 1867 г. Много преди Фоусет да организира своята експедиция. Но той също е дело на англичанин. На един прочут пътешественик, който говорел арабския като роден език. Сър Ричард Франсис Бъртън.

— Не съм чувал за този човек — призна Бауру.

— Най-великият изследовател на непознатото! Бил е назначен за британски консул в Бразилия през 1864 г. Прекарал три години в Сантос, но през 1867 г. напуснал лагера и близо година се скитал из джунглите. Известно е, че пропътувал с кану река Сан Франсиску по цялото й протежение. На няколко пъти едва не срещнал смъртта си, а когато се върнал на брега, заболял едновременно от пневмония и хепатит.

— И какво е целял? — попита Бауру. Не можеше да разбере какво кара всички тези чужденци да се лутат из Мато Гросо. Той самият никога не би навлязъл сам в джунглата. Та това беше равносилно на самоубийство! Направо не беше за вярване, че онзи англичанин се е добрал жив до брега, особено като се имаше предвид екипировката, с която са разполагали по онова време.

— За да скрие нещо — отговори Муалама. — Ето тук, отдолу. Мисля, че Бъртън се е озовал по тези места през сухия сезон на 1867 г., когато водата се спуска много по-ниско. В един от документите, които открих в Англия, той описва стая под подобна на олтар плоска скала, разположена в гърлото на дявола. — Муалама се огледа. — А ние сме точно в Гърлото на Дявола. Върху плоска скала, с неговия знак.

— Защо смяташ, че е неговият?

— Бъртън е превел от арабски „Хиляда и една нощ“. За да бележи местопребиваването си, често е използвал знаци, разбираеми само за някой, който го познава добре. Вече не се съмнявам, че открих онова, което търсех. Остава да разбера как мога да се спусна в стаята.

— И Фоусет ли е търсел това?

— Така ми се струва.

— Но той е изчезнал.

— Може въобще да не е стигал до тук — обясни Муалама. — В наши дни пътешествието не е толкова страшно.

Бауру погледна кипящата река.

— Реката тук е страшно бърза. Сигурно има и водовъртежи. А нищо няма да виждаш, заради калта…

— Няма начин — прекъсна го Муалама. — И аз, също като Фоусет, от двадесет години вървя по стъпките на Бъртън. Сега вече няма връщане назад. — Докато говореше, негърът приседна и взе да си сваля обувките и чорапите.

— И защо този Фоусет е излъгал за онова, което е търсел? — попита Бауру, опитвайки се да задържи професора.

— Защото го е очаквало тежко пътешествие. И защото има такива, които биха му попречили. — Муалама изхлузи ризата през главата си. Имаше мускулесто тяло, а на гърдите му висеше черен металически медальон, с изображение на око, кацнало на върха на пирамида. По гърба му се виждаха множество белези.

— Какво е това на гърба ти?

— Веднъж попаднах в пожар — обясни небрежно Муалама. Беше останал само по гащета. — Помогни ми да се спусна.

— Дръж — Бауру му подаде едно по-късо въже, което бе извадил от раницата си. — Завържи се през кръста.

Муалама преметна въжето около кръста си и го стегна на възел. След като размениха няколко думи на техния диалект, Бауру и двамата носачи хванаха другия край на въжето. Муалама се плъзна покрай ръба и се потопи в бързо течащата вода. Пое си дъх и се гмурна, като взе да шари слепешката с ръце по стената.

Потопи се на около метър и половина, без да открие нищо. Изплува, пое си дъх и отново се гмурна. Този път прехвърли двата метра и напипа една вдлъбнатина в скалата. Пресегна се вътре, запъна се с ръце и се изтегли през отвора. Въздухът в дробовете му напираше да изскочи навън. Пътят пред него бе чист, но запасите му от кислород бяха привършили. Измъкна се обратно й се озова на повърхността.

— Откри ли нещо? — попита го Бауру.

Муалама само кимна, дишайки задъхано. Забеляза, че носачите се оглеждат страхливо. Бауру бе приседнал на ръба.

— Не бива да оставаш прекалено дълго във водата.

— Защо? — попита Муалама.

— Има змии. И пирани. Рядко се срещат в толкова бързи води, но човек никога не знае. Понякога се спотайват в нишите и дебнат плячка. Не бива да се рискува.

Муалама бе изминал твърде дълъг път, за да се стресне от подобна заплаха.

— Слизам долу — заяви той решително. — Там има пещера. Сигурно стаята е отвъд нея. Ако не изплувам или не дръпна три пъти въжето до една минута, изтеглете ме горе.

Бауру кимна.

Муалама напълни гърдите си с въздух и се потопи. Спусна се покрай стената на скалата и се насочи право към отвора. Тунелът беше широк около четири стъпки и вървеше хоризонтално. Заплува по него, но изведнъж ръката му се озова над водата. Изправи се и се озова в непрогледна тъмнина. Миришеше на влага и застоял въздух. Хвана въжето и го дръпна отсечено, три пъти подред. Пред него имаше скална площадка, която продължаваше нататък, докъдето му стигаше ръката.

Трябваше му светлина.

Върна се обратно в тунела, насочи се нагоре и изплува на повърхността. Бауру и двамата му помощници не държаха края на въжето. Бяха се изправили и гледаха нагоре, към ръба на клисурата. Муалама проследи погледите им. Висок мъж с черни дрехи, заобиколен от дузина индианци от племето гуирани, стоеше на скалата. Индианците бяха въоръжени с лъкове. Лицето на непознатия бе скрито в сянката на широкопола шапка.

Мъжът махна с ръка и индианците вдигнаха оръжията си. Бауру реагира пръв, клекна, завъртя се и се метна във водата до Муалама. Носачите закрещяха и размахаха ръце, миг по-късно в телата им се забиха по няколко стрели. И двамата се строполиха безжизнени върху площадката.

— Хайде! — задърпа го Бауру. — Да се скрием в пещерата.

Муалама се гмурна и Бауру го последва, стиснал с желязната си хватка глезена му. Един след друг двамата преминаха тунела и изплуваха в тъмното помещение. Когато стигнаха там, бяха останали почти без въздух.

— Кой беше този с гуираните? — попита уплашено Бауру.

— Човек от „Мисията“ — отвърна Муалама.

— Какво?

Муалама се изтегли на каменния перваз и се претърколи, дишайки изтощено.

— Не за първи път са по дирите ми. Белезите по гърба ми също са от тях — миналата година едва не ме докопаха в Англия. Подпалиха мястото, където бях скрил разни древни текстове. Едва си спасих кожата.

Бауру се присъедини към него.

— Каква е тази „Мисия“? И друг път съм чувал разкази за подобно място, но никой не го е виждал с очите си. Защо те преследват?

Муалама шареше с ръце наоколо.

— Бъртън трябва да е оставил нещо тук. Слязъл е долу по време на сухия сезон. Реката пресъхва веднъж на всеки четиридесет години и водопадите замлъкват. Точно тогава Бъртън е бил тук.

— Защо тези от „Мисията“ се опитват да ни убият? — умът на Бауру все още бе фокусиран върху непосредствената опасност.

— Защото работят за пришълците.

Пръстите на Муалама докоснаха нещо. Подгизнал плат. Някакъв вързоп. Той го повдигна. Беше дълъг около двадесет и пет сантиметра и широк двадесет. Успя да го пъхне в колана си тъкмо когато Бауру неочаквано светна с джобното си фенерче.

Високо горе, един от индианците вече се спускаше по опънатото въже към тясната площадка. Когато се приземи върху нея, той отвърза от пояса си едно по-късо въже от лико и го омота около телата на убитите. Пъхна и стегна на възел свободния му край в ухото на забития клин, сетне изтърколи труповете в реката. Телата на нещастниците се завъртяха от водата и се удариха в скалата, Междувременно индианецът освободи найлоновото въже и се изкатери на ръце обратно по него.

Малката групичка постоя още няколко минути на ръба. Всички гледаха напрегнато какво ще стане долу. Изведнъж водата около подскачащите трупове се обагри в кървавочервено.

— Какво ще правим сега? — попита Бауру, докато осветяваше наоколо. Подземното помещение бе съвсем тясно — около метър и половина. Стените бяха гладки и покрити с влага.

— Ще се измъкнем — отвърна Муалама.

— Може още да ни чакат.

— Не бива да оставаме твърде дълго тук. Ще ни свърши въздухът.

Бауру се замисли.

— Ако останем под водата и продължим надолу по течението, скоро ще излезем от клисурата и там вече няма да могат да ни виждат.

— Става — кимна Муалама. Вече нямаше търпение да разгледа на светло съкровището, което бе открил.

Бауру изключи фенерчето и бавно се спусна във водата. Муалама тъкмо се готвеше да го последва, когато водачът внезапно изкрещя и взе да размахва ръце, хвърляйки мътни пръски наоколо.

— Какво има? — извика му Муалама.

Бауру продължи да крещи и изведнъж изхвърча от водата. Докато се въргаляше по каменния перваз, той огласяше помещението с мощните си ругатни.

— Разкарай ги от мен!

— Какво да разкарам?

— Разкарай ги от мен! — Чу се разпорващ звук и нещо плесна във водата. — О, Божичко! — изстена уплашено Бауру. Той светна с фенерчето и Муалама видя издължена, назъбена рана, която се спускаше надолу през гърдите му. Имаше и още една на крака. И от двете шуртеше кръв.

— Какво стана?

— Пирани. — Бауру се намръщи болезнено, докато опипваше краищата на раната. Кожата бе разкъсана на дължина почти двадесет сантиметра. Между пръстите на Бауру се стичаше алена кръв.

Муалама се опита да му помогне, но не разполагаха с никакви подръчни средства за спиране на кървенето.

— Трябва да се измъкнем оттук — настояваше негърът.

— Как?

— Да почакаме, докато рибите се разпръснат?

Бауру го погледна и поклати мрачно глава.

— Те вече вкусиха от кръвта ми. Няма да си идат. Виждал съм пасажи от пирани да чакат по четири дни, след като са докопали жертва в брода на някоя река. Могат да оглозгат до кокал цял кон и да продължат с каквото им падне за десерт.

Муалама погледна тревожно пода под краката на ранения. Кървавата локва непрестанно растеше.

— Няма друг изход освен тунелът — промърмори той.

Бауру се засмя, но лицето му имаше налудничав израз.

— И без теб го зная. Можем да избираме — или да умрем бавно вътре, или по-бързо — във водата. — Той се облегна на стената и изсъска от болка. — Какво намери? — попита след това и кимна към вързопа в колана на професора.

— Не зная.

— Важно ли е?

— Така ми се струва.

— Колкото моя и твоя живот?

— Да.

— Казваш го, без да знаеш какво представлява? — Бауру го погледна заинтригувано, въпреки болката, която не го напускаше.

— Опитвах се да открия… — Муалама млъкна, търсейки по-подходящ израз. Никога досега не бе разказвал на някого за онова, с което се занимаваше. — Бях тръгнал да търся истината.

— Истината?

— За пришълците. За нашето минало… на човешката раса. Мисля, че това… — той посочи окаляния вързоп — ще бъде следващото стъпало по моя път към абсолютната истина.

— Аха — кимна Бауру. — Това вече го разбирам. Говори се, че Кон-Тики Виракоча, Богът на слънцето, който се радва на особена почит в тази част от света, може да е бил един от тези пришълци. И че те са изтребили в древни времена всички жители на великия град Тиахуанако.

Муалама кимна.

— От доста време „Мисията“ има пръст в тукашната история. Тя предизвика Черната смърт, която уби нещастниците от Вилхена съвсем наскоро.

Няколко минути двамата мълчаха. Муалама се опитваше да спре кръвотечението с постоянен натиск върху краищата на раните, но засега нямаше особен успех.

— Аз ще умра тук — произнесе накрая Бауру.

— Не. Ще ида да потърся помощ — заяви Муалама.

— Няма да изминеш и двадесет стъпки и пираните ще те докопат. А и кой ще дойде на помощ? Намираме се на стотици километри от най-близкото село. Дори и да се измъкна оттук, пак съм обречен.

Муалама не отговори. Нямаше какво да възрази на другия.

— Ти коя религия изповядваш? — попита водачът.

— Роден съм в семейство на мюсюлмани.

Бауру се засмя тихичко.

— А аз съм католик — всъщност, какво значение? Ще се помолиш ли за мен?

— Винаги съм смятал, че всички почитаме един и същи бог, макар да го наричаме с различни имена.

Бауру погледна към раните си.

— Свършено е с мен. Ще ти помогна да избягаш.

— Как?

След като изслуша плана му, Муалама реши да не възразява. Какво значеха думите, когато такъв храбър човек му предлагаше самопожертвователно помощта си? Освен това, изглежда нямаше друг начин да се измъкне жив от пещерата.

— Готов ли си? — попита Бауру.

Муалама кимна.

Бауру затвори очи и устните му помръднаха в беззвучна молитва. Муалама също взе да се моли на Аллах — за душата на своя спътник.

Когато свърши, Бауру се изправи до ръба и погледна надолу, към черната вода.

— Аз съм готов.

Муалама застана до него и го стисна за рамото.

— Благодаря ти.

— Гледай да се възползваш от подаръка ми — посъветва го Бауру. След това се хвърли в непрогледната вода и изчезна от погледа му.

Муалама започна да брои бавно до десет.

Бауру успя да напусне тунела, преди да го стигне първата пирана. Това, което не знаеше, бе, че пасажът се състоеше предимно от Serrasalmus piraya, най-едрия подвид на тези смъртоносни същества, които нерядко достигаха дължина от двадесет-тридесет сантиметра. Имаха къси, яки тела, голяма глава, увенчана с плоско, заоблено чело и бяха сред най-агресивните от цялото семейство на пираните. Долната им челюст се отваряше почти на деветдесет градуса, разкривайки два реда остри зъби. Когато се впиха в тялото на Бауру, те откъснаха цяло парче от кожата му.

Но въпреки това водачът продължи да плува, измъкна се от входа на тунела и се понесе по течението на реката. Дребните хищници го застигаха чевръсто и се впиваха един след друг в плътта му. Издължена кървава диря се носеше след него, привличайки малкото пирани, които още не бяха открили плячката. Някои от тях вече бяха започнали да се дърпат помежду си и водата около Бауру закипя от борба за надмощие.

Тези, които чакаха на скалата, проследиха с очи кървавото петно, докато се изгуби от погледите им надолу по течението.

Муалама отброи до десет и се потопи във водата. Бавно се плъзна към изхода на тунела, задържа дъх и се отправи вляво, към близкия бряг. Напрегнал мускули, той очакваше всеки миг да го нападнат зловещите риби.

Блъсна се в един подводен камък, сетне във втори, преобърна се и изплува тъкмо когато се озова зад една тинеста купчина.

Тук си пое мъчително въздух, опитвайки се да го направи колкото се може по-безшумно, и надникна зад прикритието си. Видя, че онези горе все още гледат към мястото, където бе изчезнал Бауру.

Муалама изпълзя от водата върху чакълестия бряг, като продължаваше да се спотайва зад хълмчето от наносна тиня. Така полежа около половин час, докато малката групичка горе най-сетне напусна наблюдателния си пост и хлътна в джунглата отзад.

Муалама се надигна и огледа брега. Знаеше, че обратният път няма да е никак лесен — без екипировка и припаси — но не се съмняваше, че ще издържи. И да не му достигаше воля, достатъчно бе да погледне назад, към окървавените, оглозгани останки на Бауру и гневът го изпълваше с нови сили.

Освен това вързопът все още бе затъкнат в пояса му. Почти бе преодолял следващото стъпало от веригата загадки, които някогашният прочут пътешественик Франсис Бъртън бе оставил като свое тайнствено наследство.

4.

Зона 51

Вятърът, който се спускаше откъм планинските върхове, носеше със себе си песъчинки и прах и ограничаваше видимостта до двеста стъпки във всяка посока. Зона 51 бе скрита напълно от бушуващата буря.

Капитан Майк Търкот придържаше с една ръка очилата, които си бе поставил, а другата не сваляше от спусъка на своя верен автомат МП-5, преметнат на ремък през рамото. Още една фигура вдясно от него крачеше, преодолявайки постоянния напор на вятъра. Двамата се отдалечаваха бавно от леко открехнатата врата на хангара, през която се бяха измъкнали на повърхността.

— В нашата Зона 51 вятърът носеше не пясък, а сняг — извика другият със силен акцент, който се долавяше дори през свистенето на вятъра.

Търкот не обърна внимание на коментара на руснака. Планината, от която се отдалечаваха, вече бе скрита от плътна, кафеникава мъгла. Той съсредоточи усилията си върху това да върви в права линия, осъзнавайки колко лесно човек може да се залута из безлюдните и незастроени околности на Зоната.

Търкот вдигна дясна ръка и я сви в юмрук — сигнализираше, че трябва да спрат. Яков, руснакът до него, забави крачка и го погледна. Беше грамаден, як мъжага, който сякаш не забелязваше нито вятъра, нито пясъчната виелица. Носеше черен шлифер, чиито краища плющяха зад гърба му. Лицето му бе скрито от гъста, черна брада. На главата си бе нахлузил вързана под брадичката ушанка, която изглеждаше нелепо в пясъчната буря.

— Пистата. — Търкот посочи края на бетонната площадка пред тях. Обърна се надясно и тръгна в тази посока, използвайки края на пистата като ориентир. След няколко минути отново спря. Вдясно, между поривите на вятъра, едва се различаваха останките от разрушения с изстрел от космоса хангар.

— Ударен с нашия меч — произнесе Търкот, по-скоро на себе си, отколкото на Яков.

— Какво? — руснакът се наведе към него.

— Нападнаха ни с нашето оръжие.

— Какво имаше там? — попита Яков.

— Телата на двамата агенти от СТААР, които убихме. Учените все още работеха върху тях, опитваха се да определят до каква степен са хора и до каква — извънземни. Осем души загинаха при този взрив.

— Жертви на войната.

— На война, която засега не печелим.

Яков не отговори. Вдигна ръка и намести ушанката си.

— Трябваше да изчакаме в хангара.

— Там непрестанно ни дишат във врата.

Яков се разсмя, дълбок и гърлен звук, който бе отнесен от вятъра.

— Бързо се учиш. Параноята е полезно нещо. Помага ти да си запазиш животеца.

— Майор Куин се е заел с електронно прочистване на Куба — това е подземният оперативен център на Зона 51. Веднага щом свърши, ще се съберем с него и с доктор Дънкан и ще решим какво да предприемем.

— Ти вярваш ли на майор Куин? Той не беше ли член на „Меджик-12“?

— Вече не вярвам на теб, камо ли на майор Куин — отвърна Търкот, обърна гръб на разрушения хангар и огледа пистата — или поне тази част, която се виждаше. — Куин не беше допуснат във вътрешния кръг на „Меджик“. Използваха го като офицер за свръзка. Чакай, ти не беше ли сътрудник на Четвърти отдел? Това, доколкото знам, е вашият еквивалент на „Меджик-12“. В такъв случай, мога да ти вярвам точно толкова, колкото и на Куин.

— Нищо чудно да съм единственият оцелял от Четвърти отдел — отвърна Яков. — Но не ние възнамерявахме да вдигнем кораба-майка. Вашият „Меджик-12“ попадна под контрола на стража от Тиахуанако. Не зная дали е имало внедрени агенти в Четвърти отдел, но съм сигурен, че е бил унищожен от пришълците или от техните слуги. Оттогава престанах да вярвам на когото и да било.

Търкот кимна.

— Точно за това трябва да поговорим, когато пристигне Дънкан.

— Не разбрах все пак, на кого вярваш?

— А ти?

— Казах ти — на никого. А сега ти ми отговори.

— На доктор Дънкан.

— И защо?

Търкот мълчеше.

— Трябва да мислиш с главата, а не със сърцето си — посъветва го руснакът.

— Така и правя.

— Видях ви как се гледате. Подобни чувства могат да попречат на…

Търкот се извърна и спря пред руснака.

— Мисля с главата си, но вярвам със сърцето. Ето нещо, което ти трябва да научиш. — Той протегна ръка и тупна едрия мъж по гърдите. — Дори на теб почти взех да ти вярвам — след онова, което се случи на Дяволския остров. — Търкот отново насочи вниманието си към пистата.

— Почти — засмя се Яков. — Това ми харесва. Ето как трябва да се гледа на живота. В нашата професия никога не бива да се борави с абсолютни стойности. — Усмивката му изчезна. — Чакай да те попитам нещо, мой „почти“ близки приятелю. Ако не греша, тъкмо доктор Дънкан те прати в Зона 51? Право в устата на вълка.

Търкот кимна.

— И откъде е знаела какво става там? В „Меджик-12“?

Търкот никога не си бе задавал този въпрос и на лицето му се изписа колебание. Накрая реши да прехвърли темата върху другия въпрос, който не му даваше покой.

— Нещо ново за Тунгуския метеорит? Защо генерал Хемщад го спомена точно преди да умре? Дали не знае кой е предизвикал взрива?

Яков поклати глава.

— Не открих кой знае какво. Може би Хемщад се е опитвал да ни прати по лъжлива следа. Трябва да знаеш… — Яков млъкна внезапно. Гледаше встрани от Търкот. Нещо се движеше сред пясъчната пелена.

— Това е скакалецът — Търкот размаха запалено фенерче, доволен, че най-сетне е сложил край на разговора.

Над пистата се спусна плосък, сребрист диск, увисна за миг, после бавно се приближи към тях. Върху корпуса не се виждаха нито илюминатори, нито вградени двигатели, но Търкот знаеше, че екипажът вътре ги наблюдава благодарение на извънземните технологии, позволяващи на метала да става прозрачен в едната посока.

Скакалецът, каквото бе прозвището на извънземния летателен съд, се приземи само на два-три метра от Яков и Търкот. Официалното название на деветте летателни дискове бе „магнитнозадвижвани летателни средства“ или МЛС. Два от тях били открити наблизо още по време на Втората световна война, скрити в една пещера, във вътрешността на кораба-майка. Именно това откритие бе причината Зона 51 да бъде разположена в този относително отдалечен район, тъй като на времето преместването на кораба-майка от неговото скривалище било невъзможно.

По-късно били открити и останалите седем диска в една кухина под ледената покривка на Атлантида.

Всеки от скакалците бе с диаметър девет метра и завършваше с малък купол на върха. Нямаше никакво съмнение, че многобройните изпитателни полети със скакалците бяха породили сензационните новини и легендите за НЛО.

Доколкото Търкот знаеше, названието „скакалец“ произхождаше от способността на летателния съд да отскача рязко и да сменя посоката си, сякаш се е блъснал в невидима стена. Неговата система за реактивно задвижване бе костелив орех при реверсивните инженерни изследвания — и досега учените от „Меджик-12“ нямаха никаква представа за принципите, които двигателят му използва. Знаеше се единствено, че се захранва от магнитното поле на Земята, а от личен опит Търкот бе установил, че скакалците рязко губят мощност, когато започнат да се отдалечават прекомерно от планетната повърхност, но тези сведения не помагаха с нищо да бъдат разкрити тайните на извънземните двигатели.

На върха на скакалеца се отвори кръгъл люк, през който се измъкна стройна женска фигура. Търкот изтича напред и подаде на Дънкан очилата против пясък.

— Кубът обезопасен ли е? — попита тя, докато крачеше между двамата мъже, които сякаш й служеха за подвижен заслон.

— Куин каза, че скоро ще свърши — Търкот чукна с пръст по клетъчния си телефон. — Ще се обади веднага, щом е готов.

Дънкан кимна.

— Хубаво, защото исках да разговарям първо с вас двамата. — Тя погледна към останките от хангара. — Имах лична среща с президента точно преди да пристигна тук. Ако пропуснем обичайните двусмислени политически изявления, същината е, че ни оставят да се оправяме сами. Разрушаването на двете совалки е подействало като шок на управляващата администрация. Всички се боят от потенциални разкрития за това колко дълбоко сме инфилтрирани от агенти на пришълците — Водачи, „Мисия“, Онези, които чакат, СТААР, или от тайнствената групировка на Наблюдателите. Загубата на „Уорфайтър“ е била последната и изглежда преливаща чашата капка.

— Кой е разпоредил атаката на „Уорфайтър“ срещу „хищния нокът“?

— Президентът, но под натиска на Националния съвет за сигурност. Като отплата за унищожаването на „Колумбия“. Но не се получи така, както го планираха. Сега се боят от две неща. Едното е, че „Уорфайтър“ може да порази всяка цел на земната повърхност. Нищо чудно президентът да сънува кошмари, в които лазерният лъч преминава през покрива на Овалния кабинет. Второто е, че не биха желали да признаят за съществуването на „Уорфайтър“. И без това съществуват остри противоречия с КИСПП, както и между самите членове на Съвета за сигурност. Ако руснаците и китайците узнаят, че спътникът е бил вдигнат още преди две години, най-вероятно ще напуснат Съвета.

— Значи, както и друг път, ще скрият истината?

— Нима си очаквал да се променят? — попита Дънкан. — Срещнах се също и с Питър Стърлинг, председателят на Комисията по пришълците към ООН. И той, като президента, говори за политически групировки, коалиции и боричкания.

Скакалецът се бе издигнал и сега приближаваше широко отворената врата на Първи хангар. Търкот се чувстваше беззащитен върху откритата площадка, брулен от вятър и без никаква видимост. Не можеше да обвинява президента за опасенията му. Над главите им имаше мощно оръжие и никой на Земята не беше в състояние да го контролира. Друго обаче го безпокоеше повече. Положението беше сериозно, а никой в администрацията и в Обединените нации не желаеше да поеме водачеството в свои ръце. Следващите думи на Дънкан потвърдиха съмненията му.

— Изолационистите контролират както Белия дом, така и Сената, което значително ограничава възможностите на президента. Китай разполага с право на вето в Съвета за сигурност, което пък връзва ръцете на КИСПП. Тъй като повечето от събитията в последно време ставаха далеч от нашата територия — епидемията от Черна смърт в Южна Америка, сраженията в Китай, появата на аирлианците от Марс, силовото поле, заграждащо достъпа до Великденския остров — преобладаващото мнение във Вашингтон е, че докато си държим главите заровени в пясъка, нищо няма да ни се случи.

— Типично по американски — изръмжа Яков. — И през Втората световна война склонихте да се намесите едва когато загинаха милиони, Франция беше прегазена от нацистите, а Англия бе готова да капитулира. Но и това можеше да не стане, ако японците не ви бяха ударили внезапно в Пърл Харбър. Какво ще ви е нужно този път? Та това е световен проблем. Няма да се скриете зад океаните, които ви заграждат.

Блъсна ги силен порив на вятъра и Дънкан се олюля. Търкот протегна ръка да й даде опора.

— Казвам ви какво е истинското положение — произнесе ядно тя. — Можем да си стоим тук и да спорим за миналото, докато ни посинеят ушите, но това няма да промени нищо. Изолационистите разполагат с много сериозен аргумент, който ние им дадохме — хилядолетното аирлианско присъствие на нашата планета. Те поставят въпроса така — след като толкова дълго сме живели в мир с пришълците и техните агенти сред хората, защо да не се върнем отново към това положение?

— Няма начин — поклати глава Търкот. — С опитите си да вдигне кораба-майка „Меджик-12“ наруши невъзвратимо съществуващото равновесие. Сега вече ще се бием докрай.

— Зная го и затова съм тук — рече Дънкан. — Както вече ви казах, оставени сме да се оправяме сами. Можем да разчитаме на известна подкрепа от страна на Стърлинг, но не бива да забравяме, че изолационистите държат под око Комитета. Трябва да се радваме, че президентът не е решил да ни изключи напълно от играта.

— Нима беше чак толкова лошо? — попита Търкот.

— Официалната политика сега е да се събира информация и да не се предприемат каквито и да било действия. Все пак, успях да осигуря малко подкрепление.

— От кого?

— От твоя добър приятел полковник Микел. Изпраща ни група от специалните части, направо от Браг. Момчетата са подбрани лично от него. Можем да ги използваме както намерим за добре.

— Без ограничения? Като държавни граници например?

— Неофициално — без ограничения. Официално — ако оплескаме работата, сами ще си сърбаме попарата.

— Страхотно — завъртя глава Търкот. Телефонът му иззвъня и той го доближи до ухото си. — Куин казва, че Кубът е чист. Хайде да слизаме долу.

— Има още нещо — спря го Дънкан.

— Какво?

Тя бръкна в джоба на сакото си и извади лист хартия, който вятърът се помъчи да изтръгне.

— Новини от Великденския остров.

— От стража?

— Съобщението е от Кели Рейнолдс. Или от онова, в което се е превърнала.

Космически център Кенеди, Флорида

Постовият освети с фенерче пропуска, след това огледа лицето на приносителя му, за да го сравни със снимката. Грифът за достъп върху пропуска бе най-високият възможен в сенчестия свят на секретните операции. Организацията, към която принадлежеше притежателят му, бе ЦРУ.

В действителност обаче, той бе член на СТААР, съкращение на названието Стратегическо-тактически алианс за антиизвънземно реагиране. Основана от президента Айзенхауер, на тази организация се възлагаше да координира действията при евентуална извънземна заплаха — въз основа на доказателствата, че Земята наистина е била посещавана от пришълци, които и досега се проучваха в Зона 51, под вещото ръководство на „Меджик-12“. Всъщност, СТААР бе организация на Онези, които чакат, и им осигуряваше достъп до всички нива на правителствената администрация. Така, благодарение на ширещата се бюрокрация и невежество, десетилетия наред членовете на тази организация разполагаха с достъп до най-секретните документи и можеха да влияят на важни решения.

Кодовото име на агента беше Етор. Той заобиколи с делова крачка постовия и забърза към машинно-конструкторския цех — който с височината си от 1575 метра и осемте си акра площ доминираше над цялата околност. Цехът бе построен така, че да издържа и на ураганни ветрове. Основата му се опираше на 4200 стоманени пилона с дебелина 35 сантиметра всеки, забити на дълбочина от петдесетина метра в лежащата отдолу скала.

Етор бе посещавал цеха още по времето, когато се наричаше Кейп Канавирал и в него се сглобяваха подвижни ракетни установки от клас „Сатурн“. Впоследствие цехът бе преустроен така, че да може вътре да се сглобява космическата совалка.

Етор проследи с поглед масивната, висока врата на хангара, която се вдигна бавно нагоре, разкривайки просторната вътрешност. Изправена върху тежкотоварната транспортна платформа, космическата совалка „Атлантис“ се опираше на двата си външни резервоара и на двете ракети с твърдо гориво. С едва забележимо потрепване платформата се отдели от мястото си и започна плавно да се приближава към изхода.

Макар крайната й цел да се виждаше с просто око, на платформата щяха да й бъдат необходими шест часа, за да преодолее разстоянието до стартовата площадка на совалката. Обикновено когато совалката се преместваше нощем на стартова позиция, целият полигон бе озарен от мощни прожекторни светлини, осигурявайки незабравимо зрелище на любопитните данъкоплатци. Но тази нощ придвижването ставаше на тъмно. Още от вечерта всички пътища около космическия център бяха блокирани от полиция, ограничавайки броя на зрителите до охраната и техническия персонал.

Както и до неколцината със специални пропуски, като Етор.

След разрушаването на „Колумбия“ и „Индевър“, работата по единствената оцеляла совалка „Атлантис“ бе възобновена с удвоени усилия. Що се отнася до „Дискъвъри“, знаеше се, че дори при възможно най-високи темпове на подготовка ще може да бъде изстреляна най-рано след месец.

Транспортната платформа бе дълга четиридесет и широка тридесет метра, а всяко едно от колелата й тежеше 1000 килограма. С максимална скорост от километър и половина в час „Атлантис“ напусна тържествено портала на машинно-конструкторския цех и изви плавно към стартов комплекс 39-А, който се намираше на шест километра. Етор й обърна гръб и закрачи към една от старите стартови площадки, до която имаше по-малко от километър.

Когато стигна там, той се спусна по ръждясалата стълба в стария наблюдателен бункер и нагази в стигащата до глезените кална вода, заливаща бетонния под. Етор се подпря на тесния перваз и надникна през процепа, от който се виждаше тъмния силует на теглената на буксир совалка. След това извади миниатюрна черна кутия и натисна единственото копче.

— Изкараха я — докладва той.

— Известна ли ти е целта на полета? — попита гласът от другия край.

— Официалното съобщение е за извеждане на два наблюдателни спътника. В товарния отсек обаче е разположен един спътник от типа „Уорфайтър“. Последно поколение. Възнамеряват да го изведат на орбита и да свалят „Уорфайтър“-а, който вие държите под контрол.

— Това е недопустимо. — Последва кратка пауза. — Добре. Имам прехват на целта. Край на връзката.

— Край — потвърди Етор и прибра прибора за връзка в джоба си.

Платформата бе на по-малко от петстотин метра от цеха, когато ярък лъч светлина проряза тъмното небе и удари право в един от страничните резервоари. Лазерният лъч мигновено възпламени над двата хиляди тона от втечнен кислород и водород.

Последвалата експлозия унищожи не само „Атлантис“, но и помете до основи машинно-конструкторския цех. В радиус от дванадесет километра бяха изпотрошени всички прозорци, а ударната вълна от взрива бе чута чак в Орландо, на шестдесет километра от космическия център.

Етор изчака присвит зад дебелата стена, докато взривът утихне, сетне се изправи и огледа полесражението. От совалката нямаше и следа.

Рувензори[54], Лунните планини, Уганда

Професор Муалама отпи жадно от манерката и погледна нагоре, към стената от облаци, която скриваше небето на запад. Намираше се през цял океан от джунглите на Южна Америка, но отново бе сред необитаема пустош.

— Когато гръцкият историк Херодот посетил Египет през 547 г. пр.н.е., разказали му, че изворите на Нил били при едно бездънно езеро, разположено в недрата на високи, покрити с бяла шапка планини, на самия екватор. Тази легенда му се сторила неправдоподобна, но въпреки това я описал. Ето един урок за теб, скъпи племеннико, човек трябва да бъде последователен докрай.

Младежът, когото Муалама бе нарекъл „племеннико“, бе облечен с риза в защитен цвят и къси, зелени панталони. Под мишниците му личаха полукръгли влажни петна с белези от засъхнала сол, ръцете му бяха покрити с драскотини и всички мускули го боляха от осемчасовия неспирен преход, откакто бяха напуснали последното цивилизовано място в Касесе, Уганда. Първо пресякоха разкаляната поляна на летището в покрайнините на града, сетне поеха по една тясна планинска пътека, а сега му се струваше, че се изкачват право към облаците. Бяха пристигнали предната вечер, след като чичо му най-сетне откри пилот, готов да ги прекара през границата нелегално, срещу известна сума пари.

Питър Лаго — доскоро студент по археология към университета в Дар ес Салаам — бе работил и на други археологически разкопки, под ръководството на чичо си. Бяха прекарали известно време в Танзания, в Олдовайската Клисура, където се бяха натъкнали на останки от Homo habilis[55] истинският прародител на съвременния човек.

Лаго смяташе чичо си за ексцентричен човек със странни, нестандартни идеи. Професор Муалама се интересуваше както от съвременна история, така и от далечното минало, той беше учен, който изучаваше внимателно познатите факти, но не запушваше уши за легенди и предания.

Лаго все още очакваше някакво обяснение за присъствието им тук, но беше привикнал с периодите на продължително мълчание на професора, които — съдейки по опита си — нерядко приключваха с интересни лекции по вълнуващата го в момента тема. Изглежда и сега бе настъпил подобен миг на откровение, защото след като си пое дъх и даде знак за кратка почивка, Муалама заговори с равен глас:

— В 50-та година след Христа, географът Марин от Тир[56] записал история, чута от един гръцки търговец, който твърдял, че се завръща от източните брегове на Африка и че бил достигнал заснежена планинска страна с две езера, от които извирала река Нил. Неговият последовател, известният математик и географ Птолемей, първи използвал понятията дължина и ширина, за да обозначи някоя точка върху земната повърхност. Той също намирал за странна и загадъчна идеята за заснежени планини, които да се намират на самия екватор. Нарекъл тези планини Луна Монтес, Лунните планини — име, което се използва и до днес.

Муалама се протегна и яките му кости изпукаха. В раницата му лежеше вързопът, който бе открил в каменната стая в Дяволското гърло. Съдържанието му бе посочило местоположението на следващата загадка, този път в неговия роден континент Африка, и той не се бе поколебал да се впусне в разкриването й.

— За разлика от Килиманджаро и Нгоро-нгоро — продължи той, — тези планини, които тукашните жители наричат Рувензори, а това означава Дъждовни планини — не са възникнали в резултат от повишена вулканична активност. Намираме се в края на един гигантски масив, с дължина 120 километра и ширина 20, по който преминава границата между Уганда и Заир. — Той вдигна ръка и посочи облаците, — Четири са най-високите върхове на планината — Спики, Стенли, Бейкър и Луиджи де Савоя. И четирите, естествено, носят имената на бели изследователи. Местните имат собствени имена, които европейците пренебрегват. Стенли е първият бял, който видял върховете. Пристигнал по тези места през 1875 г., воден от туземни водачи, но така и не могъл да разгледа планината, която е скрита в облаци триста дни от годината. Върнал се тринадесет години по-късно, през 1888 г., и тогава най-сетне съгледал заснежените върхове.

— Чичо… — осмели се да го прекъсне Лаго. Знаеше, че ако карат така, ще минат часове, преди да научи нещо полезно.

— Да? — погледна го свъсено Муалама.

— Къде отиваме?

— На връх Спики.

Това даваше отговор на един от незададените въпроси — защо Лаго му бе необходим. Младежът имаше известен опит в катеренето на планини в Етиопия и Южна Америка. Досега не беше се качвал на Лунната планина, но знаеше, че Спики е от трудните върхове, особено ако случат на неподходящо време. Реши, че сега е моментът да зададе и третия си въпрос.

— А защо ще се качваме на Спики?

— Знаеш ли кой е бил Спики? — отвърна с въпрос Муалама.

Лаго поклати отрицателно глава.

— Стенли е бил американец. Луиджи ди Савоя е италиански дук, който картографирал цялата планинска верига през първото десетилетия на нашия век. А Спики е английски изследовател. Прочул се е с това, че през 1858 г., заедно със сър Ричард Франсис Бъртън, е открил езерото Танганайка. По онова време двамата вярвали, че от там черпи водите си Нил. Спики се върнал в Англия и обявил откритието за свое, с което сложил и начало на продължителната вражда с Бъртън. Дори била обявена дата за публична дискусия, но в деня преди нея Спики загинал при нелеп инцидент по време на лов. Каква ирония от страна на съперника му — да скрие следващия ключ към загадката на върха с неговото име.

— Следващ ключ ли?

— Сам ще видиш — отвърна Муалама.

Лаго премълча. Чичо му бе известен не само в университета, но и в семейството им, като особняк, който се скита по света по следите на някаква странна и дори налудничава идея.

В началото пътеката се виеше между блата и мочурливи равнини, но колкото по-нагоре се изкачваха, толкова по-буйна ставаше растителността. Влагата беше непоносима, мощните лъчи на слънцето прозираха дори през гъстата пелена на мъглата, почвата бе скрита от изпарения. Земя извън времето, сякаш непроменена от епохата, когато по нея се стъпвали динозаврите.

Лаго се стресна, когато чичо му положи длан на рамото му. На лицето му бе изписано страдание.

— Няколко души загинаха, за да мога да съм тук сега.

— Кой е загинал? — попита уплашено Лаго.

— Водачът и носачите, които наех в Бразилия. — Муалама разказа накратко за премеждията си в Дяволското гърло, за обратния път до Сантос и за полета до Дар ес Салаам.

— Този Бауру е бил истински храбрец — заключи Лаго, когато чичо му свърши. — А кой е убил водачите и ви е проследил дотам?

— Хора от същата организация, която извърши няколко подобни опита през тази година. Нарича се „Мисията“.

— И те са решили да ти попречат?

— Да, боят се от онова, което мога да открия.

— И то е?

— Ще знам какво е, когато го намеря.

— Тогава какво точно търсим тук? — попита със сдържано недоволство Лаго. — Какъв е този ключ?

Муалама извади от раницата си някакъв мръсен вързоп.

— Ето какво намерих в Бразилия. Бъртън го е оставил там преди близо стотина години. — Той развърза вързопа. Вътре имаше тънко снопче листа, навито на руло и поставено в кожен калъф. — Когато Бъртън умрял през 1890 г., жена му, Изабел, изгорила един ръкопис. Никой не знае какво е имало в него. — Муалама чукна с пръст по калъфа. — Предполагам, че това е копие от предговора към ръкописа. Самият ръкопис разказва за живота на Бъртън и за неговите тайни експедиции. Вече две десетилетия вървя по неговите стъпки, търсейки знаците, които той е оставил. Но дори това тук е само поредното стъпало от стълбата. Благодарение на него дойдох в тези планини. — Муалама вдигна поглед от ръкописа към забулените в облаци върхове. — Вече зная, че Бъртън е скрил нещо на един от склоновете на връх Спики. Нещо много важно. Предполагам, надявам се, че това е останалата част от ръкописа. Та ето къде отиваме.

— Но защо Бъртън е стигал до такива крайности при укриването на материалите?

— И аз се чудех — призна Муалама. — В ръкописа се казва, че дал обещание да не разказва никому онова, което видял. Било нещо неописуемо. Не е обещавал обаче да не помага на други да открият това, което е видял. За да попречи по стъпките му да тръгнат хора с нечисти намерения, той направил задачата много трудна. Наистина много трудна. — Професорът се надигна и прибра калъфа в раницата си. — Време е да продължаваме.

Заливът Смитон, Тасмания

— Готови ли сме?

Гласът, произнесъл тези думи, несъмнено принадлежеше на човек, свикнал да командва. Той отекна над плътната човешка маса, подредена в тясното пространство на борда, между мостика на кораба и предния товарен люк. На лицата на всички присъстващи се четеше твърда решимост. Общо на борда имаше шестдесет и двама души, всичките облечени еднакво — с тъмнокафяви панталони и якета. Върху левия джоб на всяко яке бе пришит знак, който напоследък ставаше все по-популярен из целия свят — кръг с изображение на Земята, заобиколена от звездна пътека, която се зараждаше в центъра й.

— Готови сме! — отвърнаха всички в един глас.

От едната страна на кораба като грамадна стена се издигаха планините на Северна Тасмания. Суровата им красота контрастираше рязко с ръждясалия корпус. Доскоро названието на товарния съд беше „Островен бриз“, но специално за това пътешествие го бяха преименували на „Южна звезда“.

За капитан Холс, който се интересуваше единствено от обещания му солиден хонорар, нямаше никакво значение как ще нарекат кораба.

Човекът, задал въпроса към присъстващите на борда, се върна обратно в кабината на мостика.

— Можем да потегляме — нареди той.

— Веднага, господин Паркър — отвърна Холс.

— Водач Паркър — поправи го мъжът.

Холс се свърза с машинното и даде необходимите нареждания. Корабът се отдели бавно от кея и се насочи към централния канал на залива Смитон.

— Чака ни трудно пътуване — промърмори Холс, загледан в еднакво облечените пътници. Не се държаха като обикновени пасажери — вместо да зяпат наоколо, те стояха строени неподвижно, вперили очи в някаква невидима точка в океана. — Дочух, че американският флот все още държал под обсада Великденския остров. Да знаете, че няма да си рискувам кожата заради вас.

Паркър се завъртя рязко. Холс отстъпи назад под яростната сила, която пламтеше в очите му. Беше виждал и друг път подобна свирепа фанатичност — в очите на мисионерите, които бе превозвал към Южния Пасифик. Но това беше отдавна.

— Нашата вяра е по-силна от оръжията на американския флот — заяви мрачно Паркър. — Ние ще слезем на брега — по един или друг начин. Нашата цел е Великденския остров.

5.

Зона 51

Дънкан подаде по няколко листа на всеки от присъстващите — Търкот, Яков, майор Куин и Лари Кинсейд.

— Това е последната статия, пратена от Кели преди да се спусне в недрата на вулкана Рано Као на Великденския остров и да попадне в клопката на стража-компютър. Искам да я прочетете и да я сравните с тази, която току-що ни изпрати.

Петимата седяха в заседателната зала на Куба — бетонния комплекс, разположен под Първи хангар, от който десетилетия наред „Меджик-12“ бе управлявал Зона 51. Чуваше се само тихото шумолене на кондиционирания и филтриран въздух, който се спускаше от вентилационните отвори високо в стената. От някогашния състав на „Меджик-12“ единствено майор Куин бе надживял промените. Той бе човекът, който познаваше най-добре вътрешното устройство на Зоната и на Куба, както тук наричаха Командно-контролния център. Целият подземен комплекс бе напълно изолиран от останалия свят и до него се стигаше единствено през асансьора в дъното на Първи хангар. Комплексът бе разположен върху масивни пружини, предназначени да амортизират ударната вълна дори при директно попадение с атомна бомба върху планината отгоре. Подобно на Центъра за противоракетна отбрана в планините Чайене в Колорадо, Кубът също бе построен по време на студената война, със средства, заделяни от така наречения черен, или свръхсекретен бюджет на правителството, за който не знаеше дори президентът.

В зенита на своята дейност „Меджик-12“ се занимаваше с изпитателни полети на скакалците, а една специална група с кодово название Найтскейп, към която в началото бе назначен и Търкот, отвличаше хора и ги пращаше в биологичната лаборатория в покрайнините на Дълси, Ню Мексико.

Сега обаче лабораторията в Дълси бе напълно разрушена при внезапна и неочаквана атака на „изтребителите фу“, а „Найтскейп“ бе разпуснат. Майор Куин бе преназначен на друга длъжност и помагаше на Дънкан в опитите й да узнае повече за пришълците и тяхната намеса в хода на човешката история.

Другият цивилен в залата, Лари Кинсейд, от три десетилетия работеше в Лабораторията за реактивни проучвания към НАСА. Той бе външен човек за Зона 51 и също като цялото човечество бе останал шокиран от разкритията за онова, което се е вършело в зоната. Лари бе нисък и възпълен, с лице, върху което бяха оставили отпечатък всички успешни и неуспешни космически мисии на НАСА. Тъкмо той пръв бе забелязал аирлианската база в Сидонийския регион на Марс, разположена в непосредствена близост до един тайнствен район, наричан Лицето. След последните новини за гибелта на „Атлантис“ Кинсейд имаше мрачен и умислен вид.

Всички прегледаха набързо разпечатката от съобщението, което бе пратила Кели Рейнолдс:

„Намирането на извънземния компютър, известен като «стража», скрит повече от пет хиляди години тук, на Великденския остров, беше едновременно най-значителното и най-разочароващото откритие в цялата човешка история. Значително, защото най-сетне разполагаме с недвусмислено доказателство, че човечеството не е само във вселената. Разочароващо, защото вече не можем да черпим от неизмеримите информационни запаси на този компютър. Подобно на хакери, които се промъкват в забранени за обикновения потребител места, ние можем да четем имената на файловете, но не разполагаме с необходимия код, за да отворим тези файлове и да се запознаем с тайните, които се крият вътре. Стражът затвори всякакъв достъп към себе си преди по-малко от четиридесет и осем часа, след като изпрати в неизвестна посока съобщение, смисъла на което дори не можем да гадаем.

И така, макар да се намираме само на ръка разстояние от истината за конструкцията на двигателите на скакалците и кораба-майка, на «изтребителите фу» и дори за строежа на самия страж, тази информация остава ревниво пазена в мозъка на извънземния компютър. Също и сведенията за това откъде точно са пристигнали странните същества, наричащи себе си аирлианци.

Все пак разполагаме с известни сведения за онези събития отпреди пет хиляди години, когато Аспасия — предводителят на пришълците — взел нелекото решение да изчисти всички следи от присъствието на неговите сънародници на Земята, за да я съхрани само и единствено за бъдещето на човечеството, както и да я запази от техните смъртни врагове, които аирлианците наричали кортади. Ала след като обявил решението си, Аспасия бил принуден да се сражава с бунтовници сред неговите хора, които не пожелали да следват примера му. В хода на последвалата битка бил разрушен цял един континент, познат от митовете като Атлантида, където тогава била разположена главната база на аирлианците.

Но отвъд тези неоспорими факти има още много въпроси, чакащи своя отговор.

Какво се е случило с Аспасия и другите аирлианци?

Кой е скрил аирлианската атомна бомба в галерията на Голямата египетска пирамида? Съществуват предположения, че тази пирамида е изпълнявала ролята на космически фар.

Какво точно се е случило с Атлантида и действително ли там е била разположена главната база на аирлианците? Какви страховити оръжия са били използвани за разрушението й?

И може би най-важният въпрос: за кого е предназначено съобщението, изпратено преди по-малко от четири дни от стража? И какво се съдържа в него?

И още нещо — как да включим отново извънземния компютър?“

— Повечето от тези сведения са остарели — отбеляза Търкот.

— Всички знаем добре къде е била изпратена тази статия — потвърди Лари Кинсейд. — Знаем къде е бил Аспасия; известно ни е, че сега е мъртъв, благодарение на Майк. — Той кимна лекичко на Търкот.

— Но сигурни ли сме, че онези горе са мъртви? — попита Търкот. — След онова, което сполетя космическия център Кенеди?

— Според нас „хищният нокът“ функционира на автоматичен режим — обясни Кинсейд. — Изглежда обаче не е в състояние да извършва маневри. Досега не е променял орбитата си.

— Автоматична програма, която е в състояние да притегли действащия „Уорфайтър“ и да го управлява, докато открие стрелба по хангара на Зона 51? — попита с нескрито съмнение в гласа Търкот. — Освен това да взриви „Атлантис“ малко преди старта?

Кинсейд повдигна рамене.

— Казвам ви само какви са нашите предположения.

— Да се върнем към това — Дънкан посочи статията.

— Знаем, че Аспасия е бил бунтовникът, лошият — намеси се майор Куин. — И че кортадите са нещо като полиция, предвождана от Артад.

— Но можем ли да бъдем уверени в правотата на тези така наречени „факти“? — попита Яков. — Разполагаме единствено с твърденията на покойния професор Нейбингър за онова, което е узнал от стража на кортадите в Циан Лин. Но стражът на Аспасия под Великденския остров му разкрил съвсем друга картина, на която отначало всички ние повярвахме, нали? Изглежда всеки от компютрите представя началството си във възможно най-благоприятна светлина и съответно очерня противника. Така е програмиран.

Търкот кимна уморено. Първо, надпреварата с „Меджик-12“ в опитите им да задействат двигателите на кораба-майка, сетне, заплахата от приближаващия се извънземен флот, после, борбата с Черната смърт — сякаш не се виждаше краят на тази надпревара с противник, който дори все още не се беше показал. Фактът, че членовете на „Мисията“ бяха напуснали Дяволския остров и сега се скитаха по света, подготвяйки се за следващия етап от битката, не му даваше покой, откакто се беше завърнал в Зона 51.

— Има нещо, което ме безпокои… — Куин се поколеба, сякаш не беше сигурен дали да им разкрива мислите си.

— Хайде, давай — подкани го Дънкан.

— Ами, покрай всички вълнения забравихме онова, от което се започна — включването на междузвездните двигатели на кораба-майка.

— Аз унищожих енергоизточника за двигателя — отговори Търкот. — Рубинената сфера, която открихме в Голямата цепнатина. Тъй че този проблем отпада.

— А корабът-майка бе повреден сериозно покрай унищожаването на флота на Аспасия — добави Дънкан. — Сега и той е там горе, извън наш контрол.

— Това, което всъщност ме безпокоеше — продължи мисълта си Куин, — бе, че щом кортадите са само едната страна в гражданската война на аирлианците, тогава коя е междузвездната заплаха, за която говореше стражът? Това бе единственият въпрос, по който и двамата стражи — на Аспасия и на Артад — бяха на едно и също мнение. Ако двигателите на кораба-майка бъдат включени, някъде из космоса дебне някой, който може да засече местонахождението му и да унищожи нашата планета.

— Сега вече знаем със сигурност — намеси се Лари Кинсейд, — че горе, сред звездите, съществува поне още една разумна раса. Какво пречи да има и други?

— Това, което ме безпокои, е дали са още там? — попита Куин.

— Аспасия и Артад са пристигнали преди десет хиляди години — отбеляза Търкот. — Какво ли е станало за времето на тяхното отсъствие?

Яков внезапно се размърда.

— Има една древна китайска поговорка, че враговете на моите врагове са мои приятели. Може би онези врагове на аирлианците ще бъдат наши съюзници?

Всички извърнаха глави, когато Лиза Дънкан почука по заседателната маса.

— Имаме по-важни въпроси за решаване. На Земята. Не можем да разчитаме на помощта на някаква хипотетична сила. — Тя извади още разпечатки и им ги раздаде. — Ето добавката към статията, вероятно също написана от Кели. Била е излъчена с помощта на сателитния предавател на острова и доставена по Интернет в електронните кутии на всички големи информационни центрове. Утре със сигурност ще бъде публикувана във всички вестници.

— И не можем да я спрем по никакъв начин? — попита Търкот.

— Свобода на печата — вдигна рамене Дънкан. — Право на всеки американец.

Яков изсумтя презрително, с което изрази недвусмислено мнението си по въпроса.

— Не можем да я спрем — потвърди Куин. — Освен ако не затворим всички интернет-доставчици. Мога да ви уверя, че „Меджик-12“ би постъпил точно по този начин, независимо от правните и моралните предпоставки.

Търкот вече четеше статията:

„Аирлианците не възнамеряват да ни сторят зло. Те само се защитават. От хиляди години живеят сред нас в мир. Пазили са ни от външни сили, готови да разрушат нашата планета. Единствено неумелата намеса на «Меджик-12» и на хората от Зона 51 доведе до скорошните сблъсъци.

Аз разговарях лично с аирлианците, които живеят в базата на Марс, и се уверих в правотата на твърденията им. Сега те са в безизходица, но не ни се сърдят за това.

Последните събития в Южна Америка бяха резултат от тайни експерименти с биологично оръжие на НАТО.

Аирлианците все още могат да ни помогнат, но за целта не бива да им пречим. В замяна те обещават да избягват всякакви действия, които могат да предизвикат негативни последици.“

— Божичко, и ние тук говорим за пропаганда — възкликна майор Куин. — Ако повярваме на това, Черната смърт е наше дело!

— Не го е написала Кели — възрази Дънкан. — Според мен тя отдавна не съществува. Точно по тази причина поисках първо да прочетете предишната статия. Тази е дело на стража-компютър под Великденския остров.

— Друго е по-важно — прекъсна я Търкот. — Защо му е на стража да праща подобно съобщение?

— А ти защо си толкова сигурен, че стражът от Великденския остров играе на страната на лошите? — попита го Яков.

— Заради онова, което откри Нейбингър в Циан Лин.

— И което може да е същата опашата лъжа — контрира Яков.

Търкот размаха статията.

— А какво, на това ли да вярваме? „Мисията“ предизвика Черната смърт. Нали точно ти разговаря на Дяволския остров с генерал Хемщад?

— Аз мисля… — Дънкан бе прекъсната от бръмченето на сателитния телефон. Тя го извади. — Дънкан на телефона. — Докато слушаше, лицето й се опъна. После се обърна към Куин. — Можем ли да прехвърлим разговора на вътрешната уредба?

Майорът кимна, извади кабел от чекмеджето и го свърза с телефона. Докато работеше, Търкот я попита беззвучно: „Кой е?“

— Онези, които чакат — отвърна Дънкан. — Обажда се Лексина.

— Свързах те — докладва Куин.

— Слушаме ви — обяви Дънкан.

Гласът, който отекна в залата, бе нисък, дрезгав и безполов.

— Чакахме доста време, но търпението ни се изчерпва. Нужен ни е ключът.

— Ключът към долното ниво на Циан Лин ли? — попита Дънкан.

— Стига сте ни разигравали — тросна се Лексина. — Като унищожих хангара, където държахте телата на нашите другари, ви дадох нагледен пример за съвсем малка част от нашите възможности. Сега вече държа под контрол не само „хищния нокът“, но и вашата сонда. Ако не ми предадете ключа, ще стане по-лошо.

— Там загинаха доста невинни — произнесе бавно Дънкан.

— И ще загинат още, ако продължавате да упорствате.

— Вие ли унищожихте „Колумбия“, когато се приближаваше към „хищния нокът“?

— Не. Реагира автоматичната защитна система на кораба. Но сега аз го държа под контрол. Контролирам и вашия спътник чрез „нокътя“. Предупреждавам ви. Веднъж вече не ме послушахте. Предайте ни ключа.

— И защо трябва… — понечи да отвърна Дънкан, но Лексина я прекъсна с нетърпящ възражение тон.

— Дайте ни ключа или ще изпепелим цялата ви страна до основи.

Кинсейд поклати глава.

— „Уорфайтър“ не разполага с подобен капацитет от оръжия.

— Дайте ни ключа или ще страната ви ще бъде изпепелена — повтори заканително Лексина. — Имате четиридесет и осем часа. Ако дотогава не получим ключа, свършено е със Съединените щати.

— О, стига — махна с ръка Дънкан. — Кой ще ви повярва?

— Руснакът с вас ли е? — попита Лексина. — Агентът от Четвърти отдел.

— Тук съм — обади се Яков.

— Разкажете им за „Стратегическая звезда“ — нареди Лексина. — До четиридесет и осем часа ключът да е у нас, инак ще загинат двеста и шестдесет милиона, а страната ви ще се превърне в пустиня.

6.

Лунните планини, Рувензори, Уганда

48 часа и 55 минути до разрушението

Грохотът на гръмотевиците бе като какофония от могъщи ударни инструменти, която не стихваше дори за миг. Ако някога настъпи краят на света, мислеше си Лаго, сигурно ще изглежда така. Гъста мъгла от ниски облаци и сняг ограничаваше видимостта им до няколко метра. Беше студено, вятърът запращаше снежинките в лицата им. Приседнал на грамадната си раница, Муалама сякаш не забелязваше задаващата се буря. Отново се бе вглъбил в изучаване на ръкописа.

Преди около час се бяха изкачили на височина от три хиляди и петстотин метра, преодолявайки гористия пояс. Наближаваше пладне. Лаго си даваше сметка, че ако не започнат да се спукат обратно, нощта ще ги завари високо в планината. Не го плашеше нито студът, нито гръмотевичната буря. Сега вече знаеше защо както местните жители, така и алпинистите от целия свят избягват да катерят тези планини.

Тук си бяха дали среща два свята, в които бе еднакво трудно да се оцелее — непроходими, гъмжащи от отровни влечуги тропически джунгли, следвани от алпийски терен с отвратително време и гъсти, затрудняващи ориентацията мъгли. От техническа гледна точка изкачването не беше особено трудно, но климатичните условия го превръщаха в рискована игра.

— Съвсем наблизо сме — обяви професорът и се надигна.

Продължиха да се изкачват по една стръмна пътека, завързани с шестметрово осигурително въже. Водеше Лаго, като на по-стръмните места поставяше по някой клин. Муалама го следваше на известно разстояние и прибираше клиновете.

— Чичо — събра смелост момчето. — Трябва да се спуснем обратно преди да се стъмни.

— Близо сме вече — повтори задъхано професорът. — Няма да се наложи да изкачваме върха.

— Какво всъщност търсим? — попита поуспокоен Лаго.

— Като го намерим, ще знаем.

Следобедът преминаваше в надвечер, а Лаго все още нямаше представа на какво разстояние е върхът. Видимостта се бе увеличила до стотина стъпки, но мракът скоро щеше да ги обгърне.

— Там е! — извика внезапно Муалама и посочи една тясна пътека вдясно. Изчезваше зад невероятно красива завеса от грамадни ледени висулки, които се спускаха от надвисналия скален корниз.

— Как мислиш, дали това място може да бъде наречено „Дяволският палец“?

Лаго само измърмори нещо. Беше твърде уморен и изплашен.

— Защото според мен това е точно Дяволският палец — Муалама приближи предпазливо ледената стена. Пъхна глава между две от висулките и освети вътрешността с джобното си фенерче.

— Открихме го! — извика развълнувано той. Лаго се присъедини към него. В стената, под корниза, имаше тъмен черен квадрат, който едва ли бе с естествен произход. Той отскочи назад, когато Муалама замахна рязко с ледокопа си и откърти една от висулките.

— Хайде! — извика като подивял професорът. — Помогни ми!

Зона 51

48 часа и 50 минути до разрушението

Очите на хората около масата бяха вперени в Яков. След изявлението на Лексина той бе станал център на вниманието. Руснакът се изправи, приближи една малка масичка в ъгъла и си наля чаша вода.

— Нямате ли нещо по-силно? — подхвърли, преди да отпие, на майор Куин.

Не последва отговор, а и Търкот не очакваше да има. Той знаеше, че Яков обмисля информацията. След като утоли жаждата си, руснакът седна отново и втренчи поглед в Дънкан.

— Всъщност, притежавате ли ключа, за който настоява тази Лексина?

— Не.

Веждите на руския агент се сключиха.

— Тогава защо тя смята, че е у вас?

— Първия път, когато Лексина ме попита защо се борим срещу Черната смърт, аз я измамих, че го имаме, с надежда да измъкна повече информация за него — призна Дънкан.

— Това е било грешка — поклати глава Яков. — Сега вече каквото и да казвате на онова същество, то ще смята, че го лъжете.

— Каква е тази „Стратегическая звезда“? — намеси се Търкот, отегчен от безцелния разговор.

— Трябва най-сетне да разберете… — продължи Яков, но Търкот го прекъсна:

— Не чуваш ли? Питам с какво ни заплашваше Лексина?

Яков бавно кимна.

— „Стратегическая звезда“, или „Страцида“, както се подвизаваше съкратено сред посветените, беше изстреляна през 1988 г., точно преди края на студената война, с полезен товар от сто тона на борда. Изведоха я на орбита от шестстотин километра над земната повърхност. Знаехме, че вашите спътници ще я засекат и започнахме да разпространяваме внимателно подготвена дезинформация. Твърдяхме, че става въпрос за първата степен от подготовката за извеждането на орбиталната станция „Мир“. Не беше това, разбира се. „Стратегическая звезда“ е военен спътник, конструиран да… — Яков млъкна и отново посегна към чашата с вода. Лицето му беше напрегнато.

— Да пренася оръжия? — подсказа му Дънкан.

— Тридесет и две едномегатонни кобалтови ядрени бойни глави, предварително програмирани да поразят определени цели от вашата страна. Достатъчни са да осигурят смъртоносна доза радиоактивен материал за всеки квадратен сантиметър на Щатите.

— Идиоти такива — произнесе Дънкан във внезапно възцарилата се тишина.

— С нашия меч по нашите глави — заключи мрачно Търкот.

Арлингтън, Вирджиния

48 часа и 40 минути до разрушението

Придружена от солиден ескорт, колата на секретаря по отбраната Уилям Уикъм напусна Пентагона и се насочи на север, по магистралата „Джордж Вашингтон“, която следваше брега на река Потомак.

Уикъм отиваше в Белия дом, за да моли президента за разрешение да атакува Великденския остров с атомни бомби. Във Флотата бяха подготвили нов план за проникване под силовото поле, заобикалящо острова, но адмирал Полдън, командващият Оперативна група 78, която държеше под обсада острова, не желаеше да се задоволи с половинчати мерки. Уикъм бе на едно мнение с адмирала. Пленяването на „Уорфайтър“ и разрушаването на „Атлантис“ бяха последният тласък, след който секретарят по отбраната се озова в лагера на онези, които твърдо вярваха, че не бива повече да се церемонят с пришълците.

Докато заобикаляха военното гробище, където ескортът трябваше да забави поради натовареното движение, Уикъм си спомни с гняв за изолационистите. Знаеше, че тъкмо те са най-върлите противници на идеята островът да бъде атакуван с крайни средства. Тъкмо обмисляше аргументите, които смяташе да използва в защита на своята позиция, когато колата внезапно закова на място и той полетя към предната седалка.

— Какво, по дяволите, става? — изръмжа Уикъм в интеркома, който го свързваше с шофьора, но сетне сам видя причината за спирането. Един грамаден булдозер бе свил рязко от аварийното платно, заемайки мястото между колата на секретаря и тази на охраната. Булдозерът се извъртя внезапно и насочи остриетата на греблото си право към тях.

— Измъкни ме от тук, Джордж — викна Уикъм в интеркома.

Шофьорът превключи на задна и колата се вряза в бронята на автомобила зад тях. Докато Уикъм търсеше пипнешком дръжката на вратата, булдозерът стовари греблото си върху предното стъкло на лимузината, строши непробиваемото стъкло и смаза шофьора върху седалката. Едно от стоманените остриета разпори нещастника на две, докато се издигаше обратно.

Уикъм блъсна вратата с рамо, но от удара цялото купе се бе усукало и тя не поддаде. Някъде отзад долетяха изстрели, но куршумите се удряха в стоманеното гребло. Охраната от предната кола също бе заобиколила бясно подскачащия булдозер и обстрелваше кабината. Завладян от маниакален стремеж да довърши започнатото, булдозеристът продължаваше да дърпа ръчките, без да обръща внимание на свирещите край него куршуми. Греблото се издигна отново, потрепери за миг и се стовари, този път право върху смазания покрив на лимузината.

Уикъм се свлече между седалките, за да избегне удара. Ламарината на тавана се разкъса с пукот и едно парче преряза като с нож краката му, приковавайки го на място. Болката бе толкова силна, че той изгуби съзнание.

Булдозеристът отново изтегли ръчката. Този път две от остриетата бяха завъртени право към окървавеното тяло на секретаря. Един от телохранителите се изкатери до кабината. В мига, когато се прицели в главата на булдозериста, маниакът премести рязко ръчката напред.

7.

Лунните, планини, Рувензори, Уганда

48 часа и 25 минути до разрушението

Муалама се пъхна между назъбените краища на разтрошените висулки, които превръщаха светлината от фенерчето му в калейдоскоп от различни по форма светлинни отражения. Отсрещната стена бе само на десетина стъпки. На пода имаше кръг от опушени камъни, бележещ мястото на някогашно огнище.

Погледът му бе привлечен от масивна плоча, подпряна в дъното на пещерата. Той заобиколи огнището и плъзна светлината по нея. Отгоре й бе издълбана арабската дума „седж“. Муалама почувства как пулсът му се ускорява. Думата означаваше „честност“, едно от достойнствата на посветения суфи.

— Помогни ми да я преместя — подвикна той на Лаго.

С общи усилия двамата отместиха плочата. В нишата под нея имаше увит в парцали и привързан с въженце пакет. Преди да го вземе, Муалама си пое няколко пъти въздух, опитвайки се да успокои развълнуваното си дишане. Вързопът бе доста по-тежък от онзи, който бе открил в Дяволското гърло. Той преряза въженцето и внимателно разгърна плата. Вътре имаше свитък от неколкостотин листа, завързани с червена панделка и чудесно съхранени в студената атмосфера.

Най-отгоре, с добре познатия почерк на Бъртън, бяха изписани няколко арабски думи. Докато ги четеше, Муалама превеждаше на глас:

„МОЯТ ПЪТ КЪМ ИСТИНАТА

ОТ СЪР РИЧАРД ФРАНСИС БЪРТЪН“

Муалама си свали ръкавиците и внимателно отгърна първата страница.

— Ах! — възкликна той, когато видя ситно изписания ръкописен текст.

— Какво има, чичо?

— Никога не е било лесно да вървя по стъпките на Бъртън, ето че и този път ме изненада — промърмори професорът, докато прелистваше страниците.

— Не бях виждал подобни знаци — съгласи се Лаго.

— Аз съм ги виждал, но само веднъж, при едни разкопки в Ирак. Това е мъртъв език, нарича се акадски и е бил използван в древен Вавилон и Асирия.

— Но защо надсловът е на арабски, а останалата част — на акадски?

— Защото заглавието е като указателна стрелка, която сочи към текста. Колко типично за Бъртън.

— Има ли някой, който може да чете на този език? — попита Лаго.

— Може би — Муалама спря на една страница, където имаше рисунка. Вдигна листа и го приближи към светлината. — Охо! Ето какво ми трябваше.

— Какво е това?

— Бъртън вероятно го е прерисувал от друг източник — Муалама върна листа на мястото му в ръкописа. — Напълно отговаря на предишните две рисунки, които открих, и ми сочи мястото, накъдето да продължа търсенията си.

— И това е?

— Връщаме се у дома, приятелю. В Танзания. Кратерът Нгоро-нгоро.

— Но какво има там?

— Ще разберем, когато го открием — Муалама се надигна и потупа племенника си по рамото. — Хайде, млади човече. Не може да си по-изморен от мен, а всичко това е толкова вълнуващо! Вървим по следите на велика загадка!

Зона 51, Невада

48 часа и 20 минути до разрушението

— Четиридесет и осем часа. — Кинсейд завъртя екрана на лаптопа си така, че всички да могат да го виждат, въпреки че никой не разбираше какво означават цифрите и графиките. — Лексина не си е изсмукала този срок от пръстите. Това тук е орбитата на „хищника“ и „Уорфайтър“… — Кинсейд докосна лявата част на екрана. После пръстът му се премести върху дясната. — А това е орбитата на „Страцида“. Точно след четиридесет и осем часа двете ще се доближат на разстояние от два километра в това място над Атлантическия океан. Предполагам, че Лексина ще използва още веднъж „хищника“, за да постави под контрол „Страцида“ и да промени орбитата й по такъв начин, че да го последва, както стана с нашия спътник. Ще са й необходими още осем часа, докато целият този комплекс се озове над територията на Съединените щати, за да се освободи от ядрения си товар.

— Вашето правителство не може ли да върне „Страцида“ на Земята, преди да е попаднала в техни ръце? — обърна се Търкот към Яков. — Или поне да промени орбитата му?

— На „Страцида“ няма резерви от гориво за маневрените двигатели. Изведен е на тази орбита преди повече от пет години. Освен това, конструкцията му не е предвидена за обратно навлизане в атмосферата — бомбите могат да се възпламенят от горещината. Излишно е да ви обяснявам колко неща се промениха в моята страна за последните десет години. Държавата обедня, властта отслабна. Само четвърт от базираните над и под повърхността ракетни системи са в състояние да функционират. Преди разполагахме с непрестанно, двадесет и четири часово спътниково наблюдение над територията на Съединените щати, сега през две трети от този период сме напълно слепи. Наблюдателните и шпионските ни спътници са остарели безнадеждно.

— Можем ли да унищожим „Страцида“, преди да се доближи до „нокътя“? — обърна се Търкот към Кинсейд.

— Напоследък изпитваме дефицит от орбитални установки — въздъхна Кинсейд. — Трябва да признаем, че Лексина предвидливо се е погрижила за това. Ще проверя обстойно въпроса, но мисля, че не бива да разчитаме на подобна възможност. Хубаво ще е, ако проверим дали момчетата от ВВС не биха могли да ни помогнат…

— Ако вече не са ни изпреварили и там — досети се Дънкан. — Както стана с „Атлантис“. — Тя поклати глава. — Значи, остават ни само четиридесет и осем часа.

— По-точно — отбеляза пунктуалният Куин, — четиридесет и осем часа и тридесет минути.

— Ами ако потърсим Лексина? Да я напипаме в леговището й или да прекъснем връзката й с „хищника“?

— Да, нищо чудно да съществува някакъв уред, ключ, с който се управлява от разстояние „хищникът“ — съгласи се Яков.

— Къде? — попита Търкот.

— Агенти от Четвърти отдел бяха открили извънземен летателен съд, за който се смяташе, че се управлява дистанционно.

— Но базата ви беше унищожена — посочи Дънкан. — Предполагам, архивите също.

— Архивите се намираха в един бункер, дълбоко под земята. Може и да са оцелели.

— Добре — кимна Дънкан. — Заминаваш за Русия. Виж дали не може да се направи нещо за установяване контрол над „хищника“. Други идеи?

— Аз също смятам, че дистанционното управление се осъществява от борда на извънземен летателен съд — обади се майор Куин. — Ще прегледам нашите архиви, за да проверя дали не разполагаме със сведения по въпроса, които да са били пазени в дълбока тайна.

— Аз пък ще хвърля едно око на запаметяващите дискове, които донесоха от базата „Скорпион“ — обеща Кинсейд.

— Нещо друго?

— Може би стражът от Великденския остров ще разполага с информация? — подхвърли Куин.

— И аз мислих за това — съгласи се Дънкан. — Щом стражът използва Кели Рейнолдс, за да ни изпраща информация, може би бихме могли да установим връзка и в обратна посока. Отивам на Великденския остров, за да проверя дали не можем да се свържем с Кели. Във Флотата са разработили нов план за проникване зад силовото поле. Ако успеят да го осъществят, ще поискам да съм с първата група, за да потърся Кели.

— Те вече опитаха и се провалиха — поклати глава Търкот. — „Спрингфилд“ все още е на дъното на океана, под прицела на „изтребителите фу“.

— Аз мисля, че Великденският остров има важно значение — заяви Дънкан. — Той е оперативният център на Аспасия тук, на Земята, също както Циан Лин е център на артадовата фракция. Не можем да се върнем в Циан Лин, защото китайците хвърлиха върху него атомна бомба. Но все още има надежда да проникнем обратно на Великденския остров. Както каза Яков, врагът на нашия враг може да сподели с нас ценна информация.

— А какво е състоянието на аирлианската база на Марс? — обърна се Дънкан към Кинсейд.

— Държим я под постоянно наблюдение. Засега няма следи от каквато и да било активност. Сидонийският страж и този от Великденския остров си разменят редовно съобщения. Специалистите от Агенцията за национална сигурност все още не са в състояние да дешифрират кода.

— Майк? — Дънкан кимна към отсрещния край на масата.

Търкот повдигна рамене.

— Аз съм само един наемен войник. Ще чакам, докато назрее кризата. Засега няма нищо за мен.

— Твоят отряд от специалните части току-що пристигна — майор Куин посочи екрана на своя лаптоп, свързан с оперативния център на Куба.

— Ще ида да се запозная с тях — рече Търкот.

Яков се размърда.

— Докато назрее следващата криза, бих искал капитан Търкот да дойде с мен в Русия. Ще ми е необходим като… как беше по вашему… подкрепление? Съмнявам се, че мога да разчитам на каквато и да било поддръжка от страна на моето правителство.

— Ти какво смяташ? — обърна се Дънкан към Търкот.

— Защо пък не?

Дънкан се изправи, наклони се напред и положи длани върху масата, около която се бяха събирали в продължение на пет десетилетия членовете на „Меджик-12“.

— Господа, всичко остава на нас. Казах ви, че президентът е затънал до гуша в политически боричкания. Действията на КИСПП са блокирани от изолационистите. Съобщението на Кели от Великденските острови само ще влоши настроенията сред обществеността. Смятам да информирам президента за новата заплаха, отправена ни от Лексина и Онези, които чакат, но честно казано, не вярвам някой там да реши проблема.

— С други думи — заключи Яков, — не можем да вярваме на когото и да било извън тази стая.

Дънкан кимна.

— И да търсим ключа — добави тя и погледна към Куин. — Колко време ни остава?

— Четиридесет и осем часа и двадесет и пет минути.

— Да тръгваме — нареди Дънкан.

Останалите се надигнаха и се отправиха към вратата. Дънкан и Търкот бяха последни. Майк я застигна и я хвана за ръката.

— Знаеш ли, исках да те питам… — заговори той, но в този момент телефонът й иззвъня.

— Дънкан — произнесе тя в слушалката. Слуша напрегнато около минута, сетне затвори. — Извинявай, Майк, зовът на дълга. Лоши новини. Току-що са убили секретаря по отбраната. Вероятно от човек на Водачите.

— Божичко! — възкликна Търкот. — Но защо?

— Вероятно, за да попречат на президента да вземе решение за атака срещу Великденския остров. Работа на „Мисията“, естествено.

— Ето че попаднахме между два огъня — въздъхна Търкот. — „Мисията“ и Онези, които чакат ни притискат от две страни, за да не позволим да прекратят войната помежду им.

— Уговорена е телефонна среща на Националния съвет за сигурност, във връзка с убийството, ситуацията около „Уорфайтър“ и „Страцида“.

— Е, да, зовът на дълга — Търкот освободи ръката си от нейната. Тя прегърна куфарчето си и си придаде делови вид.

— Майк, иди се запознай с момчетата от специалните части, преди да отлетиш за Русия. Нека майор Куин ги снабди със сателитни телефони, да определи старши и да му съобщи пълномощията. Освен това да им отпуснат един скакалец за транспорт.

— Слушам, командире — засмя се Търкот. Тя понечи да се извърне към вратата, но той я спря.

— Лиза?

— Да?

— Пази се.

Той въздъхна, докато вратата се затваряше зад нея, сетне си наложи да се съсредоточи върху предстоящото. Малко по-късно, когато се изкачи в хангара, там вече го очакваха войниците от специалните части. Докато се приближаваше, насреща му застана нисък, набит мъж с капитански нашивки.

— Майк Търкот, аз съм Билъм — рапортува той. — Полковник Микел ми нареди да изпълнявам безпрекословно заповедите ви.

Без да губи време, Билъм представи останалите:

— Това е моят заместник, лейтенант Табор, старши сержант Болц, снайперисти — сержанти Тръски и Деди, свързочници — сержанти Преватил и Гарса, медици — сержанти Руни и Аскинс, сапьори и специалисти по диверсионна дейност — сержанти Метайер и Джонс. Група 055 готова за изпълнение на поставените задачи, сър.

Търкот долови едва забележимата ирония в гласа на Билъм. Можеше да си представи как изглеждат нещата от негова гледна точка — никой не би посрещнал с ентусиазъм едно толкова смътно и неопределено назначение. Микел със сигурност бе подбрал добре подготвени хора, но вероятно от различни поделения, за да избегне възможността от вражеско проникване, а това несъмнено се отразяваше на взаимодействието в групата.

Майк предаде инструкциите на Дънкан и ги насочи към майор Куин, за да получат подходяща екипировка. Когато се озърна, Яков беше застанал при скакалците и разговаряше с един от пилотите. Руснакът очевидно нямаше търпение да тръгнат колкото се може по-бързо.

— Някакви специални инструкции — попита Билъм, — или просто да сме готови за всичко?

Търкот сви рамене.

— Бих искал да съм по-конкретен, но сами разбирате, че в нашата работа може да се наложи да вършим какво ли не. Ако някой от нас ви потърси, смятайте, че положението е доста сериозно и се гответе за действия в пъкъла. Майор Куин ще ви въведе в обстановката. — Тъкмо когато понечи да тръгне към Яков, хрумна му друга мисъл. — Капитане, някой от хората ви бил ли е готвен за САПО?

На лицето на Билъм се изписа недоумение.

— Сър, специалните части не се готвят за подобни операции.

— Зная — кимна Търкот. — И все пак, в групата ви има ли човек, преминал обучение за САПО? — САПО означава: Стратегически атомни подривни операции. Войниците от тези групи се прехвърляха в тила на врага, съоръжени с преносими атомни устройства, които после трябваше да бъдат взривени. Необходимостта от тях бе отпаднала с появата на ракетите „Круз“. Само че в конкретния случай Търкот се съмняваше, че ще им позволят да използват подобна ракета.

Билъм кимна.

— Сержант Болц е служил в 7-ма САПО група, а аз бях записан в 10-та. Останалите са твърде млади, за да си спомнят подобно нещо.

Търкот посочи към асансьора.

— Когато се срещнете с майор Куин, вижте дали не може да ви осигури по една „бомба“.

Билъм се ококори.

— Имате ли право на подобни решения, сър?

— Ако нямах, нямаше да го казвам. Всъщност, аз самият вече съм ги използвал — отбеляза Търкот. — Искам да сте готови за всичко като истински скаути. За всеки случай.

8.

Циан Лин

47 часа и 25 минути до разрушението

Циан Лин беше най-голямата гробница в света, по-голяма дори от каменните пирамиди в Египет и гигантските глинени пирамиди в Централна и Южна Америка. Според историците вътре били погребани Гао Цун, третият император от династията Тан и неговата съпруга, единствената императрица, управлявала някога Китай.

Гробницата Циан Лин е разположена северно от град Сиан, известен като първата императорска столица и най-източна крайна спирка на Пътя на коприната, който в древни времена се простирал от Западен Китай през Централна Азия до Близкия изток и Рим. В момента градът бе на границата между бунтуващите се мюсюлмански племена в Западен Китай и официалната власт в Пекин.

Само преди няколко дни китайското правителство бе издало нареждане гробницата да бъде обстреляна с нисковисочинна ракета с ядрена глава от типа ЦСС-5, вследствие от което растителният и животинският свят в радиус от петнадесет километра наоколо бе изпепелен и унищожен. При взрива изчезнаха безследно ценните каменни статуи на шестдесетте чуждоземни посланици при двора на императора, както и всички останали старинни постройки. Самият хълм обаче бе останал напълно запазен, благодарение на силовия щит, задействан с помощта на извънземно устройство.

Несъмнено взривяването на атомна бомба в пределите на Китай бе признак за безсилието на властите пред онова, което ставаше в тази част на страната, и неспособността им да се справят с възникналата криза. В представите на обикновените китайци, възпитани да благоговеят пред традициите и величието на миналото си, обстрелът на древната императорска гробница бе престъпление, равняващо се на поругаване честта на предците им.

Но едва ли някой знаеше, че благодарение защитата на силовото поле гробницата бе съхранила непокътнати всички земни и извънземни артефакти, които се съдържаха в недрата й. В една от големите подземни галерии, кръстосала крака, седеше професор Че Лу. Макар и твърде възрастна, професорката бе запазила свеж ум и бистър поглед върху действителността.

Чу Лу бе жива свидетелка на цялата съвременна история на Китай. Едва двадесет и шест годишна тя бе участвала в Големия поход на председателя Мао. Само шест от жените участнички в този поход бяха стигнали живи до края, след като за три години близо стохилядната партизанска армия бе извървяла над десет хиляди километра, за да избяга от превъзхождащите я сили на Чан Каиши.

Че Лу осъзнаваше колко важно е за пекинските власти да разрушат гробницата. Действията им бяха породени не толкова от слепия страх пред пришълците, колкото от отчаяното им желание да задържат страната в лоното на невежеството.

Тя се огледа замислено. Стените и таванът на галерията бяха подпрени от масивни метални конструкции, които се губеха от погледа. По пода бяха разхвърляни грамадни контейнери, чието съдържание оставаше неизвестно, с изключение на един висок цилиндър, който бръмчеше едва доловимо и вероятно бе генератор на силовото поле, на което дължаха живота си. Черният му метален капак се бе разтворил по команда на Елек, отправена чрез стража. Разположеният вътре, закачен на яки подпори металносив гонг бе започнал да се върти все по-бързо, променяйки цвета си непрестанно. Червени, оранжеви, виолетови и зелени отблясъци трептяха и сега по повърхността му.

На петдесет метра от мястото, където седеше Че Лу, върху стената се виждаше яркозелено сияние, по-силно дори от светещото тяло на тавана. Вътре в него бе разположен командният център, зад него бе помещението, приютило златистата пирамида на стража от Циан Лин.

Че Лу потършува в плетената си чанта и извади захабена кожена торбичка. Тя изсипа съдържанието й на пода. Бяха четири загладени парчета от кост.

— Мислила ли си някога за какво са служели? — попита я старецът до нея. Че Лу познаваше Ло Фа от много години. Знаеше, че известно време се е занимавал с кражби и други недотам законни дела, но сега предпочиташе да го наричат „борец за свобода“. Носеше избеляла дочена риза и черни панталони. На стената до него бе подпрян верният му автомат „Калашников“. Ло Фа бе открил костите близо до входа на гробницата и ги бе пратил на професорката в Пекин, с което всъщност бе пробудил интереса й към пътешествие из този край на страната.

Тя вдигна една от костените плочки и му я подаде. Беше от бедрената става на някакво животно, вероятно елен, с триъгълна форма и две издължени плоски страни, в който бяха издълбани непознати знаци.

— Това са оракулски кости.

Ло Фа завъртя костта в ръка, сетне й я подхвърли обратно.

— Да не се мислиш за врачка, която гадае бъдещето на кости? А те смятах за образован човек. — Той плю на прашния под. — И без помощта на костите мога да предскажа твоето и моето бъдеще. Всички ще умрем в тази проклета гробница. Включително и онова същество там — той посочи Елек, който се навърташе около няколко затворени контейнера.

Че Лу бе склонна да се съгласи, че Елек не е като тях — най-вече заради издължените му като на котка очи с яркочервени зеници. Но той също така не беше и аирлианец — не приличаше на холографското изображение на пришълеца, което бе видяла в един от горните тунели. По-скоро причудлива кръстоска между извънземно и човек, реши тя, копеле, създадено да върши мръсната работа на своите господари.

— Не бива да губиш надежда — укори го професорката.

Ло Фа изсумтя презрително.

— Надеждата е лошо нещо. Надеждата е това, което имат децата, преди да опознаят света. Твърде стар съм, да се залъгвам с надежди.

Че Лу посочи Елек.

— Онзи… и извънземните, за които работи, са дошли на Земята много отдавна. Много, много поколения преди ти и аз да сме се родили. Но ние, хората, все още сме тук. Ето, двамата с теб живяхме дълъг и пълноценен живот. Работихме, за да осигурим бъдещето на нашите деца. Пришълците не са всемогъщи. Погледни го как кръстосва галерията. Не може да се добере до най-долното ниво, а точно там иска да отиде. И той като нас има свои слабости.

— И е в капан — кимна Ло Фа.

Че Лу побутна оракулските кости.

— В началото не знаех какво пише на тях. — Тя бръкна отново в чантата си и извади бележник с кожена подвързия. Беше захабен, обгорен и опушен от едната страна. — Този бележник принадлежеше на професор Нейбингър, ученият, който пръв разчете староруническия език. С негова помощ преведох надписите от стената в горната галерия на гробницата и знаците върху костите. Винаги съм се гордяла с факта, че нашият народ пръв е изобретил писмеността. Дори ще ти кажа, че китайската дума „цивилизация“, уенха, означава всъщност превръщане на писменото слово в действие. Но надписите върху тези кости са на език, по-древен дори от нашия.

— Спести ми лекцията — помоли я Ло Фа. — Сега не сме в университета. Какво пише на кокалите и върху стената?

— Да не бързаш за някъде? — подигра го Че Лу. — Мозъкът ти е закърнял, не е зле да го поразмърдаш малко. Лекцията ще ти се отрази добре.

Ло Фа се засмя.

— Е, продължавайте, госпожо професор.

Че Лу положи сбръчканата си от старост ръка върху корицата на бележника.

— Професор Нейбингър бе изключително надарен учен. Умът му бе отворен, не като твоя. — Тя вдигна една от изрисуваните костени плочки. — Показах тези надписи на много от нашите най-изтъкнати специалисти, но те ги сметнаха за безсмислици. Често предпочитаме да не обръщаме внимание на онова, което не разбираме. Нейбингър беше египтолог. Интересът му бе насочен към древни писмени знаци, което се различават от стандартните йероглифи. Обиколил е цялата планета и е открил подобни надписи на най-различни места. Повечето археологически паметници, върху които има надписи на старорунически, датират от най-древните времена на човешката история. Въпросът, който си задавал, е по какъв начин едно и също писмо е било познато по онова време както в Египет, така и в Южна Америка. Спомни си, старче, в онази епоха хората още не са били в състояние да прекосяват моретата. Макар да не знаел какво обяснение да приеме, той продължил упорито изследванията си. Събрал колкото се може повече образци от старорунически надписи и се опитал да ги разчете.

— Аз пък друго се питам — прекъсна я Ло Фа. — Защо един и същи език е бил използван на различни места? Дали не са ни го завещали аирлианците?

— Възможно е — сви рамене Че Лу. — Вярно, че между отделните знаци и надписи се наблюдават известни различия, както и при различни версии на един и същи коренен език. Според някои мои колеги антрополози човешката цивилизация е възникнала почти едновременно на няколко изолирани едно от друго места — Египет, Китай, Югоизточна Азия и Централна Америка. Според изолационистите всички тези цивилизации са се развивали самостоятелно и независимо една от друга. Тези изолирани една от друга групи необяснимо как преодолели прага на цивилизованост някъде в третото столетие преди Христа. Изолационистите го отдават на процеса на „естествена еволюция“. Тук, в Китай, ние имаме малко по-различен възглед. Все пак, нашата цивилизация е била по-развита от останалите, първа е изобретила писмеността, барута, магнитната стрелка, печатарската преса и прочее. Има с какво да се гордеем. — Че Лу разтърка с пръсти повърхността на плочката. — Но сега вече знаем, че не е вярно. Не ние първи сме открили писмеността, нито цивилизацията. В действителност, империята, която сме създали в най-древни времена, е била само бледо подобие на могъщата държава, процъфтявала на изчезналия континент Атлантида. И макар нейните жители да са били подчинени на своите аирлиански господари, те са живели в едно много по-развито общество. Когато Артад разрушил Атлантида, за да накаже Аспасия и неговите привърженици, малка част от нейните жители успели да избягат. Те не само разнесли по света легендата за Атлантида и за Големия потоп, но също така се превърнали в зрънца на нови цивилизации. Тази теория за раждането на човешката цивилизация, която вече е потвърдена и от факти, се нарича теория за преселението.

— А какво е станало с оцелелите пришълци? — попита Ло Фа. — Те къде са отишли?

— Най-вероятно Аспасия и неговите последователи са отлетели за базата на Марс. Ако може да се вярва на последните новини, Аспасия е мъртъв, убит е при взрива, предизвикан от капитан Търкот, при който беше разрушен и аирлианският флот. Що се отнася до Артад… — тя махна с ръка към далечния край на галерията. — Лично аз смятам, че той спи в подземието, така, както Аспасия е спал през тези години на Марс. Вероятно по тази причина Елек иска да слезе долу.

— Нищо не спечелихме, когато се събуди Аспасия — промърмори недоволно Ло Фа. — Защо трябва да смятаме, че с този Артад ще е различно?

— О, не зная отговора на този въпрос.

— Още нещо. Щом са използвали гробницата на Гао Цун, за да скрият Артад, тогава може би пришълците имат пряко отношение към ранното развитие на китайската цивилизация?

— Може и така да е — съгласи се професорката. — Нейбингър откри, че един участък от Великата китайска стена, в планините северно от Ланчжоу, е бил построен във формата на староруническия символ „помощ“. Този символ може да се наблюдава с невъоръжено око от космоса. Няма никакъв начин обикновените строители на стената да са знаели за това.

Ло Фа претърколи с ръка костите.

— А тези какво ти казаха?

— По-скоро намекват за това-онова. За Ши Хуанчжоу. Първият император. Поднебесният син, който обединил Китай и започнал строежа на Стената.

Ло Фа кимна.

— По-рано спомена, че той също може да лежи някъде заровен из гробницата, макар Гао Цун да е от по-късната династия Тан. — Ло Фа се замисли. Професорката не бързаше да го прекъсне. Знаеше че умът на стареца сече като бръснач. Изведнъж Ло Фа ококори очи. — Чакай, чакай. Да не смяташ, че пришълецът Артад е всъщност Ши Хуанчжоу — основателят на Първата династия?

— Разказах ти някои от легендите за Ши Хуанчжоу. Писано е, че когато се родил, в небето се появило ослепително сияние, което идвало откъм съзвездието Голямата Мечка. Но думата „роден“, може да има друго значение. Например „пристигнал“.

— От звездите — уточни Ло Фа.

— Или от небето, с някой от скакалците, които сега са при американците. Или пък с кораба-майка.

— В легендата се казва, че когато Ши Хуанчжоу срещнал Западната императрица в планината Уанг, те изобретили нещо. Уред, непознат за онзи свят и невиждан дотогава. Най-добрите разказвачи го описват като дванадесет големи огледала върху триножници, насочени към небето. С този уред трябвало да се въздейства на земното притегляне. Докато работел, той издавал тихи, бръмчащи звуци. Освен това през огледалата се виждали звездите.

— А сетне се появил Чи Ю, господарят на Юга, който предизвикал на бой самия Ши Хуанчжоу — подхвана развълнувано разказа Че Лу. — Знаеш ли, май действително има нещо в тази стара легенда.

— Дали пък Чи Ю не е бил Аспасия — или някой от неговия лагер?

Че Лу кимна.

— Ами да. Докато Ши Хуанчжоу управлявал северната част на древния Китай, Чи Ю се разпореждал в южната. За него казват, че не бил човек, а машина. Метално чудовище, което можело да лети.

Ло Фа се огледа.

— Ако Артад спи тук, може би съществува и Чи Ю. И сега това метално чудовище се спотайва и чака своя миг, за да се нахвърли върху нас.

Че Лу проследи с поглед Елек, който отново пресичаше подземната зала.

— Май си прав. Не се знае какво ще последва, ако онова, което спи долу, се пробуди.

Кратерът Нгоро-нгоро, Танзания

43 часа до разрушението

Леопардът се прокрадваше безшумно между високите, жилави треви. Ноздрите му затрептяха развълнувано, когато усети носената от вятъра миризма. Ушите му щръкнаха и той завъртя глава на север. Миришеше на разровена почва, което беше странно, но още по-странна бе миризмата на двукраките същества — рядкост за вътрешността на кратера Нгоро-нгоро.

Леопардът имаше известен опит с подобни същества и знаеше, че е най-добре да бъдат избягвани. Той се обърна и побягна на север, заобикаляйки опасния участък.

Изправен откъм подветрената стена на леопарда, Муалама вдигна глава и замръзна, стиснал лопатата.

— Шшшт! — той махна на младежа до него да спре.

Лаго заби лопатата, разкърши рамене и се огледа.

— Какво?

— Шшшт! — повтори професорът с пръст на устни. — Нещо се спотайва в шубраците.

Лаго приседна на края на трапа, който бяха изкопали. След спускането от Спики, пътя до летището и обратния полет до Танзания, последното, което би искал да прави, бе да копае яма насред Нгоро-нгоро, но чичо му беше неумолим.

— Това беше леопард — заяви Муалама, заслушан в далечното ръмжене. Той насочи вниманието си към дупката.

— Леопард? — повтори Лаго и очите му зашариха по храстите. — Ще ни нападне ли?

— Вече си е плюл на петите — успокои го Муалама. Забавляваше се истински със своя племенник. Младежът беше опитен алпинист и смел леководолаз, но чудесата на природата на собствения му континент не го интересуваха никак.

Намираха се в централната част на кратера Нгоро-нгоро, разположен в северната територия на Танзания. Нгоро-нгоро е вторият по големина кратер в целия свят. Широк е двадесетина километра и обхваща площ от четиристотин и петдесет квадратни километра. Кратерът е разположен на двеста и двадесет метра над морското равнище и според геолозите някога е представлявал гигантски действащ вулкан, който с течение на времето се е снишил от ерозията. Но Муалама не беше на същото мнение. Достатъчно бе да погледне отвъд източния ръб на Нгоро-нгоро, където се извисяваше заснеженият връх на планината Килиманджаро, и да си зададе логичния въпрос — защо и онзи вулкан не се е смалил под въздействие на времето и климатичните условия. И двата вулкана, доколкото му беше известно, бяха на една и съща възраст.

До самия край на трапа, който копаеха, върху разгънат триножник бе поставен теодолит. Тази сутрин Муалама го бе използвал, за да извърши последните измервания, въз основа на данните, открити в ръкописа на Бъртън. Така окончателното място бе определено с точност до десет метра. Но десет метра са доста голямо разстояние, особено когато трябва да копаеш в глинестата почва и разполагаш само с две лопати и четири ръце.

— Уверен ли си, че тук има нещо? — попита за трети път Лаго, докато повдигаше лопатата.

Муалама спря.

— Не мога да съм сигурен, докато не го открия.

Лаго махна с ръка към стената на кратера.

— Но мястото е толкова голямо. Защо точно тук? Откъде въобще знаеш, че в чертежа става въпрос за кратера?

— Бил съм тук и преди. Разполагам с информация от други източници. Чертежът на Бъртън бе само последното парче от мозайката. Но дори той не е знаел точното място. Предполагал е, че тук има нещо, дори е разполагал с няколко нишки. Преди доста години открих наблизо първата следа. Беше на около три километра оттук.

— Какво? Наистина? — Лаго се огледа объркано. Муалама сочеше с пръст към един участък от кратера.

— Виждаш ли главата на дракона?

Лаго присви очи.

— Онази скала, дето се подава?

— Да. С малко въображение ще ти заприлича на дракон. Това беше първият знак. Изрисуван върху парче стар пергамент, запазен от монаси, които не знаеха какво съхраняват, нито къде точно се намира този „знак на дракона“. Разбира се, и аз — като Бъртън — в началото нямах представа къде да го търся. Едва миналата година узнах, че следите водят към кратера Нгоро-нгоро. Този знак беше първата отправна точка. А сега разполагаме и с втората. Погледни в обратна посока — онази вдлъбнатина в стената отговаря напълно на рисунката, която открихме в планинската пещера. Не зная какво е намерил Бъртън, племеннико, но ако продължаваме да копаем, скоро ще разберем.

— Но щом в ръкописа на Бъртън не е указано, че мястото е в кратера, откъде го научи?

— Чувал ли си за църквата „Бет Гьоргис“?

Лаго поклати глава.

Муалама посочи окачената на кръста му манерка. Младежът му я подаде и той отпи жадно, преди да продължи разказа си.

— Според легендата, една нощ царят на Аксум Лалибела бил пренесен на небесата, докато спял, където му наредили да построи храм, място за поклонение. Веднага щом се пробудил, той издал заповед да започне строежът на „Бет Гьоргис“, а на строителите помагали „ангели“. Тази Църква е много загадъчна. Невъзможно е да е била построена със сечивата, с които са разполагали в онези времена. Почти цялата е издълбана в твърда скала. В известен смисъл сградата може да се нарече скулптура от камък. Науката досега не разполага с отговор на тази загадка.

— Да не са я построили аирлианците?

Муалама кимна.

— Може би. Първоначално в скалата е била прокопана висока четири етажа галерия. Квадратната част в центъра на тази галерия е била оформена като църква, до която се стига по един тунел. Самата сграда е с формата на кръст, издялан от невероятно здрав камък. Стените й са изпъстрени с многобройни картини и надписи. Една от фреските ме накара да се обърна към монасите от църквата с няколко въпроса. На нея се виждаха първо два заснежени планински върха, а по-долу само един от тях. Върхът, който присъстваше и на двете рисунки, бе Килиманджаро.

— Но нали каза, че на първата рисунка имало два върха?

— Това е бил вторият връх — Муалама посочи земята под краката си. — Близнакът на Килиманджаро.

— Според учените кратерът съществува от незапомнени времена.

— Може би — отвърна професорът. — А може би не.

— Няма никакви признаци вулканът да е бил действащ от двадесет хиляди години насам — възрази Лаго.

— Тогава да си представим, че върхът на планината е бил разрушен по някакъв друг начин.

Лаго не знаеше какво да каже. Идеята, че нещо би могло да превърне в кратер грамадния планински масив надхвърляше всякакви представи.

— А какво те накара да отидеш в онази църква? Защо въобще тръгна по следите на един отдавна умрял пътешественик?

— Това е дълга и объркана история, която започна по времето, когато бях на твоите години и учех в Англия. Какво знаеш за сър Ричард Франсис Бъртън?

— Само това, което си ми разказвал досега.

— Виждам, че има пропуски в образованието ти — въздъхна Муалама. — Сър Ричард Франсис Бъртън е превел „Хиляда и една нощ“ и „Кама Сутра“. Той е бил изключителен лингвист и владеел перфектно много езици. Първоначалният ми интерес към кратера бе предизвикан от едно негово пътешествие до Африка и едно непубликувано писмо, открито след смъртта му, написано на непознат език. В началото го сметнах за белетристичен опит, но скоро вече знаех със сигурност, че не е така… Хайде, стига сме почивали. Хващай се за лопатата.

Лаго вдигна неохотно лопатата и се зае да копае.

След близо два часа, сечивото на Муалама удари в нещо твърдо и отскочи със звън нагоре. Професорът замря, обърса потта от челото си и остана съвършено неподвижен в продължение на няколко секунди. После коленичи и разчисти пръстта с ръце. Пръстите му докоснаха плосък камък с нещо гравирано на повърхността.

— Спираме — произнесе Муалама, но толкова тихо, че отпърво Лаго не го чу.

— Какво? Откри ли нещо?

— Да — професорът махна с ръка към паркирания недалеч джип. — Донеси ми четката и няколко лопатки.

Лаго се затича да изпълни нареждането.

— Какво е това? — попита, когато се върна.

Муалама не отговори. Той изстърга внимателно с лопатката горния слой пръст, натрупа я на купчинка и я изхвърли от дъното на трапа. Отдолу, малко по малко се разкриваше плоча от червеникав камък. Професорът продължи разчистването с четка. Когато приключи, изправи се и приседна на ръба на трапа. Каменната плоча бе с дължина над два и половина метра и ширина метър и нещо. Горната й част бе съвсем гладка, ако се изключеха гравираните надписи. Имаше причудлив, кървавочервен цвят. Никога досега Муалама не бе срещал подобен материал. Но вече беше познал надписите.

Бяха на старорунически.

Езикът на пришълците.

Великденският остров

42 часа и 30 минути до разрушението

Великденските острови са под юрисдикцията на чилийското правителство, но събитията от последните месеци бяха наложили престъпването на това право, а и в интерес на истината, властите в Сантяго бяха щастливи, че друг се е захванал с проблема. Дори бяха предоставили официално правото да се предприемат необходимите мерки от страна на КИСПП и ООН.

Чилийците не бяха кой знае колко загрижени, че губят контрол върху островите по две основни причини. Едната бе, че островите са разположени на близо три хиляди километра от бреговата им линия, превръщайки ги в най-изолираното място на планетата. А втората — че въоръжените сили на КИСПП, чието ядро се оформяше от Флотата на САЩ, не бяха в състояние да проникнат зад непрозрачния силов щит, който сега заобикаляше главния остров Рапа Нуи. Никой нямаше ни най-малка представа какво се случва вътре.

Последният опит да бъде преодоляно силовото поле с помощта на торпедо с дистанционно управление, изстреляно от борда на атомната подводница „Спрингфилд“, бе довел до обсаждането на подводницата на океанското дъно от няколко „изтребители фу“ — малки, златисти сфери, които притежаваха ужасна разрушителна мощ и съсредоточаваха своята енергия върху обекти, излъчващи електромагнитни вълни. Тъй че подводницата беше в безопасност, докато не се движеше. Тя обаче разполагаше с ограничен запас от въздух, вода и храна и когато някой от споменатите три жизненонеобходими фактора се изчерпеше, щеше да настъпи криза. До този момент имаше още няколко седмици и решението на КИСПП бе засега да не се прилагат драстични мерки за освобождаването на подводницата. Основна причина за взимането на това решение бе нарастването на групата на изолационистите.

Преди откритието, че в пещерите под вулканичните върхове съществува извънземен страж, единственото, с което Великденският остров бе известен пред света, бяха гигантските каменни глави, подредени по бреговете му.

Великденският остров има приблизително триъгълна форма, с по един вулкан във всеки от трите краища. Общата му площ е само сто шестдесет и пет квадратни километра, но въпреки малките си размери, някога островът е бил средище на процъфтяваща цивилизация, достатъчно напреднала, за да може да построи моаи, както са известни сред местните туземци гигантските каменни монолити, обърнати с лице към океана. Вече нямаше никакво съмнение, че моаи олицетворяват аирлианците — техните червени каменни шапки съответстват на червените коси на пришълците, а издължените им ушни миди наподобяват на холографското изображение от горната галерия в Циан Лин.

Малцината останали на острова туземци го наричаха Рапа Нуи, но за останалата част от света той бе известен като Великденския остров — заради датата, на която е бил открит през 1722 г.

Именно под вулканичния връх на Рано Као бе разположен стражът-компютър на извънземните. Там се намираше и тялото на Кели Рейнолдс, притиснато към повърхността на високата шест метра златиста пирамида, в която се помещаваше компютърът. Сиянието, което обгръщаше тялото й, го поддържаше в състояние на стаза. Една гъвкава метална сонда излизаше от основата на пирамидата и завършваше в шията на Кели, осигурявайки по този начин телепатичната връзка.

Границата, която разделяше ума на Кели Рейнолдс от този на машината бе съвсем тънка, по-скоро духовна, отколкото физическа, защото стражът правеше опити да проникне в мозъка й с помощта на гъвкавата сонда и квантови вълни.

Интересът на Кели Рейнолдс към загадките, спотайващи се в Зона 51, бе породен от едно разследване на неин приятел — репортер на име Джони Симънс. Смъртта му, предизвикана от зловещи опити с човешкото съзнание, извършвани по поръчка на „Меджик-12“ в тайната биолаборатория в Дълси, Ню Мексико, бе оставила траен отпечатък в душата на Кели. Постепенно тя се изпълни с вярата, че единственият път за оцеляване на човечеството е час по-скоро да се намери общ език с пришълците. Най-добрият начин да се осъществи това е чрез пряко общуване със стража-компютър. Но след като пристигна тук, за да осъществи намеренията си, Кели попадна в клопката на същото поле, с помощта на което бяха управлявани от разстояние някогашните членове на „Меджик-12“.

Стражът-компютър под Рано Као бе централната част от сложна и чудата конструкция, от която тялото на Кели Рейнолдс бе само един детайл. Метални ръце се пресягаха от двете страни на пирамидата и сглобяваха миниатюрни машинки, използвайки части от изоставеното оборудване на КИСПП.

По земята около стража щъкаха микророботи, които наподобяваха уголемени механизирани мравки. Една конвейерна линия от подобни микророботи заемаше протежението на тунела, прокопан от техниците на КИСПП, и излизаше на повърхността. Самите микророботи бяха няколко вида. Носачите, с дължина осем сантиметра, разполагаха с шест метални крачета и две ръце за хващане и пренасяне които можеха да се протягат напред, да се завъртат и да повдигат нагоре онова, което са натоварили. Конструкторите, дълги дванадесет сантиметра, имаха четири ръце и четири крака. Всяка от ръцете бе различна от останалите, в зависимост от функцията, за която бе предназначена.

Микророботите вече бяха успели да прокопаят отвор в центъра на пещерата до плазмения пояс, на три и половина километра по-надолу в земните недра, откъдето стражът черпеше допълнителна енергия. Термоядреният реактор, оставен навремето от Аспасия, не разполагаше с достатъчни енергийни ресурси за задачата, която предстоеше.

Всички изоставени от хората компютри бяха асимилирани от по-сложните аирлиански структури. Тук-там проблясваха монитори, сменяйки образите с бързина, която човешкото око не можеше да проследи — извънземният страж обогатяваше познанията си за човешкия свят с помощта на ИНТЕРЛИНК и Интернет. Стражът също така поддържаше постоянна връзка с Марс, където тамошният компютър бе управляван от останалите в базата аирлианци.

Дълбоко в ума на Кели съществуваше едно микроскопично местенце, където собственото й аз все още бе съхранено. Докато стражът експериментираше с нея, извличаше спомените й и ги записваше, за да попълни информационните си запаси, Кели също бе в състояние да възприема някои картини по пътя на обратната връзка.

Пръв Питър Нейбингър бе осъществил контакт с този страж и бе станал пряк свидетел на това как Аспасия се е превърнал в спасител на човечеството. Ала по-късно Нейбингър бе влязъл във връзка и със стража от Циан Лин, където му бе представена напълно противоположна версия. В момента стражът нямаше заповед да подава на Кели някакви конкретни изображения. Сцените, които тя „виждаше“, бяха по-скоро отражение на „мисловната“ му дейност, докато той изследваше, обработваше, разменяше и запаметяваше цялата информация, до която съумяваше да се добере.

Кели вече бе „видяла“ преместването на моаи от каменоломните в подножието на Рано Рараку, където ги бяха издялали, до крайбрежните платформи. Известна й бе и причината за тяхното поставяне — загадка, която векове наред бе измъчвала умовете на западните мореплаватели. Кели знаеше, че статуите трябва да служат като предупреждение към чужденците, които биха дръзнали да стъпят на брега на Великденския остров.

Но някои не бяха обърнали внимание на това предупреждение. Спуснали се през южноамериканските планини, от разположения сред върховете Тиахуанако, тези хора бяха построили платноходки и бяха потеглили на запад, през Тихия океан, за да търсят съюзници в борбата срещу стражите — един от които бил скрит в пирамида в центъра на техния град. Ала злата съдба ги бе преследвала през целия им път. Стражите, с помощта на „Мисията“, ударили както по Великденския остров, така и по аймарите от Тиахуанако. Разпространили сред нещастниците ужасна чума, която довела до пълното им изтребление и до унищожаването на тяхната цивилизация.

Ето че сега Кели бе открила още една интересна сцена, поразителна заради мащабите и реализма си:

Пирамидите на платото Гиза сияеха под първите лъчи на утринното слънце, което се отразяваше върху полираната им каменна повърхност. Кели бе посещавала Египет и познаваше добре сегашното състояние на пирамидите, но по никакъв начин не можеше да сравни тези напукани от слънцето и ветровете постройки с изящно конструираните и шлифовани произведения на изкуството от видението й.

Замаяна от блестящата им повърхност, тя не забеляза веднага другите съществени различия от реликвите, които бе посетила само преди няколко години.

На върха на Голямата пирамида се издигаше обелиск с височина десет метра, с което общата височина на цялата пирамида надхвърляше сто и петдесет метра. Обелискът беше уникален. Не беше издялан от гранит, а бе отлят от черен метал. На самия му връх сияеше тъмночервена топка, която й напомняше за рубинената сфера, открита от Търкот и Дънкан в една пещера на Голямата цепнатина в Африка.

За кратко Кели се върна назад в спомените си, когато Нейбингър й бе обяснил, че загладените стени на Голямата пирамида изпълнявали ролята на гигантски космически фар. Но сега наличието на малката червена сфера предполагаше друга причина.

Още нещо привлече вниманието й. Сфинксът. Беше черен, с пламтящи червени очи. Приклекнал върху пясъчната равнина пред трите блестящи пирамиди като…

Остра болка проряза мозъка й, прекъсвайки внезапно картината.

Тялото на Кели потрепери, завладяно от следващи една след друга мъчителни конвулсии. Единствената част от нея, която не помръдваше, бе мястото, където металната сонда проникваше в главата й. Ала всъщност точно тя бе епицентърът на агонията.

След около минута спазмите утихнаха, тялото й увисна като парцалена кукла, а умът й се „сви“ дълбоко във вътрешността, където бе извън досега на стража. И където вече не беше в състояние да долавя картини от него.

Зона 51, Невада

41 часа до разрушението

Майор Куин взе цигарата, която му предложи Лари Кинсейд, пъхна я между зъбите си и се отпусна в големия кожен фотьойл. На масата пред него имаше разпилени снимки.

— Какво е това?

— Фотографии на „Страцида“, направени от шпионски спътник КХ-14 по поръчка на Министерството на отбраната. — Лари побутна към Куин снимките.

„Страцида“ изглеждаше като издължен, черен цилиндър на фона на звездите. Кървавочервената емблема — сърп и чук — бе спомен от времето, когато светът съществуваше под постоянната заплаха от взаимно унищожение.

— Къде е той? — попита Куин.

— В свободна полюсна орбита.

— Намира се там от години и ние не сме направили нищо?

— Първо — отбеляза Кинсейд, — руснаците твърдяха, че това е изпитателна платформа при подготовката на станция „Мир“. Момчетата от разузнаването може и да са подозирали нещо, но нямаше начин да проверят. След няколко години руснаците обявиха, че платформата е престанала да функционира. Какво можехме да направим? Да се скачим с нея и да я огледаме? Имаш ли представа колко желязо се мотае в околоземната орбита? Или би предпочел да я свалим? Да предизвикаме война заради някаква си платформа?

— Бойните глави още ли действат?

— Това са атомни бомби с плътно кобалтово покритие, обвиващо сърцевината. Кобалтът се използва, за да улавя възбудените неутрони и по такъв начин да увеличава до максимум въздействието на радиоактивния прах след взривяване на бомбата — атомните специалисти го наричат „ефект на пресоляване“. Вместо да генерира допълнителна взривна сила от бързото сливане на уран-238, кобалтът се превръща в кобалт-60 — състоящ се предимно от кобалт-59. Кобалт-60 има период на полуразпад 5,26 години и предизвиква отделянето на всепроникващи и смъртоносни гама-лъчи. — Кинсейд спря, за да си поеме дъх и да даде възможност на Куин да асимилира казаното. — Повечето изотопи, създадени при атомен взрив, имат относително къс период на полуразпад и следователно защитата срещу тях е укриването в скривалище за кратко време. Онези от изотопите, които се характеризират с по-дълъг живот, притежават слаба радиоактивност. Периодът на полуразпад при Co-60 обаче е достатъчно дълъг, за да обезмисли изчакването в неприспособени за обитаване за повече време укрития и същевременно толкова кратък, че да осигури високо ниво на радиоактивност. За жертвите, попаднали в района на поражение, това е възможно най-неблагоприятната комбинация. Ако трябва да бъда кратък в определенията си, това тук — Кинсейд чукна с пръст по изображението на спътника — е машината на Страшния съд, която ще унищожи не само Щатите, но и целия свят.

— Но нали бомбите ще паднат само на наша територия? Защо казваш, че ще да бъде унищожен целият свят?

— Идеята за създаване на кобалтова бомба принадлежи на Лео Сцилард[57], който обоснова принципното й съществуване още през 1950 г. и посочи, че оръжие с подобна мощност ще бъде в състояние да убие всичко живо на Земята. За да конструира едно тогава все още теоретично оръжие, той се нуждаеше от радиоактивен изотоп, който може да се разпространи по цялата земна повърхност, преди да се разпадне напълно. Процесът на тази дисперсия в атмосферата може да отнеме месеци, дори години и затова кобалт-60, с неговия сравнително продължителен период на полуразпад, се оказа идеалният избор. В момента на взрива гама-лъчението от еквивалентна по мощност термоядрена бомба е много по-интензивно от това на кобалт-60: петнадесет хиляди пъти по-интензивно в първия час, тридесет и пет пъти след седмица, пет пъти след месец и се изравнява едва към шестия месец. По-нататък обаче радиацията започва бързо да отслабва и след около година кобалтовото лъчение вече е шестдесет пъти по-интензивно, а след пет години разликата е вече сто и петдесет пъти. Тези характеристики ни караха да смятаме, че противникът никога няма да се заеме с конструирането на подобно оръжие, просто защото от гледна точка на военната стратегия то е напълно неефикасно. Не вярвахме, че руснаците са създали или изпитвали кобалтова бомба. Но и те не вярваха, че ще създадем функциониращо лазерно оръжие, базирано в космоса. Накрая се оказа, че се надлъгваме едни други като стари глупаци — Кинсейд се засмя мрачно и запали цигара. — Та ако започнат да падат бомбите, целият континент ще стане необитаем за десетилетия напред. Добре поне, че не отказах цигарите — добави той.

9.

Великденският остров

41 часа до разрушението

— Какво е състоянието на „Спрингфилд“? — попита Дънкан. Имаше потискащото усещане за deja vu[58]. Че е идвала тук, на същото това място, в очакване да се случи същото нещо. Открай време беше фаталистка по отношение на повтарящи се ситуации. Президентът я бе помолил да присъства на поредния опит да се проникне през щита, заобикалящ Великденския остров, но изглежда загрижеността му не беше свързана с резултатите от опита, а с настроенията в средите на военните и ширещото се сред генералите мнение, че островът трябва да бъде атакуван със сила. На краткото заседание в кабинета на президента никой не погледна достатъчно сериозно на заплахата от „Страцида“. Общото мнение бе информацията за спътника да бъде запазена в дълбока секретност, също както и причината за взривяването на „Атлантис“. Пред медиите бе разпространена легендата за авария по време на транспортирането на совалката.

Президентът беше провел разговор с руския президент, който упорито отричаше, че „Страцида“ има нещо общо с твърденията на Яков. Както и следваше да се очаква, руският президент се беше придържал към познатото обяснение, че ставало въпрос за изпитателна платформа, свързана с изстрелването на руската космическа станция.

Едни лъжи срещу други. Не беше никак чудно, че извънземните са били в състояние да манипулират човечеството, когато истината се оказваше толкова недостижим идеал.

Адмирал Полдън, главнокомандващият Оперативната тактическа група, седеше във фотьойл от черна кожа, върху платформа, от която можеше да наблюдава всичко, което става в контролния център на мостика на самолетоносача „Вашингтон“. Той се завъртя леко към Дънкан. В погледа му нямаше и капка симпатия. Откакто пристигна с един от скакалците на борда на самолетоносача, Дънкан бе посрещана с неизменна хладина от военния персонал.

Изглежда това бе норма на поведение към цивилните, но в случая с нея бе дори нещо повече. Моряците и офицерите я виняха за загубата на „Пасадена“ и за това, че са с вързани ръце, когато „Спрингфилд“ е в бедствено положение.

„Вашингтон“ бе един от най-модерните кораби на въоръжение в американския флот, самолетоносач клас „Нимиц“, чието построяване бе струвало три милиарда долара, превръщайки го в най-скъпата оръжейна система в света. Самолетоносачът бе сърцето на Оперативна група 78, зорко охраняван от два ракетоносеца, три разрушителя, две фрегати и два транспортни кораба.

На „Вашингтон“ беше разположена основната част от въздушната сила на оперативната група: една ескадрила (12 на брой) изтребители Ф-14 „Томкет“, три ескадрили (36 броя) Ф/А-18 „Хорнет“, четири самолета за наблюдение и разузнаване „Хоукай“, десет „Локхийд“ СБ-3, шест хеликоптера СХ-60 „Сикорски“ и шест самолета от типа ЕА-6Б „Проулърз“, предназначени за водене на радиоелектронна борба.

Цялата тази въздушна мощ от няколко дни кръжеше в радиус от тридесет километра от Великденския остров.

— Лежи на дъното… неподвижно — произнесе мрачно Полдън. — Няма промяна в ситуацията. Нито там, нито на острова. Само си губим времето.

— Каква промяна бихте искали да настъпи? — попита Дънкан.

— Никаква. Предлагам да ударим острова с всичко, което имаме.

— Включително и ядрено оръжие?

— Включително и ядрено оръжие — потвърди Полдън. — Секретарят по отбраната тази сутрин заяви, че ме подкрепя.

— Малко след това бе убит, докато пътуваше към президента.

— Още една причина да разкараме онзи гаден камък сред океана.

— Нали разполагате с информацията от Китай? Нищо не постигнаха, като изстреляха ракета с атомен заряд срещу Циан Лин.

— Затова пък успяхме, когато атакувахме базата на „изтребителите фу“ — контрира Полдън.

— Тъй ли? — повдигна вежди Дънкан. — В такъв случай, откъде се взеха „фу“-тата, които сега кръжат около „Спрингфилд“? Освен това, базата им вероятно не е разполагала със свой страж и защитно поле.

Дънкан се зачуди, как ли ще реагира Полдън, ако узнае за „Страцида“.

Адмиралът междувременно й обърна гръб и насочи вниманието си към оперативния център. Моментът за изстрелването бе наближил.

Дънкан стана, приближи се до него и му прошепна в ухото:

— Адмирале, смятате ли, че това, което вършите, е разумно?

Едно мускулче затрептя на брадичката му.

— Госпожо, вас тук ви праща президентът, но аз изпълнявам преките заповеди на Съвета за национална сигурност, който също се управлява от президента.

— Не ви заповядвам да спрете — възрази Дънкан. — Само ви моля да помислите върху тази възможност. Какво ви кара да смятате, че предстоящият опит ще е по-успешен от този с „Морско око“?

— „Небесен ястреб“ е с автоматично управление. Ако го изгубим, губим само апаратура, но не и хора.

— Адмирале, според мен…

— Позволих ви да направите опит за контакт с Кели Рейнолдс — прекъсна я рязко Полдън. — Не получихте отговор. Сега е мой ред да опитам. — Той се обърна към един от офицерите зад пулта на операционния център. — Имаме ли връзка с „Небесен ястреб“?

— Да, сър.

— Действайте.

Проектът „Небесен ястреб“ бе разработен съвместно от компаниите „Теледайн Райън аеронавтикъл“ и „Рейтиън Исистемс“ въз основа на конкретна поръчка на Министерството на отбраната. Целта на тази разработка бе да се създаде така нареченият „автоматичен летателен апарат за наблюдение от голяма височина“.

Формата на самолета напомняше тази на прочутия от близкото минало шпионски самолет Ю-2, само че беше по-малък, тъй като вече не се налагаше да побира на борда си пилот и поддържаща живота система. Дългите му черни криле се простираха на 36 метра, корпусът му бе съвсем тънък и също боядисан в черно. В монтирания на долната страна контейнер имаше мощна камера, управлявана от централен компютър. Двигателите бяха с реактивно задвижване.

В момента „Небесен ястреб“ бе на височина осемнадесет хиляди метра, но се спускаше бързо. Скоростта му бе относително ниска, около 120 възела. Благодарение на свръхолекотената конструкция самолетът маневрираше лесно, без особено напрежение от страна на двигателите. Беше изстрелян предния ден от авиобазата Едуардс в Калифорния, след което бе управляван с помощта на сателитна връзка, чрез която го насочиха право към Великденския остров.

Когато приближи острова, сателитната връзка с базата бе прекъсната и самолетът премина в планиращ полет, който се координираше от компютъра. Реактивните двигатели угаснаха и носът му се насочи към мрачните облаци, които скриваха вулканичните върхове на Рапа Нуи.

— Виждате ли тези четири линии, които се подреждат в центъра? — Офицерът от пулта кимна към монитора пред него. — Това е маршрутът на планиращия полет.

Дънкан също погледна към екрана. Освен линиите, не се виждаше нищо друго — само черни, буреносни облаци. Офицерът седеше в меко кресло, заобиколен от навигационни инструменти и компютърни монитори. Точно пред него имаше джойстик, съвсем подобен на този, който синът й използваше за компютърните си игри. Дясната ръка на военния бе положена върху него.

— Готов съм да поена управлението — докладва той. — Малката червена точка на екрана е „Небесен ястреб“ — обясни офицерът, докато натискаше няколко клавиша. Сивите облаци изчезнаха. Сега се виждаше черен мехур на синия фон, изпълващ екрана. — В момента наблюдаваме картина от предния инфрачервен сензор на „Небесен ястреб“. Пред нас е силовото поле, което обгръща острова. Синьото е водната повърхност извън полето.

Изображението се разтресе.

— Турбуленции — поясни офицерът, докато коригираше полета с джойстика. Четири минути до щита.

Той натисна едно червено копче на пулта.

— Изходната програма е заредена и готова за изпълнение. — Той натисна копчето повторно. — Компютърът е изключен, часовниковият механизъм — задействан. Разполагам с пълен контрол чрез радиовръзка.

Черният мехур се приближаваше. Стражът бе направил полето непроницаемо след последния неуспешен опит за атака от флота на адмирал Полдън. Според някои от учените към КИСПП, характерът на силовото поле бе същият като на по-малките електромагнитни полета, използвани от скакалците. Фактът, че през всичките тези години специалистите от „Меджик-12“ бяха работили безуспешно върху разкриване на принципите на електромагнитното задвижване подсказваше на Дънкан, че тайната на полето няма да бъде открита скоро.

Офицерът премести четири ръчки на пулта вдясно.

— Изключих захранването на системите от второстепенно значение — съобщи той. — Сега работят само две от системите — носовата инфрачервена камера, картина от която наблюдаваме, и радиовръзката с мен. Една минута до границата на полето. Край на радиовръзката. — Той натисна червения бутон за последен път. — „Небесен ястреб“ е в планиращ полет, който ще го отведе право в силовото поле. Малко след като се озове вътре — аирлианските уреди не би трябвало да го засекат, тъй като в момента не излъчва електромагнитни вълни — от часовниковия механизъм ще се включи компютърът, ще направи снимки и отново ще се изключи, за да преодолее отсрещната бариера.

— Да се надяваме, че всичко ще протече според плана — въздъхна Дънкан.

Офицерът сви рамене.

— Това е най-добрият план, който успяхме да измислим, познавайки особеностите на аирлианската техника.

Дънкан не беше толкова уверена. Вярно, че по подобен начин бяха свалени няколко „изтребителя фу“ — с помощта на „нискоинтелигентни“ оръжия, които не подаваха електромагнитни сигнали, но тя се боеше, че и стражът, също като тях, се учи от грешките си и се приспособява. Адмирал Полдън бе използвал „нискоинтелигентни“ бомби, за да порази острова по време на последната атака и полето ги бе неутрализирало, въпреки успеха на подобна тактика срещу „изтребителите фу“. Учените се надяваха, че ако стражът засече „Небесен ястреб“, ще види в него само един неуправляем, невъоръжен летателен съд, който не представлява потенциална заплаха.

Офицерът погледна часовника.

— Навлиза в щита.

Микророботчето не беше по-голямо от стършел. Бяха го сглобили микророботите на стража, използвайки части от УКВ-приемник, принадлежал на специалистите от КИСПП.

Микророботчето излетя от тунела, прокопан от хората до залата със стража, и излезе на повърхността. Имаше издължена капковидна форма и микроскопичен електромагнитно-гравитационен двигател. То се издигна нагоре в небето, право към обекта, който току-що бе преминал през щита, с лекота го застигна и се изравни с него. „Небесен ястреб“ се намираше на петстотин метра над Великденския остров и летеше със скорост от осемдесет възела.

Микророботчето се вмъкна през един вентилационен отвор в предното отделение на летателния апарат и веднага забеляза камерите, които вече работеха и заснемаха всичко наоколо. Следвайки един от коаксиалните кабели, роботчето се насочи право към главния компютър.

На повърхността на микророботчето се отвори миниатюрна вратичка и отвътре се показа тънка, метална нишка, която се впи в компютърния процесор.

„Небесен ястреб“ смени рязко курса си и се насочи към летището на Великденския остров. Подобно на група мравки, очакващи останките от кошница за пикник, край пистата се беше строила малка армия от микророботи.

Дънкан погледна многозначително часовника. Офицерът се облегна уморено назад.

— Определеното време изтече — призна той. — Но апаратът проникна, поне това знаем със сигурност.

Адмирал Полдън размаха юмрук.

— Време е да сринем до основи проклетото място. И без това вътре има само плесенясали статуи.

— И Кели Рейнолдс — добави Лиза.

— По дяволите, тя ни предаде.

— Не всички мислят като вас.

— Кой дава пукната пара какво мислят другите? — избухна Полдън.

— Нали за това е демокрацията? — отбеляза сухо Дънкан. — Адмирале, Кели помогна да бъде разкрита тайната на Зона 51. Поне това й дължим.

Полдън размаха пръст към Великденския остров.

— Кажете го на онова нещо там.

Лиза Дънкан погледна отново към часовника. Оставаха четиридесет часа до крайния срок, определен от Лексина. Тя стана и напусна командния център.

Кратерът Нгоро-нгоро, Танзания

39 часа и 20 минути до разрушението

— Какво е това? — попита Лаго.

Бяха изгубили няколко часа, за да почистят напълно страните на камъка. Дължината му достигаше три метра и беше широк метър и двадесет. Имаше идеално равни ръбове и гладка повърхност, с изключение на мястото, където бе нанесен староруническият текст. Муалама бе готов да се обзаложи, че дори със съвременните методи на лазерно гравиране не може да се постигне толкова съвършена изработка.

Той отстъпи назад и избърса с опакото на ръката потта от челото си.

— Нали до съвсем скоро следваше — промърмори. — Първото, което трябва да определиш по време на разкопки, е на каква приблизителна възраст е обектът.

Лаго погледна замислено камъка.

— Да, но случаят е малко объркан. Ако се съди по дълбочината, на която го намерихме, и според сведенията за този район — няколко хиляди години. Но…

— Няколко хиляди? — прекъсна го Муалама. — Твърде обща преценка. Ще те помоля да бъдеш по-конкретен.

Лаго вдигна бележника, поставен върху купчината пръст. Разгърна го и потърси записките, които си бе водил по време на разговорите с професора. След това взе рулетката и измери точната дълбочина, на която се намираше камъкът.

— Според мен е бил закопан преди две до три хиляди години. — Той вдигна глава. — Но това е невъзможно, чичо. Трябва да е било много по-скоро…

— Защо смяташ така?

— Заради другите геологични признаци, които открихме на върха. Ако се съди по тях, това място е било разкопавано и друг път — малко след първоначалното полагане на камъка. Не е ли така?

Муалама кимна.

— И кой може да го е направил? Някой, който се е справил по-добре от теб?

— Ти кой мислиш, че е? — попита Муалама.

— Не зная.

— Хайде, поразмърдай си мозъка. Нали това исках от теб? Кажи ми, какво е това тук?

— Някакъв знак?

— Да, но какъв.

— Такъв, който бележи някое особено място.

Муалама се усмихна.

— Кой знае, може и да си прав. Всъщност, аз също смятам, че има нещо особено в това място. Само че съм на друго мнение за характера на този знак.

— И какво е то?

— Според мен това е надгробен камък.

Муалама се засмя.

— Издърпай дотук края на въжето от лебедката на джипа — нареди той.

След като изровиха канал под камъка, Муалама пъхна стоманеното въже отдолу и го завърза здраво. Накрая прати Лаго при лебедката и му даде знак да я включи. Въжето бавно се изпъна, шумът от двигателя се усили, но камъкът не помръдваше.

— Спри! — извика Муалама.

Лаго отпусна ръчката. Муалама коленичи до камъка и се опита да освободи още малко от долната му стена. Накрая подпъхна отдолу яката метална щанга, плю си на ръцете и започна да я повдига. Камъкът лекичко се помести.

— Дърпай! — извика той.

Въжето се опъна, лебедката издаде протяжен вой, но този път плочата се повдигна няколко сантиметра. Муалама внезапно се уплаши да не я счупи. Наведе се бързо, подпъхна щангата още по-надълбоко и отново повдигна, като си помагаше с рамо. Плочата започна да се приплъзва надясно.

— Какво правиш? — извика му уплашено Лаго.

— Не спирай да дърпаш! — Муалама отново подпъхна щангата и продължи да натиска в същата посока. Разстоянието между долния ръб и земята бавно се увеличаваше и вече бе деветдесет сантиметра. Обувките на професора затъваха в меката почва, той отчаяно се опитваше да не изпусне хлъзгавата от пот дръжка на щангата. Успя да я премести още малко по-навътре и вдясно. Плочата се бе наклонила едва забележимо.

Муалама вдигна глава — левият край на плочата вече се издигаше над ръба на изкопа. Той отново напрегна мишци, съсредоточавайки цялата си сила в металната тръба, като се стараеше да премества плочата покрай десния ръб. Почти тридесетина сантиметра от левия й край се бяха опрели в горната страна на изкопа.

Изведнъж отсамният край увисна, Муалама изгуби равновесие и изпусна щангата. Той клекна, подложи гръб под каменната плоча и се преви под непосилната й тежест.

— Ей, къде изчезна? — долетя до него уплашеният вик на Лаго.

— Продължавай… — изхриптя Муалама, спря да си поеме дъх и извика, като дишаше мъчително между отделните думи: — …да дърпаш… с… лебедката!

Натискът върху гърба му много бавно отслабваше, въжето поемаше все повече от тежестта на плочата и за един кратък миг Муалама намери сили да се намести по-удобно и да разкрачи крака. За разлика от горната повърхност, долната се оказа грапава и дращеше болезнено наранената кожа на гърба му.

Кабелът се изхлузи от средата на плочата и тя внезапно се стовари с цялата си тежест върху професора, приковавайки го към земята.

— Чичо! — изкрещя Лаго.

Муалама се извъртя в тясната ниша под плочата й примижа към светлината, която прозираше под ръба й. Намираше се в капан. Стоманеното въже бе изместено от центъра, а плочата се подпираше на ръба на изкопа.

— Въжето държи ли още? — викна Муалама.

— Какво?

— Отпуснато ли е въжето?

— Да.

— Прекарай джипа до изкопа. Издърпай въжето, вържи го за металната скоба на бронята и после ще теглиш назад с цялата тежест на колата. Разбра ли?

— Ясно. Тръгвам!

Муалама зачака търпеливо. Не след дълго спирачките на джипа изскърцаха съвсем наблизо. С помощта на Лаго той отново намести примката на въжето точно в средата на плочата. Дръпна го встрани, за да се увери, че няма да се измести като предния път и въздъхна.

— Добре! Спирай лебедката! Включи на задна и карай бавно!

— Разбрано.

— Бавно ти казах!

Докато Лаго пълзеше назад с джипа, Муалама не сваляше очи от плочата над него. Трябваше да внимава. Още едно изплъзване и този път няма да му се размине.

След няколко минути на внимателно маневриране плочата се отмести до самия край.

— Спирай! — викна Муалама, седна на дъното, въздъхна и бавно се изкатери. — Гаси!

— Сега какво ще правим? — попита Лаго, след като дотича при него.

— Ще копаем още — отвърна професорът, вдигна захвърлената наблизо лопата и му я подаде. — Камъкът е само знак за нещо, което е скрито отдолу. Хайде, скачай при мен.

Лаго го последва неохотно.

След не повече от десетина минути лопатата на Лаго блъсна нещо твърдо. Двамата приклекнаха и се заеха да разравят с ръце рохката пръст. Когато приключиха, изкатериха се обратно и погледнаха надолу.

— Какво по дяволите е това? — попита Лаго.

Беше черен, метален цилиндър с дължина два метра и диаметър един. Повърхността му бе съвършено гладка и блестяща, сякаш не бе прекарал няколко хиляди години заровен в земята.

— Саркофаг… — произнесе Муалама.

— Но чий?

— Хайде да видим.

Повтаряйки същата процедура, те успяха да вдигнат цилиндъра до ръба и сетне да го претърколят на тревата до каменната плоча. Муалама прокара пръсти по горния му край, търсейки цепнатини.

— Откъде знаеше за ковчега? — попита нетърпеливо Лаго.

— Не съм знаел — тросна се професорът. — Предполагах — също като Бъртън — че тук е било скрито нещо, само не знаех какво. И аз като него винаги съм смятал, че съществува връзка между много легенди от този край на света. Сведенията за присъствието на пришълци на нашата планета подхраниха още повече вярата ми.

— Смяташ, че е някаква голяма конспирация?

— Не съм от хората, които вярват в съвпадения. За мен всяко следствие си има причина. Но първо, нека поизпитам малко знанията ти.

Лаго завъртя уморено очи, но не посмя да възрази.

— Огледай земята, която изкопахме, за да извадим камъка. Сравни я със слоевете по стената на изкопа. Погледни и почвата от вдлъбнатината на ковчега. Кажи ми сега, смяташ ли, че надгробната плоча е била поставена по едно и също време със саркофага?

— Не — поклати глава Лаго, след като се вгледа внимателно. — Различни са.

— Добре. Одеве каза, че съдейки по вида на почвата и дълбочината на изкопа, каменната плоча е била положена преди две-три хиляди години. А какво ще кажеш за саркофага? От колко време лежи заровен там?

Лаго направи справка със записките си.

— Това е невъзможно.

— Уповавай се на фактите, а не на това, което пише в записките.

— По най-обща преценка саркофагът е бил заровен преди около десет хиляди години.

— Но защо го смяташ за невъзможно?

— Защото цивилизацията… — Лаго замълча. — Значи е аирлиански артефакт.

— Така изглежда. Според антрополозите Африка е древната люлка на човечеството. Така например в Америка са открити свидетелства за човешко присъствие, датиращи отпреди тридесет хиляди години, докато на нашия континент възрастта им достига сто хиляди години! Разбира се, все още не разполагаме с достатъчно информация. Основаваме теориите си на съвсем оскъдни доказателства, а ги наричаме наука и твърдим, че отговарят на истината. Колко пъти през последното столетие подобни теории са намирали своето опровержение, за да потънат в забрава? Ето още нещо, върху което да помислиш. Какво би станало, ако някой се бе натъкнал на това откритие преди разкритията за Зона 51 и присъствието на аирлианците на Земята?

Лаго прехапа устни, замислен над въпроса.

— Предполагам, че това щеше да се превърне в първото доказателство за посещаването на Земята от пришълци.

Муалама поклати съчувствено глава.

— Грешиш! Ти си млад и наивен. Погледни на нашето общество като на дълбока река, която протича покрай каменни брегове. Знаеш ли какво е необходимо, за да се промени коритото на реката? Да се променят човешките разбирания? Дори днес, когато около Земята обикаля извънземен космически кораб, дълъг цели два километра, мнозина са склонни да затворят очи и да се преструват, че го няма. Щом един такъв обект, който може да се наблюдава през телескоп, не влияе на хората, как ще им подейства това долу? — той посочи цилиндъра. — Бъртън е видял нещо, което е променило представите му за света. Освен това са му разказали — не зная кой и кога — за пришълците, посещавали Земята. И той е посветил живота си, за да разкрие докрай тази истина.

— Успял ли е?

— Мисля, че е разкрил част от нея. Но ние няма да се задоволим с толкова малко. Нека ти кажа нещо — Муалама се наведе напред и една капка пот се търкулна от челото му. Години наред държах отворени очите, ушите и ума си. Но не проговарях. Виждах неща, които нямаха обяснение. Ето например в Австралия са открили останки от Homo erectus[59]. Необяснимо как неандерталецът и Homo sapiens се озовават в една и съща ера. Стадии в развитието на човека, които би трябвало да са отдалечени една от друга на стотици хиляди години, в действителност заемат един и същи период от време. Ами данните за открити скелети на Homo sapiens на дълбочина под тази на неандерталеца? Как ще обясниш това? И още ред други подобни странни открития. Чел ли си за някое от тях?

Лаго само поклати глава.

— Разбира се, че не си — ухили се Муалама. — Защото всеки, дръзнал да публикува подобни „глупости“, ще бъде обявен за смахнат. Има обаче и такива, които не се боят от истината. Ричард Бъртън, човек, който се е доверявал на опита си. Професор Нейбингър, неподвластен на предразсъдъците в съвременната наука. Разкритията му за Голямата пирамида се основават на таен доклад в архивите на Кралския музей, в който се описват изследванията на Хамънд през 1976 г. върху остатъчната радиация в пирамидата. Разбира се, Хамънд отказал да публикува резултатите, защото се боял да не се изложи на присмех, а и не разполагал с каквото и да било обяснение. Но сега вече знаем каква е причината за повишената радиация — аирлианците оставили атомна бомба в една от долните галерии. Мисля, че Нейбингър не е могъл да приключи докрай изследванията си в Гиза. Под онова плато се крият още неща, които ще изненадват света… — Муалама млъкна внезапно, сякаш осъзнал, че е разкрил повече, отколкото изисква здравият разум.

— Но… — Лаго се поколеба.

— Хайде, кажи — подкани го Муалама.

— Някои неща мога да си обясня. Радиацията в пирамидите, староруническите надписи върху надгробната плоча. Но вкаменелостите? Те какво общо имат с аирлианците?

— Добър въпрос — кимна доволно Муалама. — Ще ти призная, че и аз си го задавах често. Засега не разполагам с отговор. Засега. Вярвам обаче, че съществува връзка. Може би нашето минало не отговаря на представите, които е изградила съвременната наука. — Муалама внезапно смени темата. — Чувал ли си за Аксум?

— Една от най-ранните империи в света — потвърди Лаго. — Била е основана около втори или първи век преди Христа, на територията на днешна Етиопия и Кения. В годините на своя възход е търгувала с Гърция и Рим, дори установила връзки с Индия и Китай.

— Много добре — похвали го Муалама. — Получаваш петица. Тази империя наистина не се радва на популярност. Най-вече, защото е била тук, в Африка, населението й е било чернокожо, а черният човек никога не е бил на мода в учебниците по история. Но в разцвета си Аксум действително е съперничел с царствата, с които е търгувал — Рим, Китай и Индия. Аз също дълго време събирах легенди от Аксумската империя. — Той обърна дългия си, черен показалец към Лаго. — Ние, археолозите, сме като детективите. Трябва да разследваме миналото и за целта ни е необходима колкото се може повече информация. Според моя метод това става най-лесно с помощта на митове и легенди от определения период. В тях има далеч повече истина, отколкото предполагат хората.

Преди много години, когато бях студент като теб, моят професор в университета ме изпрати в Северна Етиопия. Дисертацията ми беше върху Аксум и той ми каза, че ако искам да я напиша добре, трябва да посетя местата на древната империя и да усетя атмосферата. Така и направих. Пътувах из страната, срещах се с местни учени. Край езерото Тана в Северна Етиопия има много манастири. Тези места не са претърпели съществена промяна през последните неколкостотин, а дори и хиляда години. Християнството се е установило сравнително рано в Етиопия — и в Аксум също. Подобно на този кратер и езерото Тана е разположено на около два километра над морското равнище, в северозападната част на Етиопия. От най-южния край на езерото води началото си Сини Нил, който се спуска от един великолепен водопад, за да започне сто седемдесет и три километровото си пътешествие до Хартум в Судан, където се слива с Бели Нил.

Самото езеро е с дължина сто и дванадесет километра и ширина деветдесет. Водите му са разделени от тридесет и седем острова, на много от тях са построени древни манастири и църкви, в които се съхраняват стари икони и ръкописи. В тях се говори не само за вярата, но и за много други интересни неща. За първи път християнството е достигнало до тези места някъде през пети век след Христа и днес продължава да бъде доминираща религия, въпреки че се срещат евреи, анимисти и мюсюлмани. Много от хората около езерото се прехранват с риболов и все още използват папирусови платноходки, подобни на тези, които бяха открити в гробниците на фараоните. Но още преди да се появят по тези места християнството, мюсюлманството и юдаизмът, там е имало и други религии. Като повечето други народи и древните жители на Аксум са почитали Бога на слънцето. Години след появата на християнството царицата на Шеба продължавала да се прекланя пред Бога на слънцето. Всъщност, в древните писания, свързани с посещението й при цар Соломон, я наричат с цялото й име — царицата на Шеба и Аксум.

Лаго се бе подпрял на бронята на джипа и слушаше захласнато лекцията.

— Народът на Аксум почитал и други, по-древни божества. По някои места се наблюдава странна смесица от християнството и заемки от по-стари религии. Освен това научих, че някой друг бил посещавал островните църкви преди стотина години. Проявих интерес и упоритост, докато узная, че името на този чудат бял изследовател е сър Ричард Франсис Бъртън. Още по-изненадан останах, когато научих, че в официалната му биография не се споменава и дума за тези негови пътешествия. Тогава за първи път си дадох сметка, че Бъртън е имал таен живот и веднага ми се дощя да узная причината за това. Исках да разбера какво е търсел по същите места, по които сега минавах аз.

— И какво беше то?

— Мисля, че е търсел ключ.

— Ключ за какво?

— Сигурно си чувал за старозаветния кивот? — отвърна с въпрос Муалама.

Лаго кимна.

— Носят се слухове, непотвърдени, естествено, че кивотът — ако наистина съществува — все още е скрит някъде из Етиопия.

Муалама се разсмя.

— Виждаш ли колко си предпазлив? „Ако наистина съществува“!

— Не е ли така?

Муалама сви рамене.

— Не зная. Според мен съществува „нещо“, което хората са наричали „кивот“. „Кебре негест“ — „Величието на царете“ — е писмен документ от епохата на цар Менелик I, син на царицата на Шеба и Соломон. В него се казва, че когато Менелик бил младеж, той се отправил към Йерусалим и посетил баща си. Върнал се у дома, в Аксум, придружаван от Азариас, сина на висшия свещенослужител Задок. Двамата донесли кивота и го поставили в църквата „Света Мария от Сион“ в Аксум.

— И аз съм чувал тази история. Но не мога да си обясня, защо не са останали никакви рисунки на кивота? Ако някога го намерят, това ще е най-великото откритие в цялата история на археологията!

Муалама се ухили.

— Ето че разсъждаваш като бял. Посещавал ли си някога църквата „Света Мария от Сион?“

— Не.

— А познаваш ли някой, който е бил там?

— Също не.

— Значи слуховете и легендите не бяха достатъчни, за да ги провериш на място или да поискаш да станеш археолог? — Муалама не изчака отговора. — Така е и с много други неща. Хората си шушукат. Някой казва: „Трябва да се направи нещо! Да се провери каква е истината!“ И все чакат друг да го стори. А истината потъва в забрава. Аз съм ходил в църквата. Също както и Бъртън — той я е посетил през 1877 г. Биографите му твърдят, че отишъл в Африка да търси злато, тъй като финансовото му състояние било разклатено, но не това го е интересувало. Парите никога не са били важни за него. Искал е да открие истината. В църквата има един монах, комуто е отредено да се грижи за светите одежди и утвари, и тази длъжност се предава през поколенията. Никой, освен него, няма право да влиза в отредената за одеждите стаичка.

— Хубав начин да се подхранва легендата — отбеляза присмехулно Лаго, засегнат от думите на чичо си.

Муалама тупна с ръка по саркофага, върху който бе седнал.

— Тази загадка — аирлианците — е просъществувала достатъчно дълго, докато хората са се присмивали на съобщенията за НЛО и други такива. А през това време американците вече са провеждали изпитателни полети с летателни апарати като скакалците в тяхната Зона 51. — Той размаха заканително пръст. — Никога не прибързвай с решенията за толкова важни неща. Бил съм в онази църква и разговарях с монаха.

— Да не смяташ, че пазят кивота?

— Прекарах две седмици там — Муалама сякаш не беше чул въпроса. Монахът ми каза, че рядко идвали посетители. Не повече от пет-шест души на година. Изумително, нали? Носят се легенди за толкова причудливи неща, свързани с църквата, а посетителите са шепа хора. При това никой от тях не останал толкова дълго, колкото аз. Боя се, че бях малко досаден. Всеки ден преследвах нещастния старец с нова порция въпроси. Настоявах да ми разкаже всички легенди и истории, които е чувал някога. И накрая той проговори… — погледът на Муалама се зарея. — Една нощ, когато седяхме в двора на църквата, под старото дърво, той започна да ми разказва и не спря, докато не изгря слънцето. Чух толкова странни истории, довери ми разкази, които не бе посмял да сподели с никой друг. Призори трябваше да се върне към молитвите си. — Муалама кимна сякаш на себе си и погледна усмихнато Лаго. — Не, не мисля, че кивотът е скрит в църквата. Защото монахът ми каза, че не е там. Не директно, но някак между другото ми даде да разбера, че някога са го крили вътре, но за съвсем кратко. Мисля, че кивотът е бил на много места.

— И къде е сега? — попита любопитно Лаго.

— О, той не пожела да ми каже. Разбрах обаче, че са го преместили, а църквата служи за заличаване на следата. Все пак ми намекна къде да търся повече информация. Отидох в Англия и прерових всички материали за сър Бъртън. Намерих нови следи, което ме отведоха на други места.

Ето с какво се занимавам през последните двадесет години. Ходя насам-натам. Събирам късчета от мозайката и ги подреждам едно до друго. Вървя из целия свят по стъпките на сър Ричард Бъртън. Мисля, че ръкописът, който открихме, разказва на онзи непознат, мъртъв език, за пътешествията на англичанина и за неговите открития. Ако го комбинирам с моите собствени знания, ще се получи много интересна картина. Трябва да намерим някой, който да го преведе.

Та както ти казах, отидох на езерото Тана и посетих всички манастири. На остров Дега Естеванос имаше много малък манастир, изсечен в стръмна скала, на около триста метра над езерото. Дотам се стига само по въжена стълба, и то ако я спуснат монасите. Трябваше да чакам четири дни, преди да ме пуснат горе.

Муалама замлъкна.

— И? — подкани го нетърпеливо Лаго.

— Там открих пергамента, в който за първи път се съобщаваше за това място. В легендите, които бях изучавал, се твърдеше, че кивотът се намирал на едно място, наречено Залата на познанието, и че имало ключ, с чиято помощ да се попадне там. — Муалама се надигна. — Хайде, починахме си. Сега да видим какво сме намерили. — Той прокара пръсти по цепнатината, която бе открил в началото, докато Лаго надничаше през рамото му. Изведнъж Муалама отскочи назад, а капакът на цилиндъра се повдигна със свистене и се разтвори докрай, подпиран от две хидравлични ръце.

— О, Боже Господи! — прошепна Лаго.

Скелетът бе висок повече от два метра, с непропорционално издължени ръце и крака. Лицевите кости също се различаваха от човешките — бяха продълговати, с дълбоко хлътнали очни орбити. Фигурата беше облечена в черно наметало, което се бе запазило по-добре от тялото. На главата й бе положена златна корона — по-скоро верижка от златни брънки с голям черен камък в центъра. Дясната ръка стискаше метален жезъл, който завършваше с лъвска глава, украсена с чифт рубини.

— Какво е това? — попита Лаго, сочейки жезъла.

Муалама се пресегна и внимателно го изтръгна от ръката на скелета. Оказа се изненадващо тежък. Той го завъртя на светлината, а лъчите на залязващото слънце изтръгнаха блясъци от метала и рубините.

— Струва ми се, че открихме ключа.

10.

Тиска, Северна Русия

39 часа до разрушението

— Защо спряхме тук? — попита Търкот.

Пистата на летището, зад стените на скакалеца, бе съвсем пуста, заобиколена от тундра. Полетът бе доста продължителен — дори за скакалец — по маршрут, преминаващ северно и западно от полюса. Бяха пресекли и значителна част от Сибир. Търкот бе проследил пътя по картата и знаеше, че се намират в околностите на руския град Тиска, на около четиристотин и петдесет километра от острова, където беше разположен щабът на Четвърти отдел.

Яков се покатери по стълбичката към люка.

— За сведения. Мисля, че трябва да действаме с максимална предпазливост. Ти не си ли съгласен?

— Да де, ама времето ни е отброено — припомни му Търкот. Откъм малката контролна кула се приближаваше боядисан в зелено камион.

— И без теб го знам — озъби се Яков. — Когато се движа в непозната обстановка, предпочитам да го правя внимателно, вместо да се хвърлям с главата напред.

Търкот трябваше да се съгласи с руснака, най-вече защото това си бе неговата страна. Яков отвори люка.

— Поръчал съм да ни чакат тук с информация за разрушаването на Четвърти отдел и може би за самия ключ.

Търкот скочи и го сграбчи за ръката.

— Какво искаш да кажеш?

— Не ми се щеше да разговарям по този въпрос зад стените на вашата Зона 51 — призна Яков. — Но Четвърти отдел не разполагаше с всички извънземни артефакти, събрани на територията на Съветския съюз. Няма съмнение, че в КГБ също са прибрали нещичко. Чувал съм слухове, че притежавали архив за скритите неща. Може би ключът е там.

Търкот нареди на пилотите да ги чакат в кабината и последва Яков. Веднага щом се показа от люка, в лицето го удари режещо студен вятър. Пред камиона ги очакваше висока фигура, загърната в кожух. Яков я стисна в прегръдките си.

Когато Търкот ги доближи, той се извърна и го посочи на посрещача.

— Това е капитан Търкот, мой близък приятел. Американец. Майк, запознай се с Катенка.

Търкот протегна ръка и се здрависа. Жената бе по-висока от него.

— Приятел? — повтори Катенка, докато отмяташе качулката от главата си. Лицето й беше изумително красиво, с високи скули, гладка кожа и тъмносиви очи. — Това е голяма чест. Малцина са онези, които могат да се похвалят, че са истински приятели на Яков. Напоследък взех да се боя, че ще си остана единствената.

— Я да влезем на топло — подкани ги Яков, скочи на седалката на водача, а Търкот и Катенка се сгушиха до него.

Яков натисна педала на газта и от резкия тласък Търкот се блъсна в кожената облегалка. Той сграбчи страничната дръжка, докато руснакът подкара тежката машина по пистата със скорост, твърде неразумна за хлъзгавата повърхност.

— Яков ми каза, че сте присъствали на смъртта на полковник Костанов — подхвърли Катенка, докато го разглеждаше изпод вежди.

— Да.

— Той беше един от малкото му приятели.

— И твои — добави Яков.

Катенка кимна натъжено.

— Да, и мой. Той беше добър човек.

Яков се наведе до Търкот и го тупна по гърдите.

— Костанов й беше… е, каквото сте вие с доктор Дънкан.

Катенка погледна Яков с неразгадаемо изражение. Преди Майк да успее да заговори, руснакът закова тежката машина пред една невисока сграда зад контролната кула. Той скочи навън и им махна да го последват. Озоваха се в тясна канцелария, оскъдно мебелирана с износени кожени кресла. Яков метна черното си палто на едно от тях и махна на Търкот да се разполага, където намери за добре. Катенка си свали кожуха и приседна на крайчеца на бюрото.

— Ще пийнем ли? — предложи Яков с бутилка в ръка.

— Нещо сгряващо? — попита Търкот.

Яков се разсмя.

— Какво по-сгряващо от водката, приятелю? — Той наля три чаши.

— Колко време ще ни отнеме да стигнем оттук до базата? — попита Майк.

— Със скакалеца? Не повече от час — Яков махна на север. — Намира се в северния край на остров Нова Земя. Това е отвъд полярния кръг. Избрахме мястото, заради отдалечеността му. Също като вашата Зона 51. Навремето там е имало ядрен полигон.

Търкот още не бе отпил от водната чаша, пълна догоре с водка.

— Кога тръгваме?

Яков въздъхна.

— Зная, че се безпокоиш за надвисналата — в буквалния смисъл — над главите ни опасност, която — съгласен съм с теб — е колкото страшна, толкова и непосредствена, но не бива да губим от погледа цялостната картина, а тя сега налага първо да узнаем истината за миналото. Бяхме подложени на едновременна атака от две групи — Водачи/„Мисия“ и Онези, които чакат/СТААР. Възможно е да настъпи момент, в който да избираме между тях. Ако открием онова, което Лексина иска, не е задължително веднага да й го предаваме. Тъй че нека посъберем малко информация. — Той кимна на Катенка. — Да чуем какво узна за Тунгуския метеорит.

— Не много повече от вече известното — отвърна жената, докато отпиваше от чашата. — Според общоприетата теория през 1908 г. в Тунгуския край е паднал грамаден метеорит.

Търкот намираше акцента й за забавен. Беше толкова красива, че ако живееше на Запад, навярно щеше да стане модел. А в Русия бе шпионин.

— Всъщност, коя сте вие? — попита той.

— Ами тя е Катенка — отвърна простичко Яков.

— Това й е името. Което не ми говори нищо, За кого работите?

— Не съм от Четвърти отдел, ако това ви интересува — отвърна Катенка.

Търкот вече бе огледал ръцете й и не бе забелязал големия пръстен, какъвто носеха Наблюдателите, но това не значеше нищо. Пръстенът можеше да се скрие.

— За кого работите? — повтори той.

Катенка разтвори ръце.

— На служба съм в ГРУ[60].

— И ти я забърка в това? — обърна се Майк към Яков. Руснакът се разсмя.

— Защо според теб съм още жив? Или тя? ГРУ я внедри в Четвърти отдел. Знаех, че те — или КГБ — ще изпратят някого. Ние също бяхме пратили шпиони в КГБ и ГРУ. Такива игрички си играем тук в Русия. Само че след като се поогледа какво става в Четвърти отдел, моята скъпа Катенка реши, че е избрала неподходяща компания.

— Дадох си сметка, че заплахата от страна на пришълците е по-голяма от тази, която тогава представляваше Четвърти отдел — обясни лаконично Катенка.

— След което тя дойде при мен и ми предложи да ме снабдява с информация — продължи Яков. — Това беше преди шест години. В началото и двамата си нямахме доверие. При вас, в Щатите, няма ли една организация на име СТААР?

— Да — кимна Търкот. — С нейна помощ Онези, които чакат са проникнали в правителството.

— Е, ние също си имаме своите „Чакащи“ — заяви Яков. — Едва ли разполагат със своя организация като вашата СТААР, но имат агенти в КГБ и ГРУ.

— Според мен тъкмо Онези, които чакат са виновници за гибелта на Четвърти отдел — добави Катенка.

— Защо? — попита Търкот.

— Ето това не зная.

— Може би са търсили нещо — подметна Яков.

— Какво например? — погледна го Катенка.

Търкот не беше съвсем сигурен каква част от истината могат да разкрият пред жената. Забеляза, че Яков не отговори на въпроса й и реши засега да не поставя за обсъждане темата с ключа.

— Откри ли нещо полезно в архивите на КГБ? — обърна се Яков към Катенка. — Скоро трябва да тръгваме.

— Има един човек в управлението, казва се Льончика. Мисля, че той е в течение на събитията около аирлианците и знае всички тайни, които КГБ съхранява в архивите си. Докато слухтях из ГРУ, също ме насочиха към този човек.

Яков се надигна.

— Е, значи вече знам с кого трябва да се срещна. Но първо, да прескочим до „Дяволската станция“ и да проверим на място какво се е случило там. Нали затова бихме толкова път.

Кратерът Нгоро-нгоро

38 часа и 30 минути до разрушението

— Вече разполагаме с неопровержими доказателства — произнесе Муалама, докато разглеждаше жезъла. — Време е да се свържем с КИСПП.

— Знаеш ли къде е тази Зала на познанието? — попита Лаго.

— Имам съмнения за едно място — отвърна засмяно Муалама. — Веднъж вече познах — той посочи изкопа в краката им. — Доста далеч от тук е.

— Къде?

— На времето Бъртън дал клетва — да не разкрива никому онова, което ще му покажат. Но аз мисля, че започвам да се досещам за какво става дума. Местенцето е тук, в главата ми — той се чукна по слепоочието. — Няма да кажа на никого. Онези от КИСПП ще бъдат принудени да ми сътрудничат. Без тяхна помощ едва ли ще се справим там. — Муалама се огледа. — Ти вземи джипа и се върни в последното село преди кратера. Свържи се с централата на КИСПП в Ню Йорк. Не им казвай какво сме открили, а само че тук има плоча със старорунически текстове. Можеш да им изпратиш по факса снимка от надгробния камък. Но не споменавай скиптъра. Поискай да разговаряш с някой, който е познавал Нейбингър. Някой, който ще оцени находката ни. Кажи му, че ще го чакаме тук.

На по-малко от три километра от мястото, където професор Муалама и Лаго бяха изровили саркофага, дълбоко под огледалната повърхност на езерото Сода, Лексина наблюдаваше безизразно как двама от нейния вид умират.

Беше се изправила над тях — висока, стройна фигура, облечена в сиво наметало, по което още личаха следите от дългото пътешествие. Ако Муалама бе изминал труден път, за да стигне до кратера, то нейният можеше да се определи като невъзможен. Беше вървяла на юг, следвайки хода на Голямата цепнатина — тази гигантска пукнатина върху земната повърхност, в сравнение с която Големият каньон е истинско джудже, водеше началото си от Южна Турция, пресичаше по дължина територията на Сирия, преминаваше по дъното на Мъртво море между Йордания и Израел, след това оформяше басейна на Червено море и при Аденския залив се разделяше на два ръкава. Едната й част навлизаше в Индийския океан, а втората продължаваше към вътрешността на Африка. Голямата цепнатина продължаваше още неколкостотин километра южно от кратера Нгоро-нгоро и завършваше отвъд границата на Мозамбик.

Предната седмица Лексина се бе гмурнала под повърхността на езерото Сода и бе открила входа към скритата на дъното аирлианска база — нейния нов дом, след като бе прекарала последните двадесет и две години в базата „Скорпион“ под ледовете на Антарктида. Лексина бе общопризнатият водач на Онези, които чакат, ала малката й група се бе разпаднала, след принудителното напускане на базата „Скорпион“ при една неочаквана атака. Тя имаше снежнобяла, гладка кожа, но най-странни бяха кървавочервените й очи, с издължени зеници. Стоеше върху черния метален под в овалната стая с диаметър приблизително петнадесет метра, осветена от множество лампи, вградени на равни разстояния в тавана.

Знаеше съвсем малко за историята на тази база, построена в апогея на аирлианското господство на Земята. За да я открие, наложи се да следва знаците, оставени на различни места още по времето на Аксумската империя.

В момента един от верните й помощници, Елек, се намираше в Циан Лин, но се нуждаеше от ключ, за да проникне на най-долното ниво. Други двама — Коридан и Гергор — бяха разрушили базата на Четвърти отдел на остров Нова Земя, където бяха отишли да търсят ключа. Но на обратния път, след успешното изпълнение на задачата, двамата бяха попаднали в радиоактивно замърсен район и сега трябваше да платят горчивата цена за своята прибързаност. За щастие й донесоха ценен дар, с който се бяха сдобили, докато претърсваха архивите на Четвърти отдел — черната сфера, с чиято помощ можеше да се свързва с компютъра на оцелелия в околоземна орбита „хищен нокът“. След като прегледа инструкциите за това как да я използва, Лексина установи връзка с компютъра и го постави под свой контрол.

„Нокътят“ бе сериозно повреден и с поизчерпани енергийни запаси, но оръжейните му системи бяха в изправност и можеха да действат, както бяха показали при автоматичното унищожаване на приближаващата се за скачване совалка „Колумбия“. В друг режим оръжията можеха да се използват и за притегляне на орбитални предмети — като например спътника „Уорфайтър“, След това с помощта на бордовия компютър и информацията, събирана от СТААР в продължение на дълги години, Лексина бе проникнала в командните системи на спътника.

Тя коленичи до Коридан и Гергор и им инжектира ново количество обезболяващо, опасявайки се, че мъченията, на които ги подлагаше болестта, могат да попречат на работата й. Тя знаеше, че им остават броени часове. Не беше потисната от предстоящата загуба, защото предния ден бе открила в едно странично крило на базата добре оборудвана лаборатория, по подобие на тази в „Скорпион“, където се „отглеждаха“ нови сътрудници.

Тя разтвори ризата на всеки от тях и свали от гърдите им златните медальони, с изображение на две ръце, протегнати в знак на сляпо подчинение, след което ги прибра в джоба си. Когато се увери, че двамата са се поуспокоили, тя се върна обратно в контролния център. Все още не знаеше с каква цел е било използвано това място и най-вече горната му секция, унищожена при гигантския взрив.

Задачата през целия й съзнателен живот беше да поддържа установеното от хилядолетия равновесие на силите. За съжаление, в последно време събитията бяха излезли извън нейния контрол и сега трябваше да наваксва. Нуждаеше се от помощ. След като взе тъканни проби от двамата мъже, тя се спусна в лабораторията, където имаше няколко вани с похлупаци. Постави образците в специалните контейнери под всяка от ваните и въведе необходимите данни. Накрая включи машините.

Южният Пасифик

36 часа до разрушението

„Южна звезда“ се накланяше и подскачаше върху високите вълни. Корпусът на кораба се тресеше от ръмженето на включените на пълна мощност двигатели.

Капитан Холс наблюдаваше от мостика как неколцина от пътниците пълзят по въжето, изпънато между люка на предния хангар и лазарета. Не изпитваше към тях нищо, дори съжаление. Глупаци. Те бяха избрали съдбата си доброволно.

„Прогресивисти“ — така ги наричаха вестниците в деня, когато бе напуснал пристанището в Сидни на път за Тасмания, където трябваше да ги качи на борда. Тук бяха най-отявлените, но на брега бяха останали хиляди, които сигурно биха били щастливи, ако им бъде оказана „честта“ да станат участници в експедицията. За Холс по-важно бе, че организаторите можеха да платят за удоволствието.

Ала въпреки солидния хонорар хората от екипажа се бояха, усещайки зад всичко това ръката на пришълците.

Холс се намръщи. През целия ден го наболяваше стомахът.

— Проклета язва — измърмори той.

— Стражът може да ти реши проблема — обади се някой зад гърба му.

Холс се обърна. Водач Паркър се бе качил на мостика.

— Ако може да се вярва на новините, стражът почти е престанал на функционира — подсмихна се капитанът.

— Това е така, защото силите на КИСПП го принудиха да премине към отбрана. — Паркър заобиколи капитана и застана до прозореца. — Ти не би ли постъпил така, ако те нападнат неочаквано?

Холс нямаше никакво желание да започва спор.

— Каквато болка или болест да те споходи, стражът ще се погрижи за теб — продължи с напевен глас Паркър. — Той е съкровищница от знание.

— Как ще се свържете с него? Казват, че отхвърлял всякакви опити за комуникация.

— Кели Рейнолдс ще ни помогне. Тя разговаря с него.

— По новините съобщиха, че посланието едва ли е съставено от нея.

— Ти да не си изолационист? — попита внезапно Паркър. — Боиш се да си подадеш носа от пещерата, така ли?

— Аз съм само капитан на кораба.

— Няма да се измъкнеш толкова лесно — заяви Паркър и впи поглед в лицето на капитана.

— Я ме оставете. Аз само си гледам работата…

— Не можеш — прекъсна го Паркър и вдигна заканително ръка. — Свърши се вече. Скоро вестта ще достигне всички хора на планетата. Никой няма да остане безразличен към онова, което предстои да се случи. Време е човешката раса да тръгне напред. Да завоюва свое място сред звездите.

— Да си подадем носа от пещерата, казваш. Но какво ще стане, ако отвън ни чакат лъвове и тигри?

— Ако помогнем на стража и аирлианците, страховете ти ще се окажат напразни.

— Дали пък тогава не ще помагаме на вълка?

— Неверник! — изсъска Паркър.

Капитан Холс премести поглед към разпенената от бурята океанска повърхност. Чудеше се, какво ли ги очаква, когато стигнат Великденския остров.

Въздушното пространство над западния бряг на САЩ

35 часа и 45 минути до разрушението

— Съобщение за вас. — Вторият пилот на скакалеца подаде на Дънкан слушалките. Намираха се на тридесет минути полет от Оперативна група 78 и Великденския остров и Дънкан вече можеше да различи с просто око приближаващата се брегова линия на Щатите. В момента се движеха със скорост седем хиляди километра в час, което надминаваше възможностите на монтирания на борда радар да „вижда“ напред и да ги предупреждава за опасности.

— Да? — произнесе в микрофона Дънкан.

— Говори майор Куин. Получих странно съобщение, което ни бе препратено от Пентагона.

— Да чуем.

— Някакъв професор Муалама твърди, че открил аирлиански артефакт в Танзания.

— Какъв артефакт? — попита заинтригувано Дънкан.

— Не е уточнено. Човекът, който препрати съобщението, споменава за Нейбингър.

Нейбингър. Лиза си спомняше археолога, който бе участвал в опита на Търкот, Кели Рейнолдс и фон Сеект да спрат „Меджик-12“. Тя свали микрофона, наведе се напред и тупна по рамото пилота.

— Смяна на курса. Поемаме към Танзания.

Пилотът кимна, вече привикнал със странните промени в плановете на Дънкан и останалите членове на групата.

Лиза се върна към разговора.

— Кой още знае за това?

— Новината вървеше по вътрешните канали на Пентагона — обясни Куин. — Смятай, че всички, до девето коляно.

Дънкан знаеше за какво намеква Куин. След случая с предателството на един от членовете на специалния отряд „тюлени“, изпратени със совалката, вече се знаеше, че във военните кръгове съществуват внедрени агенти и на трите групи — Онези, които чакат, „Мисията“ или Водачите и Наблюдателите. Питаше се, с кои от тях вече се надпреварва по пътя към Танзания. Единственото й преимущество беше бързината на скакалеца.

— Някакви сведения от Търкот?

— Нищо.

— Дръж ме в течение, Куин. — Тя си свали слушалките. — Майор Луис, карайте с максимална скорост.

За няколко минути прекосиха югозападния бряг на Щатите и навлязоха в Мексиканския залив.

11.

Монтана

35 часа до Разрушението

Високите равнини, които се издигат постепенно към Скалистите планини, не са само стотици километри полюшвани от вятъра треви. В каменистата почва под повърхността им са прокопани многобройни ракетни силози — останки от американската система за ракетна отбрана, поддържала равновесието на силите между двата блока в годините на студената война, с помощта на заплахата от взаимно унищожение.

Сключените през последните години договори за съкращаване на ядрените оръжия бяха довели до намаляване на бойната готовност в контролния център на системата за балистична отбрана и до препрограмиране на предварително зададените цели в бойните глави на ракетите — вместо към градове в Русия и Китай, те щяха да се насочат към безлюдни райони на океана при случайно или погрешно изстрелване.

В отдалечената източна част на Монтана една от тези ракети бе специално модифицирана по такъв начин, че да преодолее земното притегляне и да излезе в околоземна орбита заедно с ядрения си товар. Това беше в рамките на експериментална програма, ориентирана към засичане и разрушаване на заплашително приближаващи се към Земята астероиди, с която се занимаваха учени от Програмата за проследяване на астероиди в околоземното пространство (съкратено ППАОП).

В момента, когато часовникът отброяваше неумолимо времето, оставащо да крайния срок, обявен от Лексина, екипът в Пусковия контролен център (ПКЦ) на споменатата ракета, обозначена с кодово название „Спирачка“, въвеждаше координати за съвсем различна по характер мисия.

Външният вход на пусковия център бе разположен в средата на просторна затревена поляна с размери на футболно игрище, заобиколена от висока над три метра мрежа, която завършваше с бодлива тел. На равни разстояния покрай оградата бяха поставени табели с надпис „Преминаването забранено!“ и предупреждение, че при нарушаване на забраната може да бъде употребено огнестрелно оръжие. На покрива на малката сграда в центъра бяха монтирани видеокамери, дистанционно управлявани картечници, сателитна чиния и малък радар, като последните две гледаха нагоре — към безоблачното небе.

На петдесетина метра под земята се намираха двамата членове на екипа в пусковия център. Бяха облечени с черни комбинезони и всеки от тях носеше на дясната си ръка герб, изобразяващ Земята и излизаща от центъра й светкавица, насочена към космоса. На пластмасова табелка на гърдите им бяха изписани името, чинът и поделението, към което се числяха. Капитан Линтън бе мършав, тъмнокож мъж на средна възраст. Носеше очила с дебели лещи и черни рогови рамки. Майор Луиз Грийн, висока блондинка със сурово и самоуверено изражение на лицето, бе командващият офицер на центъра.

Покрай стените на помещението бяха подредени разнообразни апарати. Подът беше боядисан в сиво, а таванът — в светлосиньото на ВВС. Преди дванадесет години, когато Грийн бе постъпила на работа в ракетното поделение, преобладаващите цветове в Пусковия контролен център бяха подбрани така, че да намаляват нивото на стрес в екипа по време на досадните, продължителни дежурства. С промените в световната политика и орязването на бюджета, някой в администрацията сметна подобен лукс за излишен.

Цялото съоръжение представляваше затворена капсула, окачена на четири грамадни противоударни амортизатори, които на теория би трябвало да се задействат при директно попадение с ядрено оръжие. Тази теория все още не бе претърпяла своето бойно кръщение и сред екипа съществуваха противоречиви мнения относно възможностите на техниката от 60-те години.

Доминиращата черта в контролната зала бяха двата пулта в предния й край, с разположените над тях монитори, на които се виждаха изображения от камерите на входа и от разположените в съседство силози.

Вниманието на Грийн и Линтън бе приковано от една червена лампа, която току-що бе започнала да премигва.

— Искай потвърждение на съобщението за задействане на пусковата установка — нареди майор Грийн през рамо, докато се пресягаше с добре отработено движение, за да закопчае предпазните колани на седалката. Червената лампа продължаваше да мига, сигналът се придружаваше от неприятен, опъващ нервите звук. Тя запъна спирачките на колелцата на седалката. След това затрака по клавиатурата на компютъра.

— Имам потвърждение. Нареждат пълна бойна готовност до получаване на съобщението — докладва Линтън от своя пост, без да откъсва очи от екрана.

— Съобщението прието — обяви Грийн след секунда. Тя извади един запечатан червен плик от сейфа под бюрото и го разкъса. След това свери написаното вътре с данните от екрана.

— Кодът на извънредното съобщение е достоверен и валиден — произнесе тя.

— Кодът достоверен и валиден — повтори с механичен глас Линтън.

Пръстите на Грийн пробягаха по клавиатурата. Трептящото съобщение от екрана изчезна, заменено от думите:

„СПИРАЧКА“ ДА СЕ ИЗСТРЕЛЯ ПО ЗАДАДЕНАТА ЦЕЛ

— Имаме нареждане за пуск на „Спирачка“ — обяви Грийн. — Дай ми информация за състоянието на пусковата установка.

— „Спирачка“ се намира в първи силоз. Ракетните системи в готовност.

На екрана се появи ново съобщение.

— Получих потвърждение от Щаба на Националното командване. Пускът не е учебна тревога. Отвори силоза.

— Отварям силоза.

На четиристотин метра от входа към контролната зала на ПКЦ имаше друг заграден участък. Зад мрежата с бодлива тел две масивни бетонни врати започнаха да се издигат плавно. Под тях системите на специално модифицираната балистична междуконтинентална ракета ЛГМ-118А „Миротворец“, вече се продухваха с газ под налягане.

— Датчикът за отваряне вратите на силоза свети в зелено — обяви капитан Линтън, който за всеки случай контролираше процеса с видеокамера.

— Датчикът в зелено — потвърди Грийн.

Дълбоко под повърхността на кратера Нгоро-нгоро, Лексина изключи комуникатора, който я свързваше с Етор. Тя се завъртя с фотьойла към големия екран пред нея. Получаваше изображение от увеличителните камери на „Уорфайтър“, съсредоточени в момента върху един район в Източна Монтана, чиито координати бе получила току-що.

Мощните камери, монтирани в долния край на спътника, показваха с всички подробности картината на отварящите се бетонни врати на силоза. Лексина изпрати команда до „нокътя“, откъдето да бъде ретранслирана на „Уорфайтър“.

Вътре в пусковия център напрежението нарастваше с приближаването до старта.

— Потвърждавам прехващане на цел „нокът“ — обяви Грийн, докато приключваше с последните проверки на траекторията. В момента „нокътят“ и „Уорфайтър“ преминаваха над западния бряг на Щатите и това бе единственото време, когато двете цели щяха да са в обсега на ракетата, преди изтичане на крайния срок. „Прозорецът“ за изстрелване бе съвсем стеснен и трябваше да се действа изключително бързо.

— Координати на целта потвърдени — обади се и Линтън.

— Преминаваме към пусков режим — заповяда Грийн. Двамата отпуснаха спирачките на седалките си и се преместиха в центъра на залата, при съответните пултове. Пусковите пултове бяха разположени един срещу друг, но разделени с непробиваемо, плексигласово стъкло. Грийн опря око в ретиновия скенер и компютърът потвърди идентичността й.

— Пусковият оператор идентифициран — обади се механичен глас от високоговорителя на стената. — Можете да въведете ключа.

Грийн извади червения ключ от джоба на ризата си и го пъхна в обозначения процеп.

Междувременно компютърът идентифицира Линтън и той също получи разрешение.

— Всичко е готово — докладва Линтън.

— Да започваме — нареди Грийн и за миг погледите им се срещнаха през стъклото. — На три задействаме таймера на бойната глава. Едно. Две. Три.

И двамата завъртяха ключовете едновременно.

ЛГМ-118А бе готова за изстрелване. В конусообразния й нос бе разположена десеткилотонова бойна глава, чийто таймер бе програмиран да задейства детонатора по времето, когато ракетата излезе на орбита и се доближи до целта на разстояние от четиристотин метра.

Майор Грийн не сваляше очи от екрана. Червените цифри на брояча бяха започнали отброяването.

— Шест минути и десет секунди до старта — обяви тя. — На три задействаме пусковата установка.

Пръстите й стискаха стартовия ключ.

Летящ със скоростта на светлината, изстреляният от „Уорфайтър“ лазерен лъч попадна право в носа на ракетата. Лъчът я проряза като нож, унищожавайки жизненоважните за полета й навигационни компоненти.

Вътре в пусковия център, Грийн и Линтън мярнаха за миг на външните екрани сиянието на стремително падащия лъч. Всички пултове и монитори се озариха в мигащо червено.

— Старт! — извика Грийн.

И двамата завъртяха ключовете за задействане на стартовата установка. Последва неочаквана тишина. Няколко секунди Грийн и Линтън стояха съвършено неподвижно, загледани един в друг през плексигласовото стъкло, което ги разделяше. Грийн реагира първа. Тя бързо разкопча колана и дръпна малкия портативен предавател, оставен на масата до пулта. Погледна дисплея на таймера, който току-що показа пет минути и пет секунди до старта.

Грийн изтича при люка към междинния коридор и въведе своя код за достъп. Тежката метална преграда се отмести бавно. Преди да се втурне в наклонения тунел, тя махна на Линтън.

— Затвори вратите на силоза. Ще бъда на първи канал — добави, докато си слагаше слушалките.

Линтън кимна и Грийн побягна в тунела. Звукът от тежките й обувки отекваше в бетонните стени на подземието, но тя не обръщаше внимание нито на кънтенето, нито на учестеното си дишане, докато се носеше към следващата врата. Оставаха й по-малко от пет минути.

Когато стигна вратата, тя отново въведе кода за достъп. Едва изчака да се отмести и се промуши през тесния отвор. Намираше се някъде по средата на силоза, корпусът на ракетата бе точно пред нея, на не повече от един-два метра. Обърна се, затвори вратата и започна да се катери по стръмната метална стълба към падащата отгоре слънчева светлина.

В пусковия център Линтън изписа командата за затваряне вратите на силоза.

Макар че Грийн се катереше с трескава бързина, тя изгуби цяла една безценна минута, преди да достигне горната платформа, която заобикаляше конусообразния нос. Тук спря за секунда, докато през носа бавно се плъзгаше черна сянка. Вратите на силоза препречваха пътя на слънчевата светлина.

Тя се наведе през парапета на платформата и започна да отвърта с взетия от чантичката гаечен ключ болтовете на капачето на програматора.

Вратите на силоза се затвориха с трясък, превръщайки я в заложничка на задействаната атомна бомба.

— Две минути и тридесет секунди — избуча гласът на Линтън в слушалките.

Трябваше да отвърти шест болта, а тя бе свалила само два. Пръстите й бяха издраскани до кръв, но тя не им обръщаше внимание. Всичко се движеше като на забавен каданс.

— Две минути — обяви Линтън.

Оставаха два болта. Докато ги сваляше, Грийн преговори мислено процедурата за изключване на таймера. По време на учебните тренировки го бе направила за двадесет и две секунди.

Петият болт падна.

— Една минута и тридесет секунди.

Тя постави гаечния ключ върху главата на последния болт. Натисна рамото, но болтът не поддаде. Грийн изруга, премести цялата тежест на тялото си върху дръжката и дръпна отново, усещайки болка в изтръпналите си пръсти. Безуспешно. Тя спря и си пое дъх.

— Една минута.

— Хайде, размърдай се — прошепна Грийн, докато дърпаше отчаяно дръжката. С едва доловим пукот гаечният ключ се скърши на две и горната му част остана заклещена върху главата на болта. Грийн се облещи невярващо в останалата в ръцете й дръжка. Проклет безполезен къс метал за долар и петдесет цента.

— Тридесет секунди! — в гласа на Линтън се долавяше истерия.

Грийн сграбчи заклещеното парче и се опита го освободи.

— Двадесет секунди!

Единият й нокът се счупи, но тя дори не забеляза. С някаква изолирана част на ума си съзнаваше, че вече е твърде късно.

— Десет секунди! Чуваш ли ме? — крещеше Линтън в слушалките й. Тя ги смъкна, жадуваща за последен миг на покой. Обърна се и се облегна на парапета. Погледна окървавените си ръце и строшената дръжка на ключа. След това затвори очи и се люшна напред, сякаш очакваше да я подхване мощен вятър.

Ракетният силоз и Грийн бяха изпепелени до неузнаваемост. Командният център беше разрушен от ударната вълна. Тежащите двадесет тона бетонни врати на силоза отхвърчаха във въздуха и после ги откриха на километър и половина встрани, но все пак бяха омекотили в известна степен взривната вълна. Кратерът с диаметър сто метра и дълбочина шестдесет бе всичко, което остана от подземния ракетен силоз.

12.

Дар ес-Салаам, Танзания

34 часа и 30 минути до разрушението

Сто и тридесет килограма „Семтекс“ — произведен в Чехия пластичен експлозив, прилепен към корпуса на една водоноска, бяха причината за страхотния взрив, унищожил през 1988 г. сградата на американското посолство в Дар ес-Салаам. Полковник Накибсу Балеле, офицер от танзанийската армия, бе уредил вноса на експлозива от сигурен източник в Близкия изток и бе поставил собственоръчно детонатора.

Полковникът беше останал безразличен към факта, че при взрива бяха загинали единадесет души, нито го вълнуваше дали е била постигната целта на човека, който го бе наел. По-важното бе, че му платиха добре.

Още докато беше новоизлюпен майор от армията, някакъв непознат веднъж му връчи клетъчен телефон и солидна сума пари. Защо изборът му бе паднал върху Балеле, последният така и не разбра. Парите, обясни му непознатият, били за това майорът никога да не се разделя с телефона. Щяло да има още, много повече, ако следва стриктно инструкциите, които му предават по него. Балеле не посмя да попита какво ще стане, ако не изпълни инструкциите — не беше чак толкова наивен. Човекът му бе внушил страх, какъвто не бе изпитвал никога досега. Беше дочул слуховете за някаква тайнствена фигура, която се подвизавала из средите на терористите от Близкия изток, на име Ал-Иблис.

Телефонът бе звъннал само веднъж през четирите години след първата им среща. Предадоха му подробни указания откъде ще получи пластичния експлозив и детонатора и как да се срещне с шофьора на водната цистерна, която трябваше да откара бомбата до посолството.

След взрива американците стовариха вината върху Бин Ладен, афганистанец, вече обвиняван за подобна атака срещу посолството в Кения и Белеле го намираше за чудесно, защото по такъв начин следите му се заличаваха.

И ето че сега, докато седеше в канцеларията и разглеждаше списания, телефонът позвъни за втори път.

Кратерът Нгоро-нгоро, Танзания

33 часа до разрушението

Професор Муалама и Лаго проследиха изумено сребристия диск, който се приближаваше към тях от стената на кратера. Беше дълъг двадесет метра в основата си и се стесняваше нагоре до тесния люк на върха. Обшивката на скакалеца беше металическа и съвършено гладка, без никаква вдлъбнатина или дори драскотина. Единственото, което нарушаваше съвършенството на летателния апарат, бяха яркочервените товарни ремъци, прекарани през ръба на диска.

Скакалецът увисна недалеч от тях, после се спусна безшумно на земята. Люкът на върха се отмести и отвътре се подаде женска глава.

— Добър ден! — поздрави приветливо Муалама.

— Добър ден, професор Муалама. Аз съм доктор Лиза Дънкан от КИСПП. — Жената огледа изкопа и предметите около него. — За това ли ни повикахте?

— Да.

Муалама и Лаго я отведоха при саркофага и надгробната плоча. Капакът на саркофага бе затворен и издълженият черен цилиндър изглеждаше недокоснат от времето.

— Какво е това? — попита жената.

Вместо отговор Муалама отмести капака и показа скелета вътре.

— Аирлианец! — Дънкан коленичи до саркофага и огледа останките от трупа, преди да насочи вниманието си към плочата. Тя посочи надписа. — Можете ли да го разчетете?

— Само част от него — призна Муалама. — Надявах се, че вие ще успеете, с помощта на записките на професор Нейбингър.

— Вярно е, че в КИСПП разполагаме с таблица на староруническите знаци и тяхното приблизително значение. Но за нещастие най-важната част от записките на професор Нейбингър беше изгубена, когато той загина в Китай. Нейбингър бе открил нещо повече, начин да се разбира смисъла на текста, а не да се превеждат отделните му символи. За съжаление тази тайна умря с него. Освен това при катастрофата изгоря и бележникът, в който бе преписал всички открити досега старорунически надписи.

— Нима не е имал копия? — попита Муалама.

— Ние поне не открихме — Дънкан се изправи. — Сега се движим обратно по неговите следи, търсим онова, което той е търсел и събираме огромно количество информация. — Тя посочи плочата. — Това също ще ни е от полза.

— Значи има надежда да преведете надписа?

— Ще ни отнеме време. Трябва да я вземем с нас.

— Но това е археологическо откритие, което принадлежи на нашия народ!

Дънкан го погледна внимателно.

— Чухте ли какво се случи в Южна Америка? Знаете ли за Черната смърт?

— Да, но не виждам каква връзка има това с нас.

— Ние сме във война — заяви Дънкан. — И всяко късче информация има важно значение. Не знаем почти нищо за аирлианците, а ето че най-сетне разполагаме с труп на пришълец, който ще можем да изследваме. Няма начин това да не ни помогне.

Муалама кимна.

— Готов съм да ви сътруднича, ако на свой ред ми предоставите всичко, което имате от Нейбингър.

— Това, което сега ние нужно, — произнесе замислено Дънкан, — е ключът.

— Ключът? — повтори машинално Муалама.

— Ключът към най-долното ниво на гробницата в Циан Лин.

— Но Циан Лин е в Китай. Защо търсите ключа тук?

— Защото това е аирлианец! — отвърна Дънкан и в гласа й се долови отчаяние. — Къде ли може да са го скрили?

— Аз мисля, че… — поде професорът, но млъкна и наведе глава.

— Какво? — подкани го Дънкан.

Муалама вдигна ръка, даде й знак да мълчи и бавно се завъртя в кръг. Когато спря, беше обърнат на североизток.

— Някой идва.

Седнал на предната седалка на оцветения в тъмнозелено руски хеликоптер Ми-24, известен на Запад с прозвището „Кошута“, полковник Балеле забеляза първи приземения на тревата скакалец. Разпозна го веднага, беше го виждал по телевизията, но не очакваше да го срещне тук, в резервата Нгоро-нгоро. Гласът по телефона му бе наредил да попречи с всякакви средства за изваждането на неуточнен предмет с извънземен произход от дъното на кратера и да унищожи всички, които участват в това.

Гласът също така му бе обещал един милион долара за успешно изпълнение на задачата, което беше повече от достатъчно, за да се пенсионира и да заживее като богаташ. Но освен това в думите на непознатия се долавяше скрита заплаха — провали ли се, чака го смърт.

— Господин полковник? — пилотът го гледаше въпросително.

Белеле се надигна и се прехвърли в тясното задно помещение, където го очакваха шестима тежко въоръжени войници.

— Унищожете хората и летателния апарат.

Пилотът кимна.

Муалама засенчи очи.

— Това е хеликоптер с военни знаци.

— Мисля, че ще е най-добре да се махаме от тук — заяви Дънкан.

— Ако им оставим плочата, ще я отнесат, или дори по-лошо — могат да я разрушат.

— Нямаме оръжия — вдигна рамене Дънкан. — Скакалецът не е въоръжен.

Решението взе 12,5-калибровата картечница, монтирана в носа на вертолета. Първият откос уцели Лаго, едрокалибрените куршуми го покосиха и изтръгнаха от тялото му късове окървавена плът.

— Лаго! — изкрещя Муалама и понечи да се хвърли върху него, но Дънкан го дръпна.

— Мъртъв е! Последвайте ме! — Теглеше го към саркофага.

Двамата скочиха вътре, Дънкан се озова отгоре, извъртя се и притегли похлупака — тъкмо навреме, защото по стената на цилиндъра започнаха да чаткат куршуми.

Вторият пилот на вертолета се прицели едновременно с двете противотанкови ракети от типа „Спирала“. Една мигаща лампичка в окуляра на мерника потвърди, че ракетите са прехванали приземения скакалец.

— Изстрелвам първа — обяви той и натисна копчето. — Изстрелвам втора.

Докато двете ракети се носеха към обозначената цел, пилотът пусна още един дълъг откос от предната картечница по черния цилиндър.

Увиснал на отворената странична врата, между зяпащите в почуда войници, Балеле проследи с поглед ракетите, докато попаднаха в целта. Облак от пръст и останки закри за кратко картината.

— Приземи се до черния цилиндър — нареди Балеле. — Там ще… — Той млъкна, внезапно заслепен от нещо. Премигна болезнено и точно за толкова време скакалецът преполови разстоянието между двете летящи тела.

— Завивай! — бе всичко, което Балеле успя да извика, преди острият ръб на летящата чиния да се вреже в предното стъкло на вертолета. Въртящите се перки удариха сребристата повърхност на скакалеца и се натрошиха, без да оставят и следа по обшивката. За по-малко от секунда хеликоптерът бе разсечен през средата и двете му части полетяха безпомощно надолу.

Дънкан чу експлозиите, след няколко секунди и сблъсъка на нещо масивно със земята недалеч от саркофага, последвано от вторични избухвания. Под нея Муалама дишаше тежко, въздухът в тясното пространство бе съвсем ограничен.

— Има ли начин да отворим капака отвътре? — попита тя.

— За първи път съм от тази страна — отвърна сподавено Муалама, — и със съжаление трябва да призная, че не знам.

Дънкан опря крака в стените и напъна. Похлупакът не помръдваше.

— Няма да стане така.

Изведнъж отгоре засия ярка светлина и в саркофага нахлу свеж въздух. Дънкан вдигна глава и премигна слепешката.

— Госпожо, сигурно ще се съгласите с мен, че трябва час по-скоро да изчезваме от тук — произнесе майор Люис, докато придържаше отместения похлупак върху ръба.

Дънкан приклекна, изскочи отвън и помогна на професора да се измъкне. Наблизо горяха останките от разбития хеликоптер. Върху металната повърхност на скакалеца не се виждаше дори драскотина.

Зад нея Муалама изстена болезнено.

— Какво има? — обърна се Дънкан.

Муалама посочи с палец гърба си.

— О, Божичко — изстена Дънкан, когато забеляза, че отзад се подава парче кост.

— Не е мое — успокои я Муалама и кимна с брадичка към скелета. — Почувствах, че поддава, когато и двамата скочихме вътре.

— И мълчахте през цялото време? — Дънкан опипа неравните краища на подаващата се кост. Невъзможно бе да определи на каква дълбочина е проникнала.

— Извадете я.

— Можем да ви отведем…

— Госпожо — намеси се Люис, който оглеждаше с видимо безпокойство стените на кратера. — Тези типове от вертолета може да не са сами.

Дънкан стисна с пръсти края на костта и я дръпна рязко навън. Парчето излезе лесно. Муалама дори не изстена, само рязко си пое дъх. Дънкан захвърли счупената кост в саркофага и го затвори. Когато приключи, забеляза, че Муалама е коленичил до тялото на Лаго.

— Искам да закачите саркофага и плочата с товарните ремъци — нареди тя на Люис. — Използвайте неговите стоманени въжета.

Люис кимна и изтича при скакалеца. Дънкан доближи Муалама. От раната на гърба му все още течеше кръв. Тя коленичи до него. Беше се навел над трупа на своя племенник и му говореше с тих, монотонен глас, подреждайки ритмично думи на език, който наподобяваше арабския.

Накрая Муалама покри лицето на мъртвеца и се надигна.

— Защо винаги младите умират? — попита наскърбено той.

Дънкан пристъпваше нетърпеливо. Налагаше се колкото се може по-скоро да напуснат опасното място. После щяха да обсъждат случилото се.

— Готови сме за полет — докладва от скакалеца Люис.

— Да тръгваме — тя се пресегна и дръпна Муалама.

Професорът се освободи от пръстите й.

— Откъде са знаели, че сме тук? Никой освен мен и Лаго не беше в течение на тази експедиция.

— Навсякъде има шпиони — обясни спокойно Дънкан. — По-късно ще търсим причините.

— И защо трябва да ви вярвам?

Дънкан разтвори безпомощно ръце.

— Няма как да ви убедя. Колкото и банално да прозвучи, просто нямате друг избор. — Тя посочи горящия хеликоптер. — Скоро други ще последват тези. Съмнявам се, че ще успеете да им избягате с джипа. Освен това, ще ви покажем някои от записките на Нейбингър. — Тя тръгна решително към скакалеца. — Вие решавайте.

Муалама я последва неохотно.

13.

Великденският остров

32 часа до разрушението

— Адмирале! — Гласът на наблюдаващия офицер отекна развълнувано в стените на комуникационната зала на борда на „Джордж Вашингтон“.

Адмирал Полдън се надвеси над пулта.

— Какво има?

— Установих контакт с „Небесен ястреб“. Току-що напусна щита.

— „Небесен ястреб“? Мислех, че са го свалили. Сигурен ли сте?

— Да, сър.

Адмиралът се намръщи.

— Къде, по дяволите, се е забавил?

— Не зная, сър.

— Не трябваше ли отдавна да му е свършило горивото?

— Почти, сър, но този апарат притежава много добри летателни качества. Той е конструиран за продължителен полет. — Офицерът натискаше едно след друго различни копчета. — Връзката ми с компютъра е съвсем слаба. Изглежда има повреда. Сър, предлагам незабавно да приземим самолета на борда. Съмнявам се, че в подобно състояние ще се добере до материка. Освен това така по-бързо ще получим достъп до информацията, която е събрал.

— Можете ли да го приземите на площадката?

— Да, сър.

— Действайте.

Офицерът се надвеси над пулта.

— Поемам управлението. — Пръстите му обхванаха нежно ръкохватката на джойстика. — Доближавам го.

— Ще бъда в залата за управление на полети — обяви Полдън.

Навън дъждът бе поотслабнал и адмиралът можеше да разгледа почти цялата площадка за кацане, но съвсем малка част от бурното море зад нея.

— Оператор, искам да задържите всички излитания и кацания, докато приземим „Небесен ястреб“ — нареди той.

— Тъй вярно, сър. Държим във въздуха само няколко разузнавателни самолета и те ще се приземят най-рано след два часа.

— Някой от тях да е засичал „Небесен ястреб“?

— Да, сър. „Орел три“ докладва, че го е видял.

Полдън вдигна бинокъла пред очите си и го насочи към носа на палубата. Екипажът долу вече изпъваше обезопасителната мрежа за залавяне на безпилотния самолет. Полдън беше впечатлен от бързината и умението на хората, въпреки дъжда и хлъзгавата палуба.

— Добра работа — промърмори той.

— Сър — обади се радистът. — Радарът засече приближаващ обект на два километра.

— На какъв курс? — Последното, което би желал сега, бе онзи идиот от контролната зала да удари летателния апарат в кулата или да го разбие на палубата.

— Курс за приземяване, сър.

— Предайте на оператора в залата, ако изгуби управление, да не упорства, а да направи втори опит.

— Тъй вярно, сър.

Полдън отново погледна през бинокъла. „Небесен ястреб“ се появи изведнъж от пелената на дъжда и започна да се спуска плавно. Малко преди да се плъзне по палубата, от долната му част се показаха чифт миниатюрни колела. Самолетът се приземи гладко и продължи по палубата, докато попадна в разпънатата мрежа. Тогава спря внезапно.

Полдън свали бинокъла. Обърна се и тъкмо се готвеше да напусне мостика, когато вик на изненада го накара да се обърне.

— Ей, какво става?

Радистът се бе надигнал и надничаше през прозореца към палубата долу. Адмиралът застана до него.

„Небесен ястреб“ се разпадаше — това бе единствената дума, която му дойде наум. Издължените крила полегнаха върху палубата, после изчезнаха.

Полдън насочи бинокъла надолу и завъртя фокуса. Крилата не бяха изчезнали. Те се разтрошаваха на множество дребни части, които се пръскаха по палубата. Пълзящ рояк, който достигна краката на един от помощниците, приклекнал до разпънатата мрежа.

Писъците на нещастника отекнаха чак на мостика, когато гъмжилото го погълна.

Лиза Дънкан тъкмо бе привършила с превръзката на Муалама, когато Люис си свали слушалките.

— Госпожо, засякохме съобщение от Оперативна група 78, което, струва ми се, трябва да чуете. От борда на един от наблюдателните самолети на групата.

— Включете го. — Дънкан пое слушалките и ги нагласи. Чуваше се само фонов шум. После глас на пресекулки през неравно бръмчене:

— Тук „Орел три“. Повтарям… „три“. Божич… летят… те са… безумие… Край.

Гласът на пилота бе писклив и уплашен. Разнесе се друг глас, който звучеше спокойно:

— „Орел три“ тук капитан Робинет от борда на „Стенис“. Докладвайте за положението. Край.

Отново пукот, после гласът на пилота, този път по-ясно:

— „Стенис“, тук „Орел три“. Не разбирам какво става, по дяволите! Те скачат от палубата! „Вашингтон“ пое курс към острова и се движи с висока скорост! Но задната палуба… просто я няма. Изчезнала е!

Дънкан се наведе напред и притисна слушалките по-плътно.

— Кой скача от борда? — попитаха отсреща. — Можете ли да ме свържете с командира на оперативната група? Приемам?

Гласът на пилота се покачи с още една октава.

— Екипажът скача! Всички се мятат във водата! Нещо става на палубата. Задната част и контролната кула сякаш се топят… разпадат се… Там става нещо, Боже мили! Сигурно е заради онова проклето самолетче!

— „Орел три“. Говори капитан Робинет. Успокой се, синко. Какво самолетче?

— „Небесен ястреб“, сър! Той се върна. Приземиха го на борда и след това се започна.

— Разбрано, синко. А сега, опитай да ме свържеш с командващия. „Орел три“, повтори — разбра ли ме?

— Говори „Орел три“… — последва пауза. — Говорих с контролната кула. Забраниха ми да кацам на борда. Казват, че нещо… нещо атакувало кораба.

— Свържете ме с кулата! — настоя Робинет.

— Момент. — Чу се пукот. После нов глас, който Дънкан познаваше.

— Говори адмирал Полдън. Приемам.

— Господин адмирал, тук капитан Робинет. Какво е положението при вас? Приемам.

— Те завладяха кораба ми. — Гласът на адмирала изглеждаше променен.

— Кои те? — попита Робинет.

— Тези неща. Те изяждат кораба. Взеха под контрол машинното и щурманската кабина. Насочваме се право към Великденския остров. Разстоянието до брега е само двайсетина километра.

— Какви неща?

— Които дойдоха с „Небесен ястреб“. Той се приземи и започна да се разпада. Толкова са малки, че едва се забелязват! Прояждат дори метал! А когато се доберат до някого… — Гласът на адмирала потрепери. — Моят екипаж… Всички наскачаха през борда. Не можете да се биете с тези неща!

— Но господин адмирал! Какво по-точно ви е нападнало?

— Нямам представа. Толкова са дребни, че не се виждат. Като пълзящ, безформен, черен рояк. Не зная какво е това. Не смея дори да го доближавам.

Някъде отзад се разнесе оглушителна експлозия.

— Господин адмирал?

— Опитват се да ги спрат… някой взриви една авиобомба на палубата… Исусе Христе! — Последва кратка пауза. — Разстояние до брега седемнайсет километра.

Нещо изпука. Чуха се уплашени викове.

— Божичко! Достигнаха основата на мостика. Изгубени сме!

Дънкан натисна бутона за предаване.

— Господин адмирал, говори доктор Дънкан. Какво става при вас?

— Заповядах на останалата част от Оперативната група да се отдалечи с максимална бързина — отговори адмирал Полдън. — Пилотите в наблюдателните самолети ще трябва да катапултират… не разполагат с достатъчно гориво да достигнат сушата.

Люис подаде на Дънкан фотография, изпратена току-що по САТФАКС-а.

— Госпожо, снимка от спътника КХ-14.

Дънкан я погледна. Горната дясна част бе запълнена от извита черна линия, бележеща края на силовия щит. Право срещу него се виждаше заострения тесен контур на „Вашингтон“. Задната част на палубата бе скрита в черна вихрушка.

— Какво, по дяволите, става на кораба, адмирал Полдън? — попита Дънкан. — Трябва да ни кажете, преди да преминете зад щита.

— Вече виждам силовото поле — заговори Полдън, сякаш не чул въпроса й. — На около шест километра, право пред нас. — Чуваха се викове и изстрели.

— Не можете да ги застреляте дори — говореше обезсилено Полдън. — Толкова са малки и толкова много… Те са като вируси, които се разпространяват из целия кораб. Исусе, долу погълнаха още един човек! О, Боже мили! Сега са пред моята врата. Прояждат метала… Ще наредя напускане на кораба…

Нови изстрели и викове.

— Те са тук!

Отекна писък, който продължи няколко секунди, после връзката беше прекъсната.

— Адмирал Полдън? — Дънкан натисна няколко пъти бутона за повикване.

— Нямаме връзка с адмирала — това беше гласът на пилота.

— „Орел три“, тук капитан Робинет. Отдалечете се незабавно от острова.

— Сър, не разполагаме с достатъчно гориво за да стигнем до най-близкото летище!

— Изпълнявайте каквото ви нареди адмиралът! Приближете се до някой от съпровождащите кораби и катапултирайте!

— Слушам, сър.

— До всички кораби от групата, говори капитан Робинет. Изпратете спасителни групи на безопасно разстояние от „Вашингтон“, за да приберат хората във водата. След това напуснете района.

Люис подаде на Дънкан още няколко сателитни снимки. КХ-14 бе проследил „Джордж Вашингтон“, докато самолетоносачът се приближаваше към непрогледното покривало на силовото поле. Подредени хронологично, те показваха как някаква черна вълна покрива палубата на кораба от кърмата към носа. На една от снимките черната лавина доближаваше корпуса на един Ф-14. На следващата изтребителят беше погълнат напълно.

— Доктор Дънкан, говори капитан Робинет.

— Слушам ви, капитане.

— Получихте ли снимковия материал от спътника?

— Да.

— И какво мислите?

— Момент да проверя нещо. — Тя извади папката с материали, изпратени от Агенцията за национална сигурност, в които се изброяваха учрежденията и информационните страници, посещавани от стража чрез Интерлинк. Междувременно капитан Робинет продължаваше с доклада за текущото положение.

— От щаба на флотското командване наредиха Оперативна група 78 да прибере оцелелите от „Вашингтон“ и да се отдалечи на разстояние двеста километра от кораба.

— А какво е състоянието на „Вашингтон“?

— Все още нямаме представа какво се е случило на борда, но при скоростта и посоката, която поддържа, ще премине през щита след не повече от десет минути.

— Колко от членовете на екипажа са успели да скочат? — попита тя.

— Не разполагаме с точни сведения. Всичко стана толкова неочаквано.

Дънкан спря на една от страниците, когато изведнъж осъзна какво разглежда.

— Майчице мила, ние сме го дали на проклетото нещо!

— Какво? На кого?

— На стража. Нанотехнологията.

— Какво? — повтори Робинет.

— Мисля, че „Вашингтон“ е бил атакуван от вирус.

— От вирус? — повтори недоверчиво Робинет. — Как може вирус да яде метал?

— Защото е синтезиран от метал. Това са микроскопични роботи.

— И защо им е трябвало да нападат „Вашингтон“?

— За да се възпроизвеждат.

14.

Великденският остров

33 часа и 45 минути до разрушението

Една на пръв поглед неудържима сила, която среща непоклатим обект. Никога, в цялата история на създадените от човешки ръце творения, нещо толкова голямо не се бе насочвало към нещо толкова солидно с подобна бързина.

Фонтани от пяна бликаха пред носа на „Вашингтон“, докато корабът се носеше със скорост от близо осемдесет километра в час право към скалистия бряг на Великденския остров. Силовият щит се бе изключил за съвсем малко, за да позволи на кораба да премине и сега до сушата оставаха не повече от два километра. С водоизместимост от четиридесет хиляди тона, грамадният плавателен съд бе набрал такава инерция, че в този момент дори до машинното да беше подадена заповедта „пълен назад“, вече нямаше никаква надежда да се избегне сблъсъкът. Само че на мостика нямаше никой, който да издаде подобна заповед, нито в машинното отделение някой, който да я изпълни.

Масивните моаи, статуите на човешки лица, подредени край брега на острова, фиксираха с каменните си очи приближаващия се кораб.

На по-малко от двеста метра от брега носът на кораба заора в дъното. В сравнение с тази сцена, сблъсъкът на „Титаник“ с айсберга бе като удар на камион в кофа за боклук. Стоманеният кил разпори двуметровия слой на кораловата обвивка и се заби в скалния пласт под него, но корабът продължаваше да се носи напред.

Докато стомана и скала мереха сили, островът започна бавно да надвива в битката. „Вашингтон“ постепенно забави и накрая спря, като близо сто и петдесет метра от корпуса се намираха на сушата. Средната част на палубата бе хлътнала след взрива и прояждането на носещите конструкции.

Едно последно изскърцване на разкъсан метал оповести победата на скалата и на острова отново се възцари тишина.

— Господи! — сонарният оператор на „Спрингфилд“ си свали слушалките и ги захвърли върху пулта. — Самолетоносачът се удари в острова!

Изправен зад него, капитан Форстър също чуваше ужасяващия звук от сблъсъка на „Джордж Вашингтон“ с брега на Великденския остров, улавян с помощта на някоя от стотиците хидрофонични установки, монтирани на сонарната[61] сфера в предния край на подводницата.

Звукът продължаваше да се усилва, докато накрая се предаде като вибрация върху корпуса на подводницата. След това настъпи тишина.

„Спрингфилд“ лежеше на дъното, на четиристотин метра под океанската повърхност и в непосредствена близост до външния край на силовия щит. Два „изтребителя фу“ — малки златисти сфери с диаметър около метър, но с достатъчна мощ да разрушат тежковъоръжената подводница — висяха постоянно над нея.

Форстър огледа замислено редицата от премигващи монитори, като същевременно се опитваше да прогони кошмарните сцени за краха на „Вашингтон“, които му подаваше превъзбуденото въображение. Поради невъзможност да използват активните си системи за наблюдение, те бяха почти слепи за всичко, което ставаше наоколо. Бяха проследили последните минути от приближаването на самолетоносача към острова само с помощта на пасивната, хидрофонична апаратура, а сега улавяха и шума на отдалечаващите се кораби от групата.

— Какво е това? — Форстър посочи един от екраните, където се виждаше картина на заобикалящото ги океанско дъно чак до една извита линия на около километър и половина от тях, където преминаваше ръбът на силовото поле. В момента се наблюдаваше малка аномалия по хода на кривината, показваща начина, по който звуковата вълна се бе отразила частично от полето.

— Не зная, сър — отвърна операторът. — Нямаше го там преди, а полето се изключи за около тридесет секунди, докато корабът премине.

— Наложи отгоре картата на дъното — разпореди Форстър.

Компютърният екран се изчисти за секунда, после изображението бе насложено върху хидрографската карта на океанското дъно. Форстър плъзна пръст по аномалията. Намираше се точно на мястото, където килът на „Вашингтон“ бе прокопал тунел в скалистото дъно. При повторното си включване полето не бе запълнило отвора, тъй като преди той не бе съществувал.

— Мисля, че току-що намерихме дупка в оградата — произнесе замислено капитанът.

Зона 51

31 часа и 40 минути до разрушението

Майор Куин бе отбелязал с дебела синя черта орбитата на „нокътя“ върху земната карта. Корабът се отдалечаваше бавно в източна посока от границите на Щатите, увеличавайки дистанцията с взривения силоз в Монтана. Друга дебела, но червена черта бележеше орбитата на „Страцида“ — в момента над Северния полюс в посока юг, към Атлантическия океан.

Куин въведе няколко команди и на екрана двете линии се издължиха с пунктири, докато се пресякоха някъде в средата на Атлантика.

— Надяваш се нещо да се промени, а? — подсмихна се Лари Кинсейд, застанал зад майора.

— Някой би могъл да допусне грешка при проектирането на двата курса.

— Е, няма грешка — въздъхна Кинсейд. — Всичко е само физика и математика. Пресечната точка е след двадесет и четири часа. Трябва да сме доволни, че Лексина не разполага с възможност да маневрира със съдовете и трябва да чака цяло едно завъртане на планетата, преди „нокътят“ и „Страцида“ да се срещнат. Оттам ще продължат към централната част на Щатите и после на изток, през Тихия океан и Азия. Общо тридесет и един часа до целта.

— До целта… — повтори Куин. Неволно си представи ужасния момент, когато върху родината му ще започнат да се сипят разрушителни бомби. — По-добре дотогава да сме намерили проклетия ключ.

Циан Лин, Китай

31 часа и 30 минути до разрушението

Че Лу продължи да преглежда записките в бележника на Нейбингър, докато буквите започнаха да се мерджелеят пред очите й и тя неусетно затвори клепачи.

Облегната на каменната стена, за миг се поддаде на дремещото в нея отчаяние. Всички изходи бяха разрушени, храната и водата, които войниците бяха донесли, нямаше да стигнат за дълго, а на хоризонта не се очертаваше никакво спасително решение.

Елек продължаваше да проучва систематично съдържанието на контейнерите в голямата галерия, но даде да се разбере, че не желае някой да наднича през рамото му. Единствената забележка на Ло Фа бе, че не би било зле, ако злощастният хибрид открие някъде още храна.

Извън редките моменти, в които проговаряше, Ло Фа прекарваше времето си в сън. Наричаше го „съхраняване на енергията“, но фактът, че старият й приятел бе изгубил чувството си за хумор, й действаше потискащо.

Изведнъж Че Лу отвори очи. Тя разлисти няколко страници на бележника, докато откри това, което търсеше. Нейбингър бе прерисувал една колонка със старорунически знаци и срещу всеки от тях имаше цифра. До най-горния бе написано „Земя“.

Предния път беше помислила, че професорът се е опитвал да разчете някаква математическа формула и бе подминала страницата. Съвсем очевидно бе, че е работил над нея точно преди да влезе в гробницата. Тя се загледа в числата и руническите знаци. Изведнъж забеляза къде бе допуснал грешка професорът — не защото не беше разбрал руните, а тъй като не познаваше аирлианците. Че Лу си спомни холографското изображение на пришълеца в един от горните тунели — ръцете му имаха по шест пръста, а не по пет.

Човекът бе избрал десетичната система като основна за своето броене. Логично бе да се смята, че аирлианската ще бъде дванадесетична. Изключително важен факт, до който, за съжаление, Нейбингър не бе имал достъп.

Че Лу се зае да коригира таблицата.

Станция „Чьорт“ (руската Зона 51), остров Нова Земя

31 часа и 20 минути до разрушението

Скакалецът бавно описа кръг.

— Това е станция „Чьорт“ — посочи Яков. — Или по-скоро беше — поправи се той.

Намираха се над най-северната част на острова, който имаше дължина над хиляда и четиристотин километра и разделяше Баренцево от Карско море. Базата беше разположена в тесния провлак от равна земя между ледника от едната страна и планините от другата. От третата страна беше океанът.

— Сега поне знаем защо си изгубил връзка — отбеляза Търкот. От сградите долу бяха останали само разрушени и обгорени стени.

— Знаем защо — подчерта Яков, — но още не знаем със сигурност кой го е направил.

— Едва ли е трудно да се досетим.

— Онези, които чакат?

— Или „Мисията“ — кимна Търкот, докато скакалецът се приземяваше на останките от летището. — Не бива да ги забравяме.

— Не, не бива — съгласи се Яков. — Ако е „Мисията“, може да са го направили, за да ни отмъстят за спътника с товара от Черна смърт, който свалихме. Или е дело на Онези, които чакат, за да ни попречат да се сдобием със сферата, чрез която се управлява „хищния нокът“. — Яков кимна към останките. — За щастие, по-голямата част от базата беше разположена под земята, също като вашия Куб. Дай Боже да е избегнала гнева на онзи, който е предизвикал разрушението. Съществуваха няколко резервни системи в случай на подобна атака. Единственият тунел, водещ към базата, трябваше да бъде взривен.

— Но това означава да бъдат погребани живи хората вътре!

— Вероятно.

Търкот си спомни мъртвите учени в подземната база на Тера-Лел в Африка — избити малко преди силите на КИСПП да проникнат в подземието. Всичко, свързано с аирлианците, вещаеше неизбежна гибел.

— Значи няма как да влезем?

— Не и без землекопни машини — отвърна Яков.

— Нима идването ни тук е напразно?

— Не брой пилетата, преди да си счупил всички яйца — отвърна поучително Яков. — Знам един запасен вход към подземното ниво, който е известен на съвсем ограничен кръг хора. Всъщност, проектиран е като евакуационен изход в случай че главният асансьор се развали или се подпали.

Търкот кимна.

— Идвал ли си тук и преди?

— Веднъж, но беше съвсем за кратко. Моят началник смяташе, че не бива да се навъртам из станцията, защото това можело да компрометира работата ми. И той като мен виждаше навсякъде очи и уши.

Търкот отвори един метален контейнер и извади отвътре два автомата МП-5. Подхвърли единия на Яков заедно с няколко резервни пълнителя.

— Нима забравихте дамата, майоре? — Катенка показа празните си ръце.

— О, простете. — Той извади още един автомат и й го подаде. След това се покатери по стълбичката и отвори горния люк. Когато и тримата слязоха от скакалеца, Яков поведе групата. Търкот забеляза между заледените отломки да стърчат замръзнали човешки ръце.

— Насам — Яков им показа един нисък бетонен бункер. Стоманените му врати бяха изтръгнати при взрива и сега се полюшваха на пантите. Вратата зееше като разтворена паст на чудовище, очакващо следващата си жертва.

Яков извади мощен прожектор от раницата и го запали.

— Следвайте ме.

Търкот тръгна след него, а Катенка остана отзад. Спуснаха се по наклонения коридор, докато стигнаха още една метална врата. Яков отвори кутията на стената, натисна едно от копчетата и вратата се отмести. Стояха на прага на голям товарен асансьор.

— Аварийното захранване работи — обяви доволно Яков.

— Откъде черпи енергия?

— От малка атомна електростанция, разбира се. Намираме се на полигон за изпитване на атомни бомби. Малко радиация в повече едва ли ще навреди на острова.

— Но кой контролира реактора, след като всички са измрели?

Яков се оглеждаше в кабината.

— Как кой? Работи на автоматичен режим. Може да изкара и месеци, преди да потрябва пренастройка.

— Аха. — Тонът на Търкот сочеше недвусмислено какво е мнението му по въпроса.

Яков вдигна една плоча на пода и освети с прожектора мрака под нея.

— Шахтата изглежда здрава — промърмори той.

— Е, поне в едно нещо да ни провърви — подметна Търкот.

— Няма да се наложи да използваме резервния вход. Слизането до него е ужасно досадно… — Той им даде знак да влязат в асансьора. Вратите се затвориха и Яков натисна бутона за спускане.

— На каква дълбочина? — попита Търкот след около минута.

— Осемстотин метра.

Изминаха пет минути, преди асансьорът да спре с осезаемо разтърсване. Яков внимателно избута Катенка отзад и приготви оръжието за стрелба.

— Не е сега моментът за мъжко самоизтъкване — озъби се Катенка.

— Не става дума за самоизтъкване — възмути се Яков. — Дори и да застанеш отпред, пак аз ще съм целта.

Катенка сви примирено рамене и намести ремъка на автомата на рамото си.

Яков натисна копчето.

Вратите се плъзнаха встрани.

Навсякъде лежаха трупове, останали там, където ги бе сварила смъртта.

— Няма ли опасност? — попита Търкот.

— И да има, вече е късно. — Яков прекрачи в просторната централна зала. Той коленичи до най-близкия труп и го обърна по гръб. — Според мен са използвали нервно-паралитичен газ. Бързодействащ, но отдавна се е разсеял. Инак и ние да сме сега като тях.

Помещението, в което се намираха, беше овално, с няколко тунела, поемащи в различни посоки.

Яков се изправи и бавно се завъртя на пръсти, като оглеждаше наоколо.

— Всички — прошепна той. — Всички са мъртви…

— Съжалявам — добави Търкот. Мислеше за Зона 51 и загиналите там невинни хора. Едва сега си даде сметка, че Зоната е много по-уязвима от руската станция. Дори само защото не бе разположена на такава дълбочина.

— Като гледам… — продължи Яков — тук присъстват почти всички членове на Четвърти отдел. — Той приближи до труп на мъж, облечен в мундир с ордени и превит върху голяма червена ръчка. — Генерал Трофимов, моят пряк началник. — Яков огледа ръчката. — Успял е да я изтегли, но явно системата за саморазрушаване не е задействала.

— Или е била повредена преднамерено — отбеляза Търкот. — Кои са били според теб? „Мисията“ или Онези, които чакат?

Яков се загърна в дългото си черно палто, макар тук долу да не бе по-хладно отколкото на повърхността.

— Онези, които чакат най-вероятно — отговори той. — Преди няколко години заловихме един от агентите им и го доведохме тук. Ето че най-сетне се разплатиха за това.

— Мисля, че не става въпрос за обикновено отмъщение — възрази Търкот. — Къде би трябвало да е онова устройство?

Яков зачете обозначенията над тунелите.

— Научна секция. Офицерски стол. Свързочно отделение. Изследователска лаборатория. Инженерен отдел. Електростанция. Склад. — Той се отправи към последния и другите двама го последваха.

Вървяха около петдесет метра по бетонния коридор и спряха пред масивна метална врата, която зееше широко отворена, а през високия праг лежеше проснато мъртво тяло на часовой.

Прекрачиха и се озоваха в още една подземна зала с дължина над осемстотин метра и множество ниши в стените на равни разстояния една от друга. Самите ниши бяха различни по размер, в зависимост от онова, което се съдържаше в тях.

Яков четеше табелките над нишите. Насочи се надолу по централния коридор, като поглеждаше вляво и вдясно. Търкот вървеше на няколко метра зад него. Яков спря при една от малките ниши и въздъхна.

— Тук беше… — той посочи празната рамка.

— Ето как Лексина си е осигурила контрол над „хищния нокът“ — произнесе Търкот. — Затова са нападнали станцията. Дошли са тук, за да си приберат сферата. А ние закъсняхме. Дано Дънкан се справи по-добре от нас. Без ключа сме загубени. — Търкот продължи замислено и спря пред една от малките ниши. Беше затворена със затъмнен стъклен похлупак.

— Какво има вътре?

Яков надникна в табелката.

— Тук пише само: „Намерено в бункер. Райхслаборатория, Авиационен отдел. Берлин, 30 април 1945 г.“ Той докосна стъклото. — Топло е. — Огледа се и добави: — Оттук се отваря.

Резервоарът беше прозрачен, осветен отзад. Светлината се процеждаше през тъмнозелената течност, в която се рееха дузина тъмни предмети.

— Какво е това? — попита Търкот и неволно отстъпи назад.

Пет от предметите бяха с дължина около два метра и дебелина тридесет сантиметра в единия край, а в другия завършваха с тънки израстъци, които наподобяваха триножник. Шестият предмет беше кръгъл, с диаметър около метър и жълтеникав на цвят. От страната, която Търкот виждаше, на равни разстояния бяха разположени тесни процепи с дължина десет сантиметра. Сферата и останалите обекти в резервоара се въртяха съвсем бавно в кръг.

— О, Господи! — възкликна Търкот, когато сферата се завъртя и един от процепите се отвори. Едно черно око се втренчи в него през стъклото.

15.

Зона 51

27 часа и 30 минути до разрушението

През целия си живот Лари Кинсейд бе работил е учени, той самият също бе учен, но открай време изпитваше пренебрежение към онези свръхтесни специалисти, които не бяха в състояние да програмират дори собственото си видео. А ученият пред него бе точно такъв и Кинсейд се опитваше да се съсредоточи и да следва мисълта му, макар човекът да говореше по-скоро на себе си.

Джо Форестър бе специалист от НАСА — шеф на отдела, ръководещ дейността на телескопа Хабъл. Форестър отговаряше на всички филмови клишета за учен, включително носеше очила с дебели лещи и от джоба му се подаваше калкулатор.

Кинсейд бе един от малцината, останали на работа в НАСА още от онези далечни, героични дни на първите стъпки в космоса. Той самият не беше специалист в конкретна област, но го биваше във всичко, с което се захващаше. Беше ръководил полетите на всички марсиански експедиции, включително и онази историческа мисия, при която бе разкрита аирлианската база в Сидонийския регион на Червената планета. По негов съвет Форестър бе прехвърлен в Зона 51, за да координира наблюдението над аирлианската база.

— Хабъл е в състояние да проследява с еднаква точност както движещи се, така и неподвижни цели — обясняваше Форестър, докато тракаше по клавишите на своя лаптоп, свързан директно с Интерлинк — обезопасената информационна мрежа на Министерството на отбраната. — Изображенията от Марс, които получавахте по-рано, бяха само снимки, направени с една от камерите на телескопа — КЗБО или камера за заснемане на бледи обекти.

Кинсейд имаше богат опит в общуването с подобни типове и знаеше, че поне засега е безсмислено да го прекъсва.

— За проследяването на предварително избран подвижен обект в нашата Слънчева система ние използваме СФН — сензор с фино насочване, който прехваща няколко ориентиращи звезди от небосвода и започва да движи телескопа успоредно на проследяваната цел, като определя местоположението й по тях. По такъв начин например засякохме и проследихме полета на аирлианския флот до околоземна орбита. Разбира се, тази техника е приложима само при обекти, видимото преместване на които е по-малко от пет дъгосекунди. Тази техника обаче е неудобна за обектите, чието преместване е по-малко от една десета дъгосекунда. В такива случаи ние започваме наблюдението със СФН, след което, когато ориентиращите звезди излизат извън полезрението на СФН-полето, преминаваме към жироскопско управление. Ако разполагаме с достатъчно количество ориентиращи звезди, бихме могли да „предаваме“ следения обект от една на друга, но това може да доведе до сериозни координационни грешки.

С огромно усилие Кинсейд си наложи да не проговори и този път.

— Обектите, които се движат твърде бързо за СФН-контрол, но по-бавно от 7,8 дъгосекунди, могат да бъдат наблюдавани под жироскопски контрол, разбира се, със загуба на точността, което пък налага по-голяма продължителност на наблюдението.

— Можете ли да наблюдавате Марс? — най-сетне вметна Кинсейд.

— Винаги сме можели да го наблюдаваме — отвърна пренебрежително Форестър. — Това, което всъщност искате, е да го наблюдаваме с пълния капацитет на Хабъл и аз се опитвам да ви обясня какво е необходимо, за да го постигнем. — Форестър продължи без видима загуба на ритъма. — Движението на подобни гигантски обекти, каквито са планетите и в частност Марс, зависи от техните орбитални характеристики. Орбиталните характеристики на всички планети от Слънчевата система и на повечето от техните спътници могат да бъдат получени от Системата за сателитно проследяване, поддържана от вашата Лаборатория за реактивни проучвания, до чиято информационна база данни вие бяхте така любезен да ме допуснете чрез Интерлинк.

Форестър сгъна показалец и чукна един клавиш.

— Ето как с помощта на Хабъл ще можем да ви осигурим изключително висококачествено изображение на зоната около Сидонийския регион, която ви интересува. С много по-висока разделителна способност, отколкото преди.

Кинсейд надникна през рамото на Форестър. На екрана отделните точки меняха бързо цветовете си, оформяйки все по-ясно очертана картина.

Първото, което привлече вниманието му, беше яркото сияние на редицата от слънчеви колектори на вече отворената пирамида. Изглеждаше съвсем незасегната от ядрената експлозия, разразила се само на няколко километра от нея. Постепенно се появи и Крепостта, откъдето бяха стартирали „хищните нокти“ — с разтворен покрив и пустееща вътрешност.

— Добре поне, че не разполагат с резервни кораби — промърмори Кинсейд.

След Крепостта се показа Марсианският сфинкс или Лицето — масивна грамада с дължина два километра и половина, ширина два километра и височина четиристотин метра.

— Питам се, какво ли е това нещо? — произнесе Кинсейд.

— Направихме доста голямо количество снимки на така нареченото Лице — побърза да поясни Форестър. — На всяко едно от получените изображения приложихме дигитална корекция на грешките, очистване от наслоенията и увеличаване на яркостта. Накрая ги картографирахме според проекциите на Меркатор[62] и ги подложихме на анализ. Избягнахме две неща, които при предишното проучване доведоха до получаването на противоречиви резултати — промяна на съотношението контраст/яркост и подчертаване на контурите. Причината, поради която ги избегнахме, бе, че дори на висококачествени монитори тези техники нерядко водят до формирането на нови, фантомни обекти. Друг проблем, свързан с по-ранните фотографии, е елиминирането на сенките на обектите. Например, падаща от едната страна на хълма светлина е в състояние да доведе до значително изкривяване на наблюдавания обект. За тази цел приложихме един нов метод, познат като „отделяне на очертание от сянка“. В края на краищата се сдобихме с картина, каквато бихме имали, ако бяхме наблюдавали Сидонийския регион от повърхността на планетата.

Кинсейд все още се надяваше да получи смислен отговор на въпросите си. Често се беше питал защо тези хора се величаят като учени — според него те бяха по-скоро техници, експерти в тяхната област, но с нищожен интерес извън нея и което бе по-лошо — с бедно въображение.

Изображението на Лицето от Марс бе забелязано за първи път някъде през седемдесетте, когато първата орбитална станция „Викинг“ бе изпратила направените от нея снимки. Кинсейд се досещаше, че тайнствената организация СТААР стои зад причината никой в НАСА досега да не се заинтересува от странния феномен.

— Е, и какво получихте?

— Вижте — Форестър завъртя лаптопа и посочи на Кинсейд екрана.

— Прилича на купчина отломки.

— Точно това е.

— Отломки от какво?

— Нямаме представа.

— Можете ли да го разпечатате?

— Разбира се. — Форестър чукна един от клавишите, принтерът избръмча и през процепа се показа разпечатаният лист. Кинсейд го разгледа. Нещо не беше в ред. Вдигна лупата и проучи внимателно изображението. След това разтвори една папка и извади отвътре снимка на същия район, направена от „Наблюдател“ преди да бъде унищожен. Постави двете една до друга и ги сравни.

— Какво, по дяволите, е това?

Сочеше един предмет на новата снимка, в непосредствена близост до слънчевите колектори и Крепостта, обърнат към Лицето. Нямаше го на снимката от „Наблюдател“.

— Можете ли да ми осигурите по-детайлна картина на това място? — попита Кинсейд и посочи малкото, тъмно петно, което бе пробудило безпокойството му.

— Бих могъл да опитам с различни спектри — отвърна Форестър. — Освен това, ще получим малко по-изменени ъгли на изображението тъй като положението между Марс и Хабъл се променя постоянно. — Той изписа няколко команди. — Между другото, вие бяхте прав за Лицето.

— В какъв смисъл?

— В смисъл, че то не е издълбано върху повърхността, както смятат повечето уфолози. Но произходът му също така не е естествен. Доколкото можахме да определим, то е къс от по-голяма структура с размери на планина, която някога е била разрушена.

— От какво?

— О, това не ни е известно. В района няма следи от вулканична активност, така че може би земетресение?

— Или са го направили самите аирлианци? Някаква идея какво може да е било първоначално?

— Не.

От принтера се показа нова разпечатка. Черното петно не беше изчезнало.

— Какъв е размерът на това нещо? — посочи го Кинсейд.

Ученият го погледна, после извади малка линийка с множество скали. Постави я отгоре и въведе данните в джобния си калкулатор.

— Дължина около петстотин метра, ширина — шестдесет.

— На какво ви прилича?

— На нищо, но изглежда се движи. — Форестър извади една снимка от куфарчето си. — Това е фотография от миналата седмица. Обърнете внимание върху промяната на местоположението. Изглежда се мести от Крепостта в посока към Лицето.

Кинсейд чукна по снимката.

— Нека Хабъл го следи.

Форестър го погледна така, сякаш току-що му бе наредил да ограби банка.

— Графикът на Хабъл е запълнен за две години напред. Ако го отклоним за изпълнение на подобна задача, ще настъпи бъркотия… — Форестър млъкна, забелязал израза на лицето на събеседника си.

Известно време Кинсейд разглеждаше замислено петното на снимката. Какво ли правеха сега аирлианците? От какво е било част Лицето и какво е разрушило по-голямата структура? И защо аирлианците пращат нещо по повърхността към него? Какво, в края на краищата е това, което се движи?

Той вдигна глава, когато в Куба влезе друг специалист. Видът на новодошлия не отговаряше на общоприетите представи. Имаше тънки мустачки, дълга, сплетена на плитка коса и носеше износени джинси и памучна фланела.

— Гордън, дано ми носиш добри новини — произнесе Кинсейд.

Влезлият беше компютърен специалист и се занимаваше е твърдите дискове, доставени от базата „Скорпион“. Съдържанието на дисковете беше изтрито по времето, когато агентите от СТААР бяха напуснали базата, но Гордън се опитваше да възстанови „сянката“ на информацията, която е била съхранявана върху тях. Главният проблем, с който се сблъска, бе, че по всяка вероятност, агентите от СТААР се бяха опитвали да направят същото, тъй че от крайната цел го деляха два етапа.

— Все още търсим ключови изрази — както ни посъветва доктор Дънкан — като „Мисията“, „ковчег“ или „ключ“. — Майк Гордън седна срещу Кинсейд и потърка уморено челото си.

— И?

— Нищо, свързано с тези думи.

— Тогава какво?

— Онова име на проктора от Инквизицията — Домека. Среща се на още няколко места.

Кинсейд протегна ръка.

— Дай да видим какво носиш.

Гордън му подаде папката.

— И се връщай на работа — махна му Кинсейд.

Станция „Чьорт“ (руската Зона 51), остров Нова Земя

27 часа и 30 минути до разрушението

— Мъртво е — Яков чукна по стената на аквариума, сякаш вътре имаше рибки, чието внимание искаше да привлече.

— Какво е това?

Катенка бе включила миниатюрния компютърен терминал под поставката на аквариума. На екрана се появи текст на кирилица.

— Тук пише, че го наричали „Отдел рукопашний“.

— И какво означава това? — попита Търкот.

Катенка му преведе:

— Буквално би могло да означава Отдел „Ръце“. Тук са го съкратили до „Окпашний“. Ако може да се съди по това, което са написали по-надолу, не са имали никаква представа за какво може да служи.

— Не съм чувал да са откривали подобно нещо — призна и Яков.

Катенка продължи да прелиства текста.

— Тук е споменато, че са го намерили в края на Великата Отечествена война, някъде в развалините на Берлин.

— Аха — намеси се Яков. — Нещата започват да се изясняват. Както ти казах и по-рано, Четвърти отдел е бил създаден по време на войната, когато нашите самолети започнали все по-често да докладват за срещи във въздуха с непознати летателни обекти, които вие наричате „изтребители фу“. Но нямахме никаква представа с какво се захващаме, докато не открихме, че германците са ни изпреварили.

Търкот беше добре запознат с интереса на немците към пришълците и свързаните с тях тайнствени явления.

— Нацистите събирали с голяма охота всякакви подобни материали — кимна той. — Изглежда те първи са се досетили за значението на старите руни.

— Да. В архивите им имаше също и много материали за НЛО, в сравнение с които вашият проект „Синя книга“ би изглеждал като нотна тетрадка. Още след първите срещи с летящи чинии те разбрали, че си имат работа с нещо съвсем различно. Луфтвафе е изгубил доста самолети, опитвайки се да свали поне един „изтребител фу“. Известно е също, че са изпратили добре екипирани експедиции към различни точки на света, които да събират всякакви сведения, свързани с паранормални явления. Изглежда Хитлер е бил вманиачен на тази тема.

— Какво общо има всичко това с малкия Ванечка вътре? — попита Търкот и с усилие на волята погледна към дребното същество в зелената течност.

— Вероятно са го открили в същото подземие, където са били съхранявани архивите за срещите с „фу“-тата и останалата информация. Има и друго обяснение — да е някое причудливо създание, получено в нацистките лаборатории, но не ми се вярва.

— Значи това е жив организъм? — вдигна учудено вежди Търкот.

— Да — кимна Катенка.

— Аирлиански питомец?

— Никой не знае.

— Имало ли е край него други предмети, принадлежали на пришълците?

— Тук не пише. — Катенка дочете материала. — Споменават, че са били две. Нацистите са направили аутопсия на другото.

— Всичко това е един организъм? — Търкот се загледа в плаващите части.

— Централната част — Катенка забоде пръст в стъклото — е главата, или поне така са смятали учените. Немците са открили мозък, състоящ се от четири полусфери, скрити под солидна защитна обвивка, далеч по-здрава от череп. Мозъкът е със сложна структура, голям е почти колкото човешкият, но с различен строеж, а да не забравяме и факта, че притежава цели четири полусфери. Останалите неща… вероятно са ръце, крака, тоест крайници. Освен това, всеки от крайниците разполага със свой самостоятелен и доста сложен нервен възел в мястото на съчленение с тялото.

— Защо са отделили ръцете? — попита Търкот.

— Не са. Така е изглеждало, когато са го открили в онази нацистка лаборатория. От аутопсионния протокол излизало, че крайниците могат да се закачват и откачват. Не само с централния корпус. Освен това са взаимозаменяеми. — Тя погледна към монитора и посочи. — Виждате ли тези издатини? Това са местата за залавяне на крайниците, но вероятно това важи не само за тези в аквариума.

— Шегувате се — засмя се Търкот. — Все едно аз да ви дам ръката си.

Катенка само сви рамене.

— Такива са заключенията на учените.

— Но все пак, какво е това? — не се предаваше Търкот. — И откъде се е взело?

— Не всичко от архивите е било съхранено до идването ни. В края на краищата, вие получихте от аирлианците атомната бомба. Сигурно има много неща, които и нацистите не са знаели.

Търкот се опита да си представи, че съществото в аквариума оживява, скачва се с трипръстите си ръце и започва да се движи.

Той неволно потрепери.

Зона 51

27 часа до разрушението

Лиза Дънкан спря пред вратата на заседателната зала и огледа крадешком двамата мъже, които вече я очакваха вътре. Майор Куин държеше между пръстите си незапалена цигара и я разглеждаше замислено. Лари Кинсейд седеше пред димяща чаша с кафе, под очите му имаше виолетови торбички, а погледът му се рееше отвъд стените. Часовникът в ъгъла на залата показваше, че до изтичането на определения от Лексина краен срок остават двадесет и седем часа.

Тя влезе и посочи на професор Муалама един стол в далечния край на масата. След това ги представи с делови тон.

— Какво се е случило в Монтана? — обърна се тя към Куин.

Докладът на майора бе кратък.

— Агенцията за национална сигурност разреши изстрелването на една междуконтинентална балистична ракета с кодово название „Спирачка“, въоръжена с ядрена бойна глава, по цели „хищен нокът“ и „Уорфайтър“. По някакъв начин Лексина е получила изпреварваща информация за това намерение и е открила стрелба първа. Ядрената глава се е взривила вътре в силоза. За щастие вратите са били затворени и пораженията от ударната вълна са минимални, но съществува опасност от радиоактивно заразяване. За щастие времето там е тихо й няма вятър.

— По какъв начин Лексина е узнала за подготвяното изстрелване?

Куин повдигна рамене.

— Изтичане на информация. СТААР все още разполага със солиден агентурен апарат във всички военни кръгове и в правителството.

— Агенцията за национална сигурност планира ли други офанзивни действия срещу „хищния нокът“?

— Поне на мен не ми е известно.

— Нещо ново за ключа?

— Нищо.

— А преводът на руническия текст? — Дънкан беше изпратила снимки на каменната плоча от кратера с молба Куин час по-скоро да ги покаже на специалисти по старорунически.

— Никакъв напредък. Продължават да работят върху тях.

— Голяма помощ — произнесе иронично Дънкан. — А скелетът, който ви докарахме?

— В момента е в лабораторията. Изследват го.

— Някакви вести от Търкот?

— Никакви. Последното съобщение беше, че се приземяват край станция „Чьорт“.

Дънкан се извърна.

— Доктор Муалама, имате ли да кажете нещо?

Муалама сплете пръсти.

— Няма съмнение, че аирлианците са пристигнали на нашата планета преди хиляди години. Откриването на споменатия одеве скелет е първата находка на труп на пришълец, за която ни е известно. Характеристиката на почвените слоеве от стените на гроба ме карат да мисля, че възрастта му надхвърля десет хиляди години, тоест приблизително по времето след потъването на Атлантида.

— И без вас знаем, че аирлианците пребивават на нашата планета от доста време — кимна уморено Куин.

— Но това, което не знаете — вдигна пръст Муалама, — е какво въздействие са оказали аирлианците върху нашето развитие. Професор Нейбингър е смятал, че пришълците са преустановили всякакви контакти с нас след разрушаването на Атлантида, което е станало приблизително преди тринадесет хиляди години. Погребаният скелет датира от по-скорошен период, а плочата върху него е само на две-три хиляди години. Някой я е поставил там доста след полагането на самия саркофаг.

Въпросът, на който сега трябва да отговорим, е до каква степен аирлианците са се намесвали в нашата история? Спомнете си откритието на професор Нейбингър в Китай — за участъка от Великата китайска стена в близост до гробницата Циан Лин. Ами вероятната причина за построяването на Голямата пирамида — пак според него? А стражът от Великденския остров и статуите на пришълците по брега? — Муалама се наведе напред. — Сега е моментът да преосмислим всички тези и много други факти от нашата история.

— Сигурно сте прав — кимна Дънкан. — Със сигурност знаем за още случаи, в които пришълците са се намесвали. И не само те. Известно ни е, че Водачите от „Мисията“ са се появявали в различни моменти от историята. Съществуват данни, че Черната смърт, или чумната епидемия през Средновековието, е била предизвикана от агенти на тази организация. Това, което не знаем, е защо различни аирлиански фракции воюват помежду си от хилядолетия и как се е случило, че ние сме се озовали по средата между тях?

Телефонът иззвъня и Куин вдигна слушалката. Изслуша какво му казват и се обърна към Дънкан:

— Най-сетне — връзка с капитан Търкот по сателитния телефон.

— Прехвърли го на високоговорителите — нареди Дънкан. Тя изчака малко и добави: — Майк, чуваш ли ме?

— Да. — Гласът на Търкот звучеше съвсем ясно.

— Устройството за управление на „нокътя“?

— Откраднато. — Търкот предаде накратко какво се е случило. — Поне знаем причината за нападението срещу Четвърти отдел — приключи той.

Дънкан му разказа за експлозията в Монтана. След това се прехвърли на събитията около Великденския остров.

— Мисля, че знам какво се е случило с „Вашингтон“ — добави тя. Беше прослушала разговорите и знаеше за завръщащия се разузнавателен самолет. Нареди да изпратят сателитните снимки на нападнатия кораб в скакалеца на Търкот. — Според мен стражът е събрал цялата налична информация в Интерлинк за нанотехнологията и я е използвал.

— Не съм чувал за нанотехнологията — отвърна Търкот. — Какво е това?

— За нас — все още теория. Ще ни трябват няколко десетки години, докато я приложим на практика.

— Изглежда при стража този процес е скъсен до няколко дни — отбеляза Търкот.

— Така е — съгласи се Дънкан. — На негово място и аз щях да постъпя по същия начин.

— И какъв по-точно е този начин? — продължаваше с въпросите Търкот.

— Ще ти дам един пример. Представи си как компютрите обработват информацията — могат да я анализират, променят и възпроизвеждат, при това без никакво видимо усилие. Правят го, като раздробяват информационния блок на части, на битове и след това ги обработват и копират. А сега си представи машина, която е в състояние да извършва същата дейност, но на атомно ниво. Все едно, че синтезира нов, изкуствен вирус и това е почти същото, защото наномашините ще бъдат в състояние да използват нови видове материали, да ги обработват молекула по молекула и да се възпроизвеждат. Нанороботът ще може да разруши молекулата, да я промени и в края на краищата да създаде нов наноробот.

— Такъв вирус ли е нападнал „Вашингтон“? — попита Търкот.

— Да. Нанороботите са разрушили на молекулно ниво материала, от който е бил изграден „Вашингтон“.

— А какво е станало с хората?

— Не зная — въздъхна Дънкан.

— На борда имаше над шест хиляди души екипаж.

— Известно ми е. Спасителните кораби са прибрали около четири хиляди. Повечето са наскачали във водата, след като адмирал Полдън е наредил да бъде изоставен корабът.

— А останалите две хиляди души? Имате ли някакви сведения за съдбата им?

— За някои от тях знаем, че са били убити. По думите на самия Полдън. Другите… не зная, може би най-точният израз е, че са били пленени.

— Нанотехнологията може ли да въздейства на хората? — попита Търкот.

— Да, по различни начини.

— Мътните го взели! — избухна Майк. — Спряхме Черната смърт, а сега дойде и това!

— Нанотехнологията — обясни спокойно Дънкан — е пътят, по който в бъдещето ще се развиват всички отрасли на производството. Тя ще революционизира целия живот. Представи си машини с размери на молекула, които проникват в телата ни и отстраняват болестните изменения. Машини, които могат да почистват натрупания холестерол или да нападат раковите клетки. Ами в промишлеността? Никакви отпадъци или само такива, които са на молекулно ниво. Невероятно ниско потребление на енергия. Един нанометър се равнява на една милиардна част от метъра. В един нанометър се побират десет атома. Стражът вече се е научил да ги подрежда така, както му е необходимо. А ние тепърва откриваме микротехнологията, където роботите, макар и минатюрни, се виждат с невъоръжено око. А как ще видиш наноробота? Наричам ги вируси, защото те са механични роднини на органичните вируси. Способни са да се възпроизвеждат и да действат на нива, по-микроскопични дори от тези на вирусите.

— И каква ще е следващата стъпка на стража, щом това вече го може?

— Не зная — отговори Дънкан.

— По-добре бързо да измислим нещо, защото той току-що прибра при себе си най-могъщата оръжейна система на Земята. Колко ядрени глави имаше на борда на „Вашингтон“?

— Осем.

— Страхотно.

— Не забравяй, че „Джордж Вашингтон“ разполагаше също така с два ядрени реактора — добави Дънкан. Тя се наведе напред и понижи глас. — Мисля, че това ще засили позициите на КИСПП. Сега вече ще получат разрешение за атака срещу острова.

— В такъв случай, колкото и страшно да прозвучи, по-добре да се надяваме, че тези две хиляди моряци са загинали — произнесе мрачно Търкот.

— Дори и да не са, когато се отнася до страшна болест, понякога е по-добре да се изреже засегнатият орган.

— Ей! Това си е живо убийство!

— Не исках да прозвучи така — побърза да отговори Дънкан. Тя притисна слепоочията си с пръсти. Останалите присъстващи в залата я следяха с безпокойство, но не знаеха с какво да й помогнат.

— Сигурен съм в това. Сега по-важното е как ли ще погледне на въпроса КИСПП? — каза Търкот. — Всеки път, когато тръгвах на опасна мисия, си задавах един и същи въпрос. Какво ще стане, ако някой от другарите ми пострада и не може да върви с останалите? Лесно им е във филмите — оставят го да прикрива отстъплението с пакет цигари и няколко резервни пълнители, но животът не е като на кино. Защото не е изключено всеки от нас да се озове на мястото на този ранен другар. На този, който трябва да остане сам срещу врага. Този, който сега е на острова, а ние се готвим да го бомбардираме.

— Майк, разбирам те, но не ние решаваме сега.

— Зная, по дяволите, но това са две хиляди души! И Кели Рейнолдс — тя също още е там!

Дънкан въздъхна.

— Майк, остави на КИСПП да се оправя с това. Добре поне, че Великденският остров е изолиран. Каквото и да е намислил стражът, все още има надежда да го задържим. Поне така се надявам. Хайде стига. Сега по-важното е да открием ключа.

— Да знаеш нещо за Че Лу?

— Не сме я чували откакто бомбардираха гробницата. Китай затвори границите си.

— Проклятие. Но това е нелепо! Не стига, че воюваме с пришълците, ами и помежду си.

— Така е, Майк. Затова да се постараем да дадем най-доброто от себе си.

— А ако не е достатъчно? — Последва кратка пауза. — Съветът при теб измисли ли нещо?

— Аз ще се опитам да разчета староруническия надпис от плочата — заяви Муалама. — Надявам се да ни отведе до други важни открития.

— Аз имам нещо — намеси се Кинсейд и отвори папката. — Моите компютърни вълшебници са измъкнали още малко информация от твърдите дискове на пришълците в базата „Скорпион“.

Той раздаде разпечатките на присъстващите и се зае да чете една от тях на глас, докато Търкот слушаше.

Приложение 1. Справка относно „Мисията“ и Домека

(доклад от Коридан, 10/21/92)

Съдържание:

Докато проучвах ролята на „Мисията“ в дейността на Инквизицията и най-вече в прословутия съд над Галилей, открих, че ковчежникът-проктор, една от ключовите фигури по време на процеса, в действителност е бил Водач.

Знаем, че в периода от Средновековието до Индустриалната революция „Мисията“ е оперирала на територията на Европа и най-вече в Италия. Тя е оказвала силно влияние на Римската католическа църква, достигнало своя зенит по времето на Инквизицията.

Името на този проктор е Домека, личност, съсредоточила огромна власт, замесена в множество подобни процеси, с очевидната цел да попречи всячески на човечеството по неговия път към познанието.

Не след дълго Онези, които чакат контраатакували структурите на „Мисията“ в Европа и внедрили свои агенти в средите както на реформистите, така и на антиреформистите, което сериозно отслабило влиянието на „Мисията“ в Рим. И което, е още по-интересно — Онези, които чакат проявявали силен интерес към онази страна на човешкото познание, която никога преди това не била привличала вниманието на „Мисията“.

Изкуството.

Не случайно най-великите учени от онова време, които избегнали пипалата на агентите от „Мисията“, били надарени художници — като Леонардо да Винчи.

Да се върнем към Домека. Той изниква отново и отново в различни моменти от историята — с ново име и неизменно на важен пост. В Приложение 2, посветено на кръстоносните походи, Домека е споменат като един от главните организатори и дори взема дейно участие в някои от испанските експедиции по море. Според документите, на които се натъкнах случайно, Домека е придружавал Кортес по време на завоевателния поход в Мексико. Не бива да забравяме, че когато крал Монтесума посрещнал Кортес, той е вярвал, че отново се изправя срещу богоподобния Кон-Тики Виракоча (виж стр. 6:32-4). В резултат от това Кортес побеждава във войната срещу многократно превъзхождащ го противник и завладява Мексико.

(Разпадане на информацията — невъзможност за по-нататъшно възстановяване.)

— Много интересно, наистина — проговори Муалама.

Останалите вдигнаха глави от копията, които четяха.

— Ако „Мисията“ наистина е участвала пряко в организирането на кръстоносните походи, целта им е била много по-далечна — продължи Муалама.

— Естествено — кимна Дънкан. — Искали са да държат човешката история под свой контрол.

— О, не само това — поклати глава Муалама. — Говоря за нещо много по-конкретно. Въоръжени отреди от европейци потеглят към Светите земи — може би „Мисията“ ги е използвала, за да търси там нещо?

От високоговорителите прокънтя нов, по-мощен глас, който говореше английски с едва забележим руски акцент.

— Така — Кон-Тики Виракоча е божеството, пред което са се прекланяли аймарите в Тиахуанако. Но кой е Домека? И дали той е първообразът на Кон-Тики?

Дънкан остави разпечатката.

— Получихме нова информация, но и тя не води никъде. Трябват ни сведения за ключа и вероятното му местонахождение. В момента…

Вратата на заседателната зала се отвори и вътре влезе Майк Гордън.

— Извинете, че ви прекъсвам — заговори той и размаха някакъв лист пред лицето на Дънкан. — Мисля, че трябва да прочетете това.

Тя взе листа и плъзна поглед по него. След това зачете на глас:

— Приложение 2, относно връзката на „Мисията“ с Домека. Доклад с дата 10/21/92 от Коридан. Съдържание: Докато издирвах цялата налична информация за Инквизицията, натъкнах се на частично запазен файл, посветен на историческа личност на име Домека. Без съмнение става въпрос за Водач, който участвал в кръстоносните походи, в процесите на Инквизицията и испанското проникване и завладяване на Новия свят. Съдейки по продължителността на описания период и неизменната поява на упоменатото лице, налага се изводът, че Домека е програмирана личност, която е била пренасяна в различни клонирани тела. Ако може да се вярва на данните, че същата тази личност е участвала в основаването и издигането на власт на нацистката партия в Германия през трийсетте години, като близък съратник на Фюрера, това означава че споменатата личност е живяла над хиляда години. Няма никакво съмнение, че „Мисията“ е въвлечена пряко в изграждането на фашистките концентрационни лагери, а също и в многобройните секретни операции, с цел издирване и събиране на аирлиански артефакти, а именно:

Подводната експедиция до Бимини и търсенето на Атлантида, 1930 г.

Експедицията на командоси от СС до Голямата пирамида, 1941 г.

Експедицията в Тунгуския район, 1934 г.

Копието на съдбата, известно още като ключа на съдбата! — тук гласът на Дънкан видимо потрепери.

— Пише ли къде се намира това копие? — попита Търкот, не по-малко развълнуван от нея.

Дънкан вдигна поглед от страницата и попита с очи Гордън. Той поклати глава.

— За съжаление информацията спира дотук. Опитваме се да възстановим останалата част.

— Може да има и друг човек… — поде Търкот, но Дънкан се бе досетила за същото.

— Фон Сеект — произнесе тя и захвърли листа на масата. — Знаел е повече, отколкото ни е казал!

Горчивият смях на Яков отекна от говорителите.

— Казах ви да не вярвате на онова нацистко копеле!

Дънкан стана.

— Майк, искам да си тук колкото е възможно по-скоро.

— Разбрано — отвърна Търкот.

— Майор Куин и господин Кинсейд. Погрижете се да бъде извлечена още информация от твърдите дискове — всичко, което има за това копие на съдбата, или ключа. Искам също да видя медицинските заключения за скелета.

— Слушам, госпожо, — отвърнаха двамата едновременно.

— Професор Муалама. Ще ви бъда ужасно задължена, ако помогнете на нашите лингвисти да разчетат надписа върху плочата. — Тя се обърна към вратата. — На работа, хора. Времето лети. Аз отивам да се срещна с фон Сеект.

Великденският остров

26 часа и 40 минути до разрушението

Кели Рейнолдс бе много по-„жива“ отколкото през предишните дни от връзката си със стража. Сякаш извънземният компютър вече не се нуждаеше от нея, но и не искаше да я пусне, просто за всеки случай. Онази част от ума й, която все още й принадлежеше, намираше този факт за мрачно забавен, напомнящ й по някакъв странен начин за майка й, която не можеше да хвърля нищо и в края на краищата гаражът и мазето се задръстиха с вещи, които никога нямаше да й потрябват.

Кели не вярваше стражът някога отново да изпита нужда от нея. Сега компютърът разполагаше с връзки с целия свят и черпеше нужната информация от първоизточниците. Кели „знаеше“ за съдбата на „Вашингтон“ и за съобщението, което стражът бе изпратил от нейно име.

В момента стражът вършеше едновременно хиляди неща — поглъщаше информация, издаваше команди, проверяваше теории, планираше действия, поддържаше постоянна връзка с Марс. И макар в сравнение с него човешките компютри да бяха немощни като калкулатори, той все пак си оставаше само машина.

И така, докато той се учеше за хората от нея, тя също го изучаваше.

16.

Станция „Чьорт“ (руската Зона 51), остров Нова Земя

26 часа и 40 минути до разрушението

Яков, Катенка и Търкот крачеха срещу студения вятър, който духаше откъм Северния ледовит океан и вдигаше снежни виелици над разрушените останки на станция „Чьорт“. Бяха вече съвсем близо до скакалеца, който ги очакваше, за да ги откара у дома.

— Вашата доктор Дънкан е много нападателна — наруши тишината Катенка. Беше слушала разговора по сателитния телефон със Зона 51.

— Все някой трябва да размахва камшика — отвърна Търкот.

— Не е изключено това „копие“, или „ключ“, да се намира в Русия — намеси се Яков, който досега бе мълчал.

— Къде? — попита Търкот.

— Ако е било в ръцете на немците, значи са го държали в Берлин и оттам сигурно е попаднало у нас.

— Възможно ли е да сте го държали в Четвърти отдел?

— О, не е задължително. В КГБ и ГРУ също се придържаха към любимата максима, че знанието е сила. Като познаването на аирлианците и техните всемогъщи оръжия например. Дори преди петдесет години в КГБ е имало такива, които са се страхували от мощта и силата, скрити в складовете на Четвърти отдел. Ами ако именно тук бъде открито някое ново, непознато и страшно оръжие? Как тогава ще се възстанови нарушеното равновесие на силите?

— С други думи, ключът може да е в КГБ?

— Да. — Яков бръкна в палтото си и извади манерка. Предложи на Търкот, но той отказа. Катенка прие.

— Твоите сънародници не разбират какво става в нова Русия — заговори Яков, докато завинтваше капачката на манерката. — В много отношения положението сега е по-лошо, отколкото по времето на комунистите. Тогава имахме работеща система на управление, а сега цари хаос. Ние, руснаците, станахме капиталисти. — Той се изсмя горчиво. — До такава степен, че най-могъщата сила в страната е мафията. Всеки се бори за парче от кокала, опитва се да си осигури някаква власт и да печели от нея във вакуума, останал след падането на комунистическото управление. Тъй че дори свръхагентите от ФСБ[63] едва ли ще разполагат със сведения къде се намира ключът.

— Льончика знае къде е архивът — произнесе Катенка. — Той работи в щаба на ФСБ на „Лубянка“.

— В такъв случай да отидем в Москва и да си побъбрим с този приятел — предложи Яков. — Какво толкова ще му мислим?

— Не можем да отлетим за Москва с това нещо — Катенка кимна към скакалеца. — Едва ли ще мине незабелязано.

— Хубаво де, ще кацнем на едно летище извън града, където имам мои хора — успокои я Яков. — Те ще ни откарат в Москва.

Търкот беше чувал за „Лубянка“. По времето на студената война дори само споменаването на това име — мястото, където бе разположен щабът на КГБ — караше обикновените руски хора да треперят от ужас.

— Оставете ме да помисля малко — помоли ги той. Отдалечи се на няколко крачки и извади сателитния телефон. След това набра номера на капитан Билъм и неговата специална група 055.

Отсреща вдигнаха на второто позвъняване.

— Билъм слуша.

— Търкот е. Излитам за Москва, Яков ще отиде на „Лубянка“ да разговаря с някакъв агент от ФСБ. Ако не излезе, ще се опитам да го измъкна. Ако и аз остана вътре, разчитам на вас.

— Шегувате се, нали? — отвърна незабавно Билъм.

— Никога не се шегувам, капитане.

— „Лубянка“! Щабът на ФСБ! В самия център на Москва! Как си представяте да ви спасим? Е, добре. Разбрано.

— Ще ви се обадя отново, веднага щом пристигнем в Москва.

— Слушам!

— Край на връзката.

Търкот затвори телефона и докато го прибираше, в главата му изникнаха последните думи на Дънкан — беше му наредила да се връща незабавно в Зона 51. Не смяташе за необходимо да я информира за новото си решение. Ако ключът беше в Русия, той щеше да го открие. А тя щеше да се оправи в Зоната и без него.

— Хайде да тръгваме — подметна той на двамата руснаци.

Циан Лин, Китай

26 часа до разрушението

От времето, когато беше студентка, преди повече от петдесет години, Че Лу не се беше занимавала толкова сериозно с математически проблеми. Но ето че най-сетне приключи изчисленията си — общо две колонки, подредени една срещу друга на листа. Таблица за превръщане на дванадесетичната система в десетична и ако се предположеше, че една от стойностите, обозначени от дясната страна, е земният диаметър — 12 753 километра — резултатът беше число, което вероятно отговаряше на аирлианския стандарт за измерване на разстоянията.

Опирайки се на получения резултат, тя продължи със следващия ред от бележника, където се посочваше място чрез две неизвестни величини. Едната бе разстоянието — в аирлиански единици — от Южния полюс. Другата беше географска дължина, но не спрямо нулевия меридиан, който преминаваше през Гринуич, Англия, а спрямо някакъв аирлиански начален такъв. За съжаление Нейбингър не бе отбелязал местонахождението на тази линия, ако въобще му е било известно.

И все пак, колкото повече професорката размишляваше върху задачата, толкова по-близък и достижим й се струваше отговорът. Вече разполагаше с няколко познати обекта, които също бяха споменати с техните координати — гробницата Циан Лин, Великденския остров и най-вероятно платото Гиза. Достатъчно материал, за да определи мястото на нулевата линия.

Тя се захвана отново за работа.

Марс

24 Часа до разрушението

Стоманеният връх одраска червенокафявата скала и се плъзна по нея, преди да попадне в крайната цел. Ако това се бе случило на Земята, щяха да бликнат искри и да се разнесе стържещ шум. Но в разредената марсианска атмосфера нямаше нито звуци, нито искри. Стоманеното острие принадлежеше на един сгъваем механичен крайник с дължина два метра, еднакъв с останалите седем, които стърчаха от тялото.

Върху горния и долния край на овалното тяло имаше малки глобуси, „очи“, стърчащи на четиридесетмилиметрови стойки, крито се въртяха на 360 градуса и улавяха всички излъчвания около движещия се обект.

Кракът продължи да се плъзга по неравната повърхност, докато стигна предварително набелязаната точка. Следвайки командите, механичният оператор протегна голямата прехващаща ръка и вдигна един кръгъл камък. Като балансираше внимателно върху хлъзгавата скалиста повърхност, той измина два километра в обратна посока, след което се освободи от товара си. Не беше сам, още поне хиляда подобни апарата щъкаха напред-назад по повърхността, наподобявайки армия от метални мравки.

Механичният оператор се завъртя и пое обратно. Но всеки десет минути от близкия тунел излизаше по един нов работник и се присъединяваше към групата.

Великденският остров

22 часа до разрушението

Само няколко часа бяха необходими, за да бъде разглобено и асимилирано това, което работниците от корабостроителницата „Нюпорт Нюз“ бяха строили цели три години. Стражът бе заповядал на микророботите да изключат двете атомни електроцентрали, за да се избегне опасността от атомна верижна реакция.

От мостика бе останало само металното скеле. По-голямата част от палубата, площадката за кацане и хангарите със самолетите бяха разглобени и подложени на щателно проучване. Неуморни механични носачи отнасяха метални плочи, а зад тях оставаха да стърчат стоманени релси като ребра на оглозган динозавър.

Но със същата бързина течеше и обратният процес — на сглобяване на новата конструкция, която в някои случаи бе далеч по-съвършена от своя първообраз.

По-голямата част от общо 6286-те души на борда бяха успели да избягат. Много от останалите бяха загинали по време на атаката срещу кораба. Те бяха щастливците.

Пленените тела сега бяха подредени по края на централната площадка за излитане, ръцете и краката им бяха приковани за пода с метални скоби, поставени от един голям механичен оператор, подобен на тези, които извършваха изкопните работи на Марс. Моряците бяха разпределени на групи от по десет, наредени в кръг с главите навътре. Всички пленници бяха в безсъзнание, в резултат от мощен електромагнитен импулс, подаден от стража веднага щом корабът бе проникнал отвъд щита.

Но с течение на времето мъжете и жените започваха да се пробуждат и всеки път, когато се размърдваха, към тях се насочваше робот от съвсем различен тип. Той приближаваше групата, търкаляйки се на своите колела и спираше извън оформения кръг от човешки тела. След това от предния му край се показваше една тръбичка и увисваше точно над центъра на групата.

Тръбичката разпръскваше малък облак, след това роботът се отдалечаваше.

Зад него, докато различните видове нановируси се спускаха върху проснатите тела, други механични помощници извличаха събраната информация и я препращаха на стража.

В някои случаи обработката вървеше според предвижданията, в други — съдейки по отекващите от време на време писъци — не толкова гладко.

Въздушното пространство на Невада

21 часа до разрушението

Големият черен хеликоптер УХ-60, с който Лиза Дънкан летеше от Зона 51 към авиобазата Нелис, се носеше над пясъчните дюни на пустинята Невада. Лиза си спомни един друг момент от миналото, когато летеше в обратна посока, към Зоната, за да сложи край на престъпната дейност на „Меджик-12“. Толкова много неща се бяха случили от тогава, но всяка новооткрита истина бе донесла със себе си още загадки.

Мислите й бяха прекъснати от бръмченето на сателитния телефон. Тя отвори апарата и натисна копчето.

— Дънкан слуша.

— Доктор Дънкан, обажда се Лексина.

Дънкан затвори очи и мислено се подготви за борба.

— Пак ли ще ме питате за ключа?

— Времето ви изтича.

— Вие знаехте, че совалките ще бъдат атакувани, нали?

— Знаех, че автоматичната защита на „нокътя“ функционира.

— Но оставихте онези хора да загинат. А твърдите, че защитавате човечеството. Вие унищожихте и Четвърти отдел, за да си възстановите контрола над „нокътя“.

— Напредвате… — отговори Лексина. — Но не чак толкова бързо.

— Знаете ли колко души загинаха във Флорида, когато разрушихте „Атлантис“? — продължаваше Дънкан.

— Не разбирате ли, че трябва да ми дадете онова, което искам от вас? Нужен ми е ключът.

— Вие взривихте нашата ракета в Монтана и убихте още невинни хора.

— Защото възнамерявахте да я изстреляте по „нокътя“, а аз не можех да ви позволя подобно нещо. Колкото повече упорствате в игрите срещу нас, толкова по-жестоки ще ставаме.

— По-жестоки? — повтори Дънкан. — Та ние едва спасихме света от ужасната епидемия на Черната смърт, създадена в лабораториите на „Мисията“ — без никаква помощ от вас, ако ми позволите да добавя — а сега ме заплашвате, че щяло да стане по-страшно? Какво сте намислили — да се съюзите с „Мисията“ срещу нас?

— Дайте ми ключа.

— Само срещу отговори на моите въпроси.

Телефонът замлъкна.

Зона 51

20 часа до разрушението

Макар по специалност Муалама да не беше лингвист, работата с древните езици му се удаваше. Докато наблюдаваше как специалистите от КИСПП се потят над безкрайните колони от цифри, изписвани върху екраните на техните свръхмощни компютри, той си помисли, че да си аматьор понякога е предимство. За разлика от тях той не беше скован от научни предразсъдъци.

Познаваше добре йероглифното писмо. Беше посещавал почти всички прочути археологически находки в Египет. На два пъти се беше срещал с Нейбингър, макар че той не споделяше почти маниакалния интерес на Муалама към кивота и някои други мистериозни библейски предмети. Все пак Нейбингър беше лингвист, докато Муалама се занимаваше само с археология и нищо повече. Нищо, сега ще наваксва.

На големия екран в дъното на залата бяха изписани символите, чието значение вече беше известно — едва една шеста от знаците върху надгробната плоча.

Муалама се досети, че разполага с още едно предимство. Имаше напълно достоверно предположение за какво можеше да се говори в посланието. Освен това знаеше и митологичните названия, които се срещаха вътре.

Така че, докато учените разговаряха възбудено помежду си и въвеждаха данни в компютрите, Муалама седеше кротко в ъгъла, разглеждаше надписа, мислеше и нанасяше бележки в тефтера си. И постепенно нещата започнаха да се проясняват.

Беше оставил скрити в раницата си ръкописа на Бъртън и скиптъра. Не смяташе да ги показва на никого, поне докато не отпаднеха някои от подозренията му. Имаше чувството, че може да се довери на доктор Дънкан, но от друга страна все някой беше докладвал на противника за откритието му в кратера Нгоро-нгоро и този някой сигурно работеше за американците. Муалама беше прекарал десетилетия под постоянно напрежение, а и смъртта на Лаго го караше да бъде нащрек.

Авиобазата Нелис, Невада

20 часа до разрушението

Изправена до леглото на умиращия старец, Лиза Дънкан си наложи да овладее чувствата си. Фон Сеект трябваше отдавна да е в отвъдния свят, но старият учен се беше вкопчил в живота с необяснимо за Дънкан упорство.

— Ще дойде ли в съзнание? — попита тя доктора, който я бе довел в стаята.

— Но той спи и… — поде докторът. Дънкан го прекъсна.

— Не ме интересува дали спи и дали ако проговори, ще умре по-бързо. Събудете го. Заповядвам ви.

Докторът я изгледа продължително, но накрая се наведе над табличката с лекарства и вдигна една спринцовка.

— Не мога да поема отговорността…

— Не ме интересува — отряза го Дънкан. — Вие сте на служба също като мен, но аз разполагам с повече пълномощия. — Тя посочи стареца. — Този човек е работил в Пеенемюнде, помагал е в конструирането на ракетите Фау-1. Бил е член на СС и дълги години ни е лъгал. Не се опитвайте — няма да пробудите в мен дори капчица съжаление.

Докторът й протегна спринцовката.

— Вие го направете. Нека отговорността бъде ваша.

Дънкан я пое, обърна я с иглата нагоре, изкара въздуха, после пъхна иглата в гумичката на системата и натисна буталото. Изпразни съдържанието, извади спринцовката и зачака.

След няколко минути клепачите на стареца потрепнаха. Докато чакаше, тя се зае да обмисля тактиката на предстоящия разговор. На времето фон Сеект й бе разказал за тайната дейност на „Меджик-12“ в Зона 51. Беше попаднала на името му, докато бе преглеждала документите, посветени на операция „Кламер“.

Официално се твърдеше, че операция „Кламер“ била задействана през зимата на 44-та, когато войната в Европа вървяла към своя край, но Дънкан имаше чувството, че началото е било няколко години по-рано, когато фон Сеект е бил прехвърлен от Англия в Щатите.

Фон Сеект бил заловен в Египет от британски командоси, докато се завръщал от свръхстрогосекретна и крайно необичайна мисия. Нацистки учени съумели да разчетат старорунически текстове и карта върху една подводна плоча край бреговете на Бимини и така узнали за съществуването на тайна галерия в основата на Голямата пирамида в Гиза. Фон Сеект, тогава още млад учен и член на СС, бил избран да участва в експедицията до Египет, въпреки че войната вече бушувала в пустинята и маршал Ромел се приближавал към отрупаната около Кайро британска армия.

Фон Сеект и хората му пробили отвор в стената на пирамидата, открили търсената галерия, а вътре, в един саркофаг, се натъкнали на черно метално ковчеже, което така и не могли да отворят. Докато се прокрадвали назад към фронтовата линия, те попаднали в засада на британски командоси и фон Сеект бил пленен. По-късно го прехвърлили, заедно с радиоактивното ковчеже, от Англия в Щатите и когато най-сетне учените от „Меджик-12“, успели да го отворят, те открили вътре атомно взривно устройство, което им помогнало да завършат разработките на подобен, но далеч по-несъвършен модел, в хода на прочутия Манхатънски проект.

От 1942 г. фон Сеект заживял в Зона 51, където скоро започнали да пристигат и други нацистки учени, измъкнати направо от съдебните процеси в Европа под прикритие на операция „Кламер“. След като войната свършила, американците и руснаците започнали да гледат към бъдещето и осъзнали, че в пепелищата на Третия райх има истинско съкровище, и това са нацистките учени. Наистина, повечето от тях били участвали в различни античовешки изследвания, но това нямало никакво значение за създателите на операция „Кламер“.

И тъй, докато други фашисти били изправяни пред съда по обвинения в зловещи престъпления, в периода между 1945–46 г. голяма група нацистки учени били прехвърлени тайно в Щатите — въпреки че президентът Труман подписал декрет, забраняващ имиграцията на нацисти.

В „Меджик-12“ освен фон Сеект попаднали още неколцина прочути нацисти, които се занимавали с първите изпитания на скакалците и кораба-майка. И докато имената на някои от германците, взели участие в разработките на НАСА, бързо станали обществено достояние, по-голямата част от завербуваните от агенти на „Кламер“ били запазени в тайна. По-късно, през 47-ма, информацията за дейността на „Кламер“ стигнала до медиите и избухнал грандиозен скандал, след което организацията била официално разпусната. Но Дънкан знаеше, че програмата продължила да се изпълнява и десетилетия след това.

Ако можеше да се вярва на сведенията за „Мисията“, събрани от Дяволския остров, именно нейни агенти бяха основали и използвали за свои цели операция „Кламер“, за да се доберат до каймака на немската научна мисъл след разпада на Третия райх.

И така, докато една част от немските учени бяха продължили работата си в „Меджик-12“, а друга в НАСА, основната група — предимно специалисти по химическа и бактериологична война, сред които небезизвестният генерал Хемщад, бяха изчезнали безследно. Оказа се, че генералът бе участвал в разработването на новата Черна смърт, до Гибелта си на Дяволския остров.

Изведнъж фон Сеект ококори очи и се втренчи в надвесената над него доктор Дънкан.

— Schutzstafeel — прошепна му Дънкан. — Погледни ме, нацистка свиня.

В очите на немеца проблеснаха гневни пламъчета.

— Не ми говори така — простена той. — Аз ти спасих живота. Предупредих те за опасността в Зона 51.

— И защо го направи? Ето това искам да знам. Защо постъпи така?

— Стар съм вече. Знаех, че ако корабът-майка излети, това ще предизвика катастрофа…

— Лъжеш.

Фон Сеект повдигна хърбавите си рамене.

— Както кажеш.

— Искам да чуя истината.

— Истината… — повтори фон Сеект, сякаш произнасяше проклятие.

— Искам ключа.

— Какъв ключ?

— Ключът към най-долното ниво на Циан Лин. Копието на съдбата.

Фон Сеект затвори очи и стисна устни.

Дънкан реши да опита нова тактика.

— Кой е този Домека?

Клепачите на стареца отново трепнаха. За първи път, откакто беше дошла, тя забеляза страх в блестящите, сини очи. А фон Сеект не беше от хората, които лесно се плашат.

— Домека — повтори неумолимо Дънкан.

— Аххх… — изстена нацистът.

Дънкан се върна при табличката и взе втора спринцовка. Върна се и пъхна иглата в системата.

— Ако не ми кажеш ще те убия! Още сега!

Фон Сеект поклати глава.

— Убий ме…

Дънкан разбра, че е безполезно да го заплашва.

— Казал си на Търкот, че искаш опрощение заради работата си над Манхатънския проект. Че си го направил, защото тогава си смятал, че участваш на страната на правото дело. Повторил си пред него думите на Опенхаймер, произнесени при взривяването на първата атомна бомба през 1945-та. Всичко това мислеше ли го, или просто искаше да се измъкнеш?

— Казах истината — отговори фон Сеект, който сякаш едва сега се бе озовал в стаята.

— Част от истината, но не цялата истина. Хайде, говори, човече. Защото иначе ще изгубим войната — войната срещу пришълците и техните слуги. На чия страна си? Говори де!

— На чия страна ли? Какво знаеш ти за тези неща?

— Тогава кажи ми!

— Домека — фон Сеект произнесе името със страхопочитание. — Откъде научи за него?

— Първо ти ми кажи откъде знаеш за него?

— Откъде знам ли? Откъде знам. Това е името, с което се е подвизавал много отдавна. На латински означава „водач“. Дали не е бил римлянин? Не, имало го е и преди Рим. О, да. Той е много стар. Честно казано, не зная истинското му име. Имената му са легион. Дори през време на краткия ми живот го разпознавах под много различни имена. Не помня кое беше първото.

Дънкан извади иглата от системата.

— Но откъде да започна? — фон Сеект изглеждаше дълбоко замислен. Когато заговори отново, той рязко смени темата.

— Хитлер беше провал за нашия народ. Много историци са изучавали внимателно живота му. Известни са всички факти. Но как такъв човек, негоден за нищо, извървя пътя до световното господство? Казват, че пострадал при газова атака през Първата световна война — войната, за която твърдяха, че щяла да сложи край на всички войни. Не се отличил с нищо особено по време на службата. Със сигурност е имало хиляди други ветерани, които са се проявили като истински храбреци. По-способни от Хитлер.

След войната живеел от спестяванията на починалата си майка. Заминал за Виена, за да стане художник, но не го допуснали да следва в тамошната Художествена академия. Опитал си късмета в Университета по архитектура и отново му хлопнали вратата. Какво да прави тогава този гневен млад мъж? Преглътнал обидата и започнал работа в библиотеката… — фон Сеект се засмя, но смехът му премина в задушаваща кашлица.

Дънкан чакаше търпеливо. При първото споменаване на Хитлер кожата й беше настръхнала. Страхуваше се да чуе онова, което фон Сеект се готвеше да й каже, но знаеше, че няма друг изход.

— Знаеш ли какво има в Хофбергската библиотека? — попита фон Сеект и продължи, без да чака отговор. — О, книги, разбира се. Много книги. Но има и нещо друго. Едно древно копие. Наричат го Копието на Лонгинус. — Фон Сеект я погледна. — Чувала ли си за него?

Дънкан помисли, преди да отговори.

— Мисля, че Лонгинус е бил един от легионерите, приковали Христос на кръста.

— „Мислиш“! — Фон Сеект се засмя отново. Сякаш набираше сили с всяка казана дума. — Добре, така е, съгласен съм. Не зная дали този Лонгинус наистина е съществувал. Но там, в библиотеката, има едно копие и специалистите твърдят, че било неговото. Копието на съдбата. Наистина било средство за въздействие върху съдбата, както се оказало в случая с Хитлер. Защото човекът просто не бил предназначен за онова, което последвало. Така или иначе, Хитлер останал очарован от легендата. Стоял часове наред пред витрината и не откъсвал очи от копието. По-късно дори споделил, че именно съзерцанието на реликвата променило съдбата му. Излъгал, разбира се.

— Какво искаш да кажеш?

— Да не мислиш, че само като гледаш едно копие и бъдещето ти ще се измени? Не, има много повече. Нацистите не са се появили от въздуха. Първо е трябвало да се подреди сцената. По онова време във Виена живеел един човек. Казвал се Лист. — Фон Сеект внезапно млъкна.

Дънкан чакаше, после изведнъж разбра всичко.

— Лист е бил Домека?

Фон Сеект я награди с вяла усмивка.

— Така мисля. Името, което използвал в онзи етап от своя живот, било Гуидо фон Лист. За първи път се съобщава за него като за виден член на Австрийското алпийско общество, което използвало поздрава „хайл“. Лист твърдял, че е наследник на древна германска група шамани, наричани армани. Емблемата на групата му била свастика. Езикът, на който пишели, бил старорунически.

— Божичко! — възкликна Дънкан.

— Тези факти ги има в много исторически книги — кимна фон Сеект. — Не са тайна за никого. Вярно, че аирлианците се появиха наскоро, но учените изглежда още не са свързали едното с другото. Лист дори написал книга за руните, която публикувал през 1908 г. Обичал да цитира римския историк Тацит, който живял през първи век след Христа, но не уточнявал източника на тези цитати.

— Да не би Тацит да е бил Домека?

— Навярно. Лист изпитвал траен интерес към всякакви окултни теми. И, разбира се, Копието. Също така Светия граал, кивота. Хитлер споделил с някого от виенските си познати, че Лист извършвал странни обреди и че самият той бил обект на един от тях. Ритуалът на пречистването. Пречистване на раса и на кръв. Ето от кой момент датира промяната на Хитлер.

— Какво е направил с него Лист?

Фон Сеект не й обърна внимание.

— Знаеш ли как ме откри тук Нейбингър? Всички нас? Сдобил се с кинжала ми от СС от един египтянин — Наблюдател — в Голямата пирамида. От едната страна бе изписано името ми. От другата — думата „Туле“. През тридесетте „Туле“ бе официалното название, под което се прикриваха различни окултистки организации в Германия. Все последователи на Лист. И на Хитлер също. „Туле“ издигна Хитлер на власт. Чела ли си една книга — Bevor Hitler Kam, „Преди да дойде Хитлер“? Едва ли, авторът й беше застрелян, а всички екземпляри — иззети и унищожени от СС. Привържениците на „Туле“ вярвали в съществуването на Атлантида — и не са били чак такива глупаци и наивници след онова, което узнахме за аирлианците. Твърдели също така, че някогашните обитатели на изчезналия континент приличали на каменните статуи от Великденските острови. Какво забележително съвпадение, не мислиш ли?

— И откъде са научили тези неща?

— А, това е забулено в тайна. След войната подобни спекулации се смятаха за глупост. Истината е обаче, че вътрешният кръг на обществото на „Туле“ се е готвел за общуване с нечовешки, далеч по-могъщ интелект.

— Аирлианците? — Дънкан имаше чувството, че й се вие свят. — Стражът-компютър? Имало ли е такъв в Германия? Колко са всъщност стражите?

— Не зная — вдигна рамене фон Сеект. — Чувала ли си за Анербе?

Дънкан поклати глава. Нямаше време за лирични отклонения.

— Къде е Копието сега?

Фон Сеект не даде вид, че е чул въпроса й.

— Малко са онези, които знаят за Анербе. Това е нацистка служба за проучване на родословието. Тя беше в основата на кадровата политика на СС — Schutzstafeel, както ме нарече в началото. Тайната на тази служба е, че се занимаваше с генетични проучвания. Както знаеш, бях изпратен в Голямата пирамида, за да открия онова черно ковчеже. Имаше и други групи, формирани от есесовци по лична заповед на фюрера, които се отправиха към различни места на планетата, за да търсят подобни мистериозни предмети. Свещения граал. Кивота. Реликви от стари легенди. Може да ти изглежда като налудничава идея на умопобъркан и самозабравил се фанатик. Така е, но заради Хитлер загинаха четиридесет и седем милиона души.

Фон Сеект се отпусна уморено назад. Лицето му беше насечено от дълбоки бръчки.

— Хайде, говори — подкани го неумолимо Дънкан. — Разкажи ми за Копието!

— Уморен съм — прошепна фон Сеект. — Искам да спя.

— Не сега. Онова копие от библиотеката — то ли е Копието на съдбата?

— Да не смяташ, че предмет с подобна сила ще остане да се въргаля зад някаква витрина? — попита фон Сеект и отмести поглед към прозореца. — Нощта на Дългите ножове — произнесе той. — Тринадесети юни, 1934-та. Хитлер прочисти редиците на собствената си партия и се съюзи със СС. Два месеца по-късно се обяви за фюрер и всички военни трябваше да се закълнат в лична вярност към него — не пред държавата, а пред водача й. Забележително, нали?

Дънкан започваше да губи търпение заради непрестанните опити на стареца да избегне въпросите й за Копието.

— Искам да знам… — заговори тя, но фон Сеект я прекъсна с махване на мършавата си ръка.

— Да, да, за Копието. През 38-ма, в деня, когато Хитлер анексира Австрия, той посети лично Хофмузеум и взе оттам така нареченото Копие на съдбата. Заповяда да го отнесат в Нюрнберг, градът, който според водачите на „Туле“ бил духовната столица на нацистка Германия.

— „Така нареченото“ — повтори Дънкан. — Значи не е било истинското?

— Не, то беше за пред обществото. Така другото можеше да бъде скрито. Фарсът продължава и до ден днешен. Според легендата тъкмо копието на римския центурион Гай Касий Лонгинус било забито в тялото на Христос, когато той бил разпънат на кръста. Съществуват четири различни копия, на които се придава това историческо значение. Първото било изпратено през 1492 г. от турския султан Баязид Втори на Папа Инокентий XVIII и било зазидано в една от колоните на базиликата „Свети Петър“. Второто било донесено в Париж от свети Луи, след завръщането му от един кръстоносен поход през тринадесети век. Третото — което съм виждал с очите си — е в Полша, в Краков, но то е само майсторска репродукция на четвъртото и — според специалистите — вероятно истинското Копие, във Виена. Същото, което Хитлер видял в библиотеката. Последното има дълга и странна история.

— Която завършва в днешна Русия?

— Не. Сега отново е в онази библиотека. Истинското Копие на съдбата не е нито едно от изброените и в действителност е аирлиански артефакт. Вярно, че прилича малко на копие и затова са го объркали с легендарното оръжие на Лонгинус. Кой знае как е станало?

— Виждал ли си го? — попита развълнувано Дънкан.

Фон Сеект кимна.

— Носехме го с нас през 42-ра, когато влязохме в Голямата пирамида.

Дънкан чакаше продължението.

— Не зная откъде се е сдобил с него Хитлер. Виждал съм го само веднъж. Носеше го водачът на нашия патрул, един майор от СС. Никога не го изпускаше от ръце. Знаели са, че е ключ, но от какво — това не им е било известно. Може би са смятали, че е от вратата на Голямата пирамида. Затова ни го бяха предоставили. Но не беше това. Наложи се да пробием отвор във вратата, за да стигнем до бомбата.

— И как изглеждаше?

— В черен калъф. Метален — от гладък, аирлиански метал, същия като обшивката на кораба-майка. Самото копие е сребристо. Много остро, дълго шестдесет-седемдесет сантиметра и десетина сантиметра широко. Всъщност, по-скоро прилича на острие на копие — с връх в единия край и отвор за дръжка в другия.

— И какво стана с него?

— Когато попаднахме в засадата, майорът се измъкна в тъмнината. Повече не чух нищо за него. Или се е добрал до немските линии, или е попаднал в ръцете на арабите. Първото е по-вероятно.

Дънкан стисна перилата на леглото.

— Ако Копието е било в Германия, къде може да е сега?

— При руснаците. Те взеха всичко, което намериха в Берлин. Всичко…

Майк, помисли си Дънкан. Бил е на вярното място, но е вървял по погрешна следа.

— А ако е у арабите?

— Каджи. Наблюдателят от Гиза. Най-вероятно е попаднало в неговите ръце. — Фон Сеект затвори очи. — Сега трябва да поспя.

Дънкан се изправи и напусна стаята. Веднага щом се озова в коридора, тя извади сателитния телефон и набра номера на Търкот.

17.

Площад „Лубянка“, Москва

18 часа до разрушението

— Да знаеш само колко мои сънародници са влизали в тази сграда, без да излязат никога след това — промърмори Яков. — Небето над главите им е било последното късче свобода, което са виждали.

Търкот беше впечатлен от „Лубянка“. Разположена почти в центъра на Москва, сградата доминираше над площад със същото име. Четири или пет етажа, облицовани с жълти плочки, които й придаваха мрачен изглед. Яков бе изгубил няколко безценни часа, докато разбере къде точно е кабинетът на Льончика и да уговори среща. Търкот бе отброявал всяка минута от тези часове като тътен на неумолимо приближаващата се гибел.

— А това е „Детский мир“ — Катенка кимна към една квадратна постройка от другата страна на площад „Лубянка“. — Детски свят — преведе тя. — Най-големият магазин за играчки в света. Винаги съм се чудила как може да построят подобни сгради една срещу друга. Каква ирония на съдбата, нали?

Тримата седяха в малко бистро в южния край на площада. Заведението беше жалко подобие на локалите от модерните европейски градове. Търкот искрено се съмняваше, че течността, която се клатушкаше в чашата му, имаше каквото и да било родство с кафените зърна.

— Сега там има музей на КГБ — продължаваше да обяснява Катенка. — Водят туристи, показват им. Има и дискотека, на първия етаж, денем е клуб на ветераните от КГБ. В центъра на площада преди имаше статуя на Феликс Дзержински — основателят на ЧК. Първата тайна полиция на комунистите. Статуята я махнаха през август 1991, когато и на нас ни светна пред очите.

— „Светнало ни пред очите“? — повтори Яков и се изсмя. Той се наведе към Търкот. — На няколко пъти се опитвах да ти обясня нещо, което едва ли може да бъде обяснено. — Той се чукна по слепоочието. — Руската душа. Много странно явление. Първо са ни управлявали царе, после комунистите. И едните и другите са си цяло бедствие. Но ако добавим и заплахата от чужди страни. Всички тези нашествия през вековете. От Наполеон до Хитлер. Вие, американците, нямате ни най-малка представа колко много сме страдали. Дори загубите ви през Втората световна война са нищо в сравнение с нашите жертви. Двадесет и седем милиона души! Един от всеки четирима, мъж, жена, или дете. С подобни заплахи стремежът към властта тук е различен от този във вашата страна. Вие създадохте Доналд Тръмп, ние — Сталин. Парите тук не значат нищо. Властта — всичко.

Яков посочи с пръст сградата на „Лубянка“.

— Спомни си какво ти казах, когато вляза там. — Наблизо мина келнер и Яков му викна нещо на руски. След минутка на масата имаше три водки. — Пий — нареди Яков, вдигна чашата си и я опустоши. След това кимна на Катенка. — До скоро виждане.

— До скоро — отвърна Катенка. Тя се надигна и изчезна сред тълпата на площада.

Яков положи ръка на рамото на Търкот.

— Ако не изляза до час… съветвам те да се прибереш у дома.

— А Катенка какао ще прави?

— Трябва да се обади на началника си. Не забравяй, официално тя не работи за мен, а за ГРУ.

— Гледай да се върнеш до час — рече Търкот. — Не ми се ще да влизам вътре да те търся.

— Ако влезеш, значи ставаме двама изчезнали безследно.

— Няма да си тръгна оттук без теб.

— Лесно е да се каже, приятелю — въздъхна Яков. — Но след час ще си мислиш друго.

Търкот си свери часовника.

— Имаме осемнадесет часа. Точно. — Телефонът му иззвъня и той го разтвори.

— Ало?

— Майк, разбрахме какво е ключът. Нарича се Копието на Съдбата. Има две възможности — или руснаците са го взели от немците в края на войната, или е в Египет. Връщай се в Русия.

Търкот преглътна информацията, преди да отговори.

— Аз все още съм в Русия, Лиза. Точно в центъра на Москва. И ако копието е в руснаците, двамата с Яков сме на правилен път.

— Хубаво. Аз пък отивам в Египет да проверя на място втората възможност. — Тя му разказа накратко онова, което бе узнала от фон Сеект.

Яков очакваше края на разтвора с повдигнати в ням въпрос вежди.

— Пази се — предупреди я Търкот.

— И ти също.

Телефонът замлъкна. Търкот се обърна към Яков и му предаде накратко информацията за Копието.

— Значи е в КГБ — заяви руснакът и се надигна решително. — Отивам да го намеря.

— Не забравяй какво ти казах — припомни му Търкот.

— Няма — обеща Яков.

Търкот отвори телефона и набра друг номер.

— Билъм слуша.

— Тук Търкот. Намирам се на площад „Лубянка“. Яков влиза.

— Този Куин е невероятен. Намери ни планове на „Лубянка“. Можем да приземим скакалеца право на покрива и да действаме оттам. На кой етаж да ви търсим?

— Дано докато дойдете, узная.

— Ние сме въоръжени и готови за излитане — докладва Билъм. — При максимална скорост полетът до вас ще продължи тридесет и шест минути.

— Дано не се наложи — отвърна Търкот. — Искам да следите и доктор Дънкан. Край. — Той затвори телефона, прибра го в джоба и погледна часовника.

Зона 51

17 часа и 40 минути до разрушението

Майор Куин се надвеси над професор Муалама.

— Как върви преводът?

— О, много интересно — отвърна Муалама. Той се пресегна към раницата и извади скиптъра. — Знам закъде е предназначено това.

Куин се облещи при вида на жезъла.

— Ей, това е аирлианско!

— Да. Открих го в саркофага.

— Дявол го взел! — избухна Куин. — И защо чак сега ни казвате?

— Исках първо да разбера за какво служи.

— А ние търсим ключа за Циан Лин от…

— Това не е ключът за Циан Лин — прекъсна го Муалама. — Знаех го от самото начало. Това, което не знаех, бе какво е предназначението на скиптъра и дали мога да ви се доверя.

Куин си даваше сметка, че не може да му се сърди. При толкова много шпиони Муалама е бил прав да проявява подозрителност.

— И сега знаете закъде е предназначен скиптър? — попита той.

— Знам.

— Не мърдайте. — Куин извади сателитния телефон и набра номера на Дънкан.

„Лубянка“, Москва

17 часа и 30 минути до разрушението

— Оказваме пълно съдействие на КИСПП според разпоредбите на нашия президент и парламента — произнесе мъжът срещу Яков. Името му беше Льончика, беше облечен в скъп костюм, нещо необичайно за коридорите на ФСБ дори в тези дни. Яков знаеше, че причината Льончика да носи лъскави дрехи може да е във връзките му с московската мафия. Такива бяха законите на новото време.

— Всъщност, шпионите са проникнали във вашата организация — продължи Льончика. — И унищожиха вашата база. Защо идвате при мен?

— Защото имам основания да смятам, че в КГБ са задържали извънземни артефакти и информация, които по право са принадлежали на Четвърти отдел. Материали, открити в края на Великата Отечествена война.

Льончика се облегна в дълбокото, кожено кресло. Бюрото му беше масивно, от полирано черно дърво. Прозорците зад него гледаха към площада. Намираха се на третия етаж, където бяха най-престижните кабинети, защото на същия етаж беше разположен бившият щаб на КГБ, а сега ФСБ. Само през три врати от тук.

КГБ бе сменил името си на ФСБ, но Льончика изглеждаше точно като някогашните сътрудници, които Яков бе привикнал да мрази. Набито, охранено тяло, което едва се побираше в лъскавия костюм, масивни клепачи, очи, които избягваха прекия контакт, безизразно, сякаш непознаващо обикновените човешки радости, лице. Човек, който би удушил дори собствената си майка, ако това му осигури издигане в службата.

— КГБ вече не съществува — обяви Льончика.

— Но архивите са у вас и…

— Не, не са у нас — прекъсна го Льончика. — Повечето бяха унищожени, когато комунистите паднаха от власт. Сега вече сме свободна страна. Нямаме право да държим архиви, каквито имаше в КГБ. Освен това — добави Льончика с хладна усмивка, — да не забравяме и досиетата. Много от тях бяха изгорени собственоръчно от хората, които сега ни управляват.

Яков поклати глава. Даваше си сметка, че е назрял моментът да опита друг подход. Очевидно Льончика не беше впечатлен от колегиалната му молба и от това, че двамата работят в сродни учреждения. Интересите на такъв човек бяха съвсем другаде.

Както всичко друго, престъпният свят също бе претърпял своите промени в Русия. Преди, по времето на комунистите, дори най-големите престъпници бяха постоянно следени от органите за сигурност. Но след падането на комунистите, престъпниците и политиците се сродиха. За последните десет години мафията бе концентрирала в себе си толкова власт, че сега със сигурност можеше да се каже, че управлява страната. Хитрите и безскрупулните — като Льончика, го бяха осъзнали още от самото начало.

— Предполагам, че Комитетът ще бъде склонен да заплати добре за подобен артефакт — произнесе той.

Дебелите клепачи се повдигнаха подигравателно.

— Да не се опитвате да ме подкупите? Това е незаконно.

— И да искам, не бих могъл. Нали сам казахте, че не разполагате с информацията, която ми е нужна. Споменах само, че КИСПП е готов да плати за подобна информация. Вие заговорихте за подкуп.

— Много хитро — Льончика сплете дебелите си пръсти върху бюрото. — Но аз не обичам да си играя на думи. Кажете ми, знаете ли кой е разрушил станция „Чьорт“?

— Да, зная. Наричат ги Онези, които чакат.

Льончика кимна.

— Колко жалко. Американците също здравата са го загазили. Тяхната Зона 51 беше атакувана от космоса, нали? Говори се също, че се взривила някаква ракета. Пострада една от совалките им. Правителството им, разбира се, отрича тези слухове. Казват още, че техният флот край Великденския остров имал проблеми.

— Не знам подобно нещо.

— А искате информация от мен. — Льончика извади бутилка и две чаши от бюрото. Наля юнашки порции, бутна едната към Яков и той я взе.

— За Матушка Русия — предложи тоста Льончика.

— За Матушка Русия — съгласи се Яков, но ръката му замръзна във въздуха, когато чу следващите думи на Льончика.

— Не мисля, че поставяш родината над всичко.

Яков остави чашата.

— Вдигаш тост за Русия, а работиш за американците — обвини го Льончика.

— Не работя за американците.

— Тогава защо отиде при тях, след като разрушиха Четвърти отдел? Май не гориш от желание да отмъстиш за загиналите си другари.

— Има по-важни неща.

— По-важни от Русия?

— По-важни от Русия.

— Няма нищо по-важно от Русия — заяви безизразно Льончика.

— Светът е по-важен — възрази Яков.

— Не и за мен — Льончика отпи от чашата. — Не и за мен, другарю. Русия е над всичко. Русия, със стариците, които чистят снега с тежки лопати, с децата, играещи в парковете, с работниците в техните фабрики. Ето на кого служа аз. — Той неочаквано смени темата. — Американският „Меджик-12“ не беше ли инфилтриран от агенти на пришълците?

— Да. Един компютър-страж от Тиахуанако в Боливия контролираше умовете им. Докарали го в лабораторията в Дълси, Ню Мексико, и оттам им нареждал да задействат двигателя на кораба-майка.

— Известно ми е — кимна Льончика. — А не смяташ ли, че сред нашите може също да има марионетки на пришълците?

Яков кимна.

— Винаги съм имал едно наум.

— Да не мислиш, че и аз съм от тях?

— Възможно е.

— Щях ли да знам, ако е така?

— Нямам представа.

— А ти? Ако беше, щеше ли да го знаеш?

Яков не отговори. Чудеше се накъде върви разговорът.

— В Четвърти отдел не заловихте ли един от тези хибриди?

— Аха — кимна Яков. — Беше преди години. Предпочете да умре, вместо да отговаря на въпросите ни. При аутопсията се натъкнахме на данни за клониране. И на генетичен материал от нечовешки произход.

— Хубаво, само че другите, марионетките, тези които стражът държи под контрол, не са толкова лесни за откриване. Един от космонавтите на американската совалка избил целия екипаж. — Льончика завъртя учудено глава.

— А пък тези, Наблюдателите, взривили другата совалка. Враговете сякаш се множат. Ето че сега затягат примката. Американският президент заплашва нашия с ответен удар, ако „Страцида“ бъде използвана срещу неговата страна, макар вече да не разполагаме с контрол над спътника. Не съм нито прогресивист, за да настоявам за сътрудничество с пришълците, нито изолационист, за да твърдя, че не бива да им обръщаме внимание. Но заплахата си е заплаха. Аз съм руснак. И вярвам, че трябва да се бием с тях. — Льончика се наведе напред и продължи с по-тих глас. — Но те са навсякъде около нас. И преди са опитвали да се доберат до мен. Не можеш да вярваш никому. — Той стовари месестата си лапа върху бюрото.

— За да ги спрем, ще ни е нужно нещо по-специално — заговори с поверителен тон Яков. — Нещо, което може би е в архивите.

— И какво по-точно ни трябва?

— Един ключ. С него ще си върнем контрола над „Страцида“.

Льончика обмисляше внимателно следващите си думи.

— Архивите, които търсиш, действително съществуват. Добре, ще ти помогна. Но запомни, Русия преди всичко. — Льончика му побутна смачкана бележка през бюрото. — Чакай ме там тази вечер.

Зона 51

17 часа и 30 минути до разрушението

Куин завъртя скиптъра и рубинените очи блеснаха с отразена светлина. Не приличаше на предмета, който фон Сеект бе описал.

— Тежък е. Има нещо вътре.

Муалама кимна.

— Предполагам, че това е някаква машина, която функционира като ключ.

И двамата вдигнаха глави, когато вратата на заседателната зала се отвори и влезе Дънкан. Беше се върнала в Зоната, след като Куин й съобщи за находката на Муалама.

Майорът положи скиптъра на масата пред нея и тя го вдигна. Не продума и думичка на професора, сега не беше време за обвинения. Оставаха им само седемнадесет часа.

— За какво служи? — попита тя.

— Успях да преведа в най-общи линии надписа върху плочата — обясни професор Муалама. — След като разбрах, че това — той посочи скиптъра — е ключът, всичко останало си застана на мястото.

— И там пише, че служи за пропуск към най-долното ниво на Циан Лин?

— Циан Лин? — повтори учудено Муалама.

— Императорската гробница в Китай.

— Мила госпожице, зная какво е Циан Лин. Вярно е и че Китай се споменава върху плочата. — Той обърна бележника и посочи едно място. — Ето тук пише: „В годината 2038 адмирал Чинг Хо донесе силата и ключа. Силата остана. Ключът бе предаден на дошлите от вътрешното море.“

— Това ли е ключът за Циан Лин?

— Не мисля.

Дънкан затвори очи и се опита да си събере мислите.

— На коя година от западния календар съответства 2038-ма от китайския?

Муалама направи кратки изчисления наум.

— 656-та преди Христа.

— Кой е този адмирал Чинг Хо?

— Нямам представа.

Дънкан отново втренчи поглед в превода.

— Силата — възможно ли е това да е рубинената сфера, която открихме в Голямата цепнатина?

— Напълно възможно — кимна Муалама.

— Но щом са предали ключа от Циан Лин — това какво е? — тя посочи скиптъра.

— Друг ключ.

— Друг ключ — повтори Лиза и седна уморено. — Добре, едно по едно. Казвате значи, че това не е ключът от Циан Лин?

— Да, така мисля. Според надписа на плочата…

Дънкан махна с ръка.

— Ясно. Но знаете ли къде е ключът от Циан Лин?

— Ако е ключът, за който става дума в надписа — заговори Муалама, — бил е предаден на хората от вътрешното море. Така са наричали тогава Средиземно море. През 656 г.пр.н.е. възможностите са няколко. Рим все още не е бил основан, но гърците са владеели значителна част от крайбрежието. Асирийската империя, която управлявала териториите от днешна Турция до Египет, със столица Ниневия, също била в разцвета си.

— С други думи, не знаете къде точно е бил отнесен ключът.

— Онзи ключ — да. Има един начин, предполагам, да проследим пътя му.

— Как?

— Този ключ би могъл да ни отведе при информацията за онзи ключ. Дори нещо повече — би могъл да ни разкрие истината. Цялата истина.

— Какво искате да кажете? — попита Дънкан. — Щом не е ключ за Циан Лин, за какво може да е бил предназначен скиптърът?

— За едно място — едно скривалище.

— И къде е това скривалище?

— Мисля, че това е ключът за Залата на познанието.

— Каква Зала на познанието?

— Според легендата — обясни Муалама — съществува скрита стая, в която се съдържа цялата изгубена история на човечеството. Описаното в архивите датира далеч от преди онова, което съвременната наука е успяла да възстанови. Говори се за един остров на име Атлантида и за фантастичното царство, съществувало там.

— Сега вече и ние знаем, че Атлантида е съществувала — отвърна Дънкан. — Следователно, възможно е наистина да е имало подобна Зала. Но тя не е ли била разрушена заедно с потъналия континент?

— Не и според легендата.

— И под каква форма са тези архиви?

— Не зная под каква, но подозирам, че за известно време са се намирали в кивота. Госпожице Дънкан, трябва да ме изслушате. Прекарал съм много години по следите на легенди и слухове. Преводът на руните вероятно се различава от този на специалистите, защото използвах интуицията и познанията си. Освен това…

— Професоре — прекъсна го Лиза, — през последните няколко месеца бях свидетелка на много странни неща. Видях тайнствени места, за чието съществуване никой не е подозирал. Така че, моля ви, говорете спокойно. Готова съм да приема всичко.

— Е, добре — кимна Муалама. — Според мен, писмената история на нашето човечество се съдържа в кивота, който от своя страна се намира в Залата на познанието.

— Но къде точно е тази Зала?

— Според надписа от плочата, тя е скрита в недрата на Акерското плато, в едно от шестте отделения на Дуат, край Пътя на Росту. Мисля, че това, което търсим, лежи под Големия сфинкс на платото Гиза.

Ето пак Гиза, помисли си Дънкан. Още една причина да се отиде там.

Муалама продължи.

— За мен Сфинксът винаги е бил една неразрешена загадка. Археолозите не могат да намерят общо становище по въпроса кога е бил построен, макар да няма никакво съмнение, че това е станало много преди вдигането на трите пирамиди зад него.

— Колко преди? — попита Дънкан.

— Някъде около пет или шест хиляди години преди пирамидите.

— Тоест почти по времето, когато на Атлантида е процъфтявала аирлианската цивилизация. — Тя даде знак на Куин и майорът включи един от вградените в масата компютри.

— Точно така — кимна Муалама. — Други дори смятат, че възрастта му е над 10 000 години.

— Нима е възможно да е толкова стар? — попита Дънкан.

— По мое мнение — да. Запозната ли сте с египетската история?

— Коя част?

— Най-древната, естествено. Има толкова въпроси, на които все още няма подходящ отговор. Като например ориентирането на пирамидите по звездите. Ако се съди по начина, по който са били изградени тунелите и техните входове, трите пирамиди трябва да са вдигнати по времето на Четвъртата династия, между 2613 и 2494 г.пр.н.е., но подготовката и планирането на строежа е станало поне няколко хиляди години преди това. Доказаха го някои проучвания на звездните карти с помощта на съвременни компютърни средства, но кой знае защо никой не говори за това. А най-изумителният и напълно необясним факт е липсата на каквото и да било развитие в цивилизацията на древния Египет. Цивилизация, която просто възникнала от нищото по времето на управлението на фараона Менес и останала горе-долу на това технологично ниво до самия си упадък. Помислете върху това. Ако бяхте археолог от бъдещето и извършвахте разкопки около Кайро, щяхте да откриете огромни различия в архитектурния стил между деветнадесети и двадесети век. Сега това ви се струва естествено, а става дума само за някакви си сто години. Но погледнете историята на древния Египет. Хиляди години без никаква промяна. Да се върнем на Сфинкса. Знаете ли как са определили възрастта му? По един надпис и нищо повече. Без да се прави оценка на състоянието на материала, промените от времето и климата. Един-единствен знак, за който дори съществува мнение, че е бил поставен там по-късно. Знак от надпис, посветен на фараон Тутмос IV, който по времето на своето управление, между 1401 и 1391 г.пр.н.е., накарал да почистят Сфинкса и да определят възрастта му. По негово нареждане поставили стела — каменна плоча между лапите, където на тринадесетия ред се среща думата Хаф. Според египтолозите това е името на фараон Хафре или Хефрен, управлявал между 2520 и 2494 г.пр.Хр., и вероятно по негово време — сметнали специалистите — е бил построен Сфинксът. Виждал съм тази стела. Повърхността й е толкова изгладена от времето и вятъра, че не може да се различи нищо. Как, ще попитате, тогава са разчели надписа? Много просто — някъде съществувало негово копие. Какво излиза — става дума за копие на нещо, което никой не е виждал. Ето по какъв начин е определена възрастта на Сфинкса! Друго обаче привлече вниманието ми в онзи надпис. Там се споменава, че Сфинксът съдържал в себе си велика вълшебна сила от създаването на света.

Повечето египтолози подкрепят тезата, че съществуват общо три епохи в развитието на древния Египет. Първата е епохата на нетеру, или боговете. Според съвременните учени тя не е съществувала реално, а е плод на въображение и тема на многобройни легенди и предания. През тази епоха боговете воювали помежду си и тя завършила със зачеването на Хор, сина на Изида и Озирис. Втора е епохата на Шемсу Хор, което означава Последователите на Хор. Краят й настава, когато Менес обединява Горното и Долното царство и полага началото на първата династия от управлението на фараоните. Вниманието на всички историци и археолози винаги е било съсредоточено върху онова, което последвало след управлението на Менес, а за предишните две епохи се смята, че са митични. Ами ако не са? Какво пречи нетеру да са всъщност аирлианците? Според легендата те имали светла кожа и червена коса, доста необичайна комбинация за тази част на света, но напълно съвпадаща с представата за пришълците в наше време. В такъв случай нищо чудно Шемсу Хор да са хората, оцелели след потапянето на Атлантида, и тъкмо те да са положили основите на египетската цивилизация.

— Значи смятате, че ако Сфинксът е бил построен преди повече от 10 000 години, то той е дело на аирлианците, така ли?

— Или на хора, които са управлявани от тях. Кой знае защо Сфинксът винаги е убягвал от вниманието ни, за сметка на трите пирамиди. А има много интересни факти, свързани с него. Ето, лицето му например. Никой не знае чие е това лице. Не е изключено чертите му да са били променени, при някоя от многобройните реконструкции. Арабите наричат Великия сфинкс Бащата на ужаса и названието буди недоумение. Откъде се е взело то? Сфинксът е разположен на западния бряг на Нил и гледа на изток — към изгряващото слънце. Тялото на статуята е било изсечено от масивна, гранитна скала. Не зная точните размери, но е доста голямо.

— Височината на лицето от долния край на брадата до челото е пет и половина метра — намеси се майор Куин, който гледаше екрана на компютъра. — Ширината му е малко по-голяма. Тялото е дълго петдесет и пет метра, а височината му, заедно с постамента, е двадесет метра. Според официално приетите данни, бил е построен около 2500 г. преди Христа, най-вероятно по времето на фараон Хафре. Но всички знаем, че не винаги може да се има доверие на официално приетите данни — добави Куин.

— Точно така — съгласи се Муалама. — Един интересен аспект, свързан с определяне действителната възраст на Сфинкса, е, че според направено проучване на повърхностния слой, основата и каменните плочи от храма са проядени от влага. Както знаем, платото Гиза лежи в източния край на Сахара, един регион, който е сух от близо девет хиляди години. Съществуват обаче предположения, че преди това време, някъде около десет хиляди години преди Христа, районът е бил покрит с гъста растителност, а коритото на Нил било по-широко и образувало езера. Което и може да обясни водната ерозия. Друг интересен факт е, че макар тялото на Сфинкса да е от монолитна гранитна скала, основата, лапите и оградата около него са направени от гранитни плочи, подобни на тези, от които била изградена Голямата пирамида. Разликата е само в това, че плочите на Сфинкса достигат тегло до два тона. Питам се, ако съвременната наука не е дала отговор на въпроса как египтяните, с тяхното ниво на развитие, са могли да местят значително по-малките каменни блокове, от които са вдигнати пирамидите, то цяло чудо ще е да си обясним по какъв начин са премествали плочите под Сфинкса. Дори в наше време в целия свят съществуват само два крана, способни да вдигат и местят подобни тежести.

Учените смятат, че съществува вход към сложна подземна мрежа от тунели и той е разположен между лапите на Сфинкса. Ако кивотът наистина не е само измислица, мисля, че скривалището му е там някъде. Според легендата, има два входа към Пътищата на Росту, единият по суша и другият по вода.

Дънкан остави скиптъра на масата.

— Можем да си седим тук цял ден и да си говорим за Сфинкса. Аз мисля, че ще е по-добре, ако проверим всичко това на място. Професор Муалама, каня ви с мен на разходка до Египет.

— А разрешение? — попита Муалама. — Египетското правителство е особено ревниво, когато стане въпрос за изследвания, свързани с пирамидите и най-вече — със Сфинкса и тунелите под него.

— Ще се свържа с КИСПП и ще ги накарам да попритиснат египетското правителство — обеща Дънкан.

— Египет стои вдясно от центъра — произнесе замислено Муалама, — що се отнася до позицията им спрямо движението на изолационистите. Доколкото знам, мюсюлманските фундаменталисти са енергични противници на съюзяването с аирлианците.

— Ще се опитам да внуша на ръководството от КИСПП, че въпросът е от първостепенна важност. Дано номерът ни мине.

— Има още нещо.

— Какво?

Муалама извади загърнат в мушама пакет.

— Този ръкопис. Написан е на един древен език — акадски. — Той разказа накратко за ръкописа и връзката му със сър Ричард Франсис Бъртън. — Ако успеем да го преведем, ще ни бъде от голяма полза. Освен това вътре може да се споменава за ключа, който търсите.

— Защо досега крихте от нас за тези находки? — попита Дънкан, макар че вече имаше известна представа какъв ще бъде отговорът.

— Не ви вярвах — отвърна лаконично Муалама и потвърди подозренията й.

— Майор Куин? — Дънкан се изправи и посочи ръкописа. — Дали може да намерите някой, който да чете акадски?

— Ще опитам.

Вратата на заседателната зала се отвори и човекът, който влезе, подаде тънка папка на майора. Той я отвори и прегледа написаното вътре.

— Какво е това? — попита Дънкан.

— Резултатите от медицинските изследвания на фон Сеект, проведени по ваше нареждане. И резултатите от изследванията на аирлианския скелет. — Той й подаде документите.

— Господи! — възкликна Дънкан, след като ги прочете. Тя тупна Муалама по ръката. — Да побързаме.

Манхатън, Ню Йорк

15 часа до разрушението

От четиридесет и осем часа снайперистът не беше напускал позицията си. Стоеше неподвижно до прозореца на стаята, както го бяха учили, изтеглил дулото на пушката на шестдесет сантиметра от стъклото. Само аматьор би положил дулото на перваза на прозореца, така че да се вижда отвън. Стаята тънеше в мрак и той бе невидим за всякакво външно наблюдение.

Имаше идеален ъгъл за обстрел на тази част от Пето авеню. Предния ден беше преброил знамената покрай фасадата на сградата на Обединените нации между Четиридесет и втора и Четиридесет и осма улица. Точно сто осемдесет и пет на брой, подредени по азбучен ред на държавите от организацията — от Афганистан до Зимбабве[64] — в посока север — юг.

Снайперистът беше изтеглил бюрото до самия прозорец и бе разгънал триножника на пушката върху него, а подложката на дървения приклад бе опряна на рамото му.

Пушката, образец М-39, тежеше точно единадесет килограма и осемстотин грама заедно с амунициите. Беше я разглобил на три части — приклад, цев със затвор и пълнител, за да я пренесе незабелязано до тази стая. Цевта бе изработена от хромирана сплав и имаше голяма фуния в края си, за да улавя излитащите пламъци.

Оръжието беше голямо и тежко, защото стреляше с куршуми 50-ти калибър. С диаметър от почти два сантиметра и дължина десет, тези куршуми бяха основното въоръжение на изтребителите през Втората световна война. За сметка на това далекобойността на пушката беше до над километър и половина, макар че целта, която снайперистът очакваше, щеше да се появи в обсег най-много до шестстотин метра. Големият калибър имаше и друго предимство — при попадане на куршума в целта пораженията бяха ужасяващи. М-89 на практика бе конструирана за поразяване на неголеми стратегически оперативни цели като кули на ретранслационни станции или наредени на писта самолети.

Снайперистът отдели око от окуляра и погледна часовника на бюрото. Наближаваше очакваният момент. Мъжът протегна бавно ръка и изтегли ръчката на затвора. С едва доловимо щракване куршумът се премести от пълнителя в цевта. Той постави пръст на спусъка и съвсем леко го сгъна, колкото да усеща извития метал. Отново се наклони напред и надникна през телескопичния мерник. След това урегулира дишането си, поемайки бавно, с пълни гърди, преди да издиша продължително и равномерно. Можеше да стои в тази позиция часове наред. Долавяше ясно ударите на сърцето си и ги използваше като метроном, който да отчита ритъма.

За съвсем кратко този ритъм се ускори. Снайперистът дръпна рязко глава назад и я разтърси, почувствал остра болка в слепоочието. Огледа се, сякаш не знаеше какво търси тук, с тази пушка в ръце, насочена към сградата на Обединените нации на Пето авеню, после очите му се изцъклиха, лицето му се изкриви в болезнена гримаса и той отново зае позиция за стрелба. Постепенно треперенето го напусна, пулсът му се успокои и лицето му отново стана безизразно.

Питър Стърлинг, председателят на КИСПП — Комитета за изследване следите от пребиваване на пришълци — тъкмо излизаше от главната сграда и се насочваше към паркираната до тротоара кола. Вървеше изправен, с енергична походка, макар лицето му да носеше следи от преживяното през последните две седмици върховно напрежение. Все пак настроението му бе поразведрено, след като при последното заседание на Съвета за сигурност бе успял да убеди членовете му за едно по-твърдо и безкомпромисно отношение към пришълците и техните марионетки на Земята. И докато изолационистите печелеха все повече привърженици в Генералната асамблея, Стърлинг се надяваше да наклони везните в Съвета за сигурност и да прокара резолюция, позволяваща на сили на ООН да се опитат да открият и обезвредят други центрове на „Мисията“. Освен това да бъде наложена пълна изолация на Великденския остров и да бъдат подновени възстановителните работи в разрушената база Дълси, Ню Мексико.

Спусъкът на М-39 бе нагласен за натиск от 1 килограм. Снайперистът си пое бавно дъх и задържа дишането. Кръстообразният мерник следеше целта, изпреварвайки я съвсем леко, за да отчете движението. Умът му следваше ритъма, подаван от сърцето, и в пролуката между следващите два удара снайперистът дръпна спусъка.

Стърлинг тъкмо обмисляше как да накара Борис Иванов, заместник-председател на Комитета и представител на руската страна, да го подкрепи открито при гласуване на резолюцията, когато 50-калибровият куршум превърна тази негова мисъл в последна.

Куршумът попадна точно в дясното слепоочие на Стърлинг, проби си път през мозъка, разкъсвайки тъканите, и излезе от другата страна, отнасяйки със себе си половината от главата, която остави кървава диря върху паважа с дължина над пет метра.

Снайперистът не се съмняваше, че жертвата е мъртва. Но сега той не следваше правилата, на които го бяха приучвали години наред, и това пораждаше конфликт в съзнанието му. Някакво неясно противоречие, като слаб полъх на вятъра.

Той изтегли ръчката назад, вкара нов куршум в цевта и се прицели. Долу цареше хаос, към трупа вече се приближаваха двама полицаи. Мерникът легна върху останките от главата на убития. Без да изчаква следващата пауза в дишането си — този път целта беше неподвижна и по-лесна — снайперистът натисна спусъка.

Куршумът попадна в окървавения череп и почти обезглави конвулсивно потръпващия труп. Двамата полицаи побързаха да залегнат, крещейки в радиопредавателите си за подкрепление.

Снайперистът свали пушката и я положи на бюрото. Стана и се приближи до прозореца. Някои от хората гледаха нагоре, дочули откъде идват изстрелите. Снайперистът се изкатери на перваза и застина за миг, загледан в дребните фигури под него.

Някакъв неясен спомен проби пелената на промития му от пришълците мозък. Припомни си, че бе идвал на посещение в сградата на ООН като дете, по време на една училищна екскурзия до Ню Йорк. Опита се да проследи източника на спомена, но непрогледна завеса отново забули тази част на ума му.

Той прекрачи в пустотата. Не изпитваше страх, докато летеше надолу от височина петнадесет етажа. Сблъсъкът с паважа му донесе краткотрайно освобождение от чуждия контрол и той почувства ужас от онова, което бе извършил… и което бяха направили с него.

След това издъхна.

18.

Край стените на Кремъл, Москва

14 часа до разрушението

Търкот бе преметнал на ремък своя МП-5, скрит под дългото палто, което Яков му бе дал. Беше се притаил под сенките на Москворецкия мост, съединяващ двата бряга на река Москва, съвсем близо до стените на Кремъл. Катенка бе скрита малко по-нататък, зад един храст по затревените склонове на „Набережная“, които се спускаха от Кремъл към реката. Само Яков бе на открито, на определеното от Льончика място за среща.

Търкот почти беше решил да повика групата на Билъм за подкрепление, но после сметна, че ще е по-добре, ако я остави на разположение на Дънкан. Току-що бе научил новината за убийството на Стърлинг и този факт засилваше безпокойството му.

В уговорения час по тротоара откъм църквата „Свети Василий“ на Червения площад се зададе едра фигура. Търкот спусна предпазителя на автомата. В този час движението по моста бе съвсем оскъдно и над града цареше глуха тишина.

Яков се обърна, за да посрещне новодошлия и леко разпери ръце.

— Добър вечер — поздрави той.

— Зная, че си разположил постове — бе хладният отговор на Льончика. — Нареди им да излязат. Веднага.

Яков даде сигнал на Търкот.

Льончика се завъртя и пъхна ръка под сакото си. Яков го прикова с масивната си лапа.

— Спокойно. Той е приятел.

Льончика поклати глава.

— Няма приятели. — Той огледа свъсено приближаващия се Търкот. — Ах, американец. Не е ли този, който разруши кораба на пришълците?

Търкот не отговори. Въпросът бе по-скоро риторичен.

— Е, мисля, че можем да му се доверим, след като го е направил — въздъхна Льончика.

— Хубаво — одобри Яков — Какво ни носиш?

— Ще дойдете с мен — Льончика посочи на запад, където се издигаха кремълските стени. — Там ще ви покажа това, което искате да видите.

— Чакай — спря го Яков. — Имам още един човек. Също приятел.

— Имаш твърде много приятели за работата, с която си се захванал — меко каза Льончика, но гласът издаде гнева му. — Къде и кой?

Яков даде знак и Катенка се приближи към тях.

Когато я позна, Льончика поклати глава.

— Тя е от ГРУ! Това вече е прекалено. Обещах да помогна на теб — той тупна Яков по гърдите, — не на цял комитет.

— Тримата работим заедно.

— Но не и аз — завъртя глава Льончика.

Търкот постави пръст на спусъка, но не извади автомата. Чакаше Яков да се справи с трудното положение.

— Слушай, другарю, вече няма връщане — заговори едрият руснак. — Рано или късно ще трябва да се изправиш срещу пришълците и техните марионетки. По-добре сега. След по-малко от дванадесет часа „Страцида“ ще бъде над Щатите.

— Тъй да бъде — изрече Льончика и плю ядно на паважа. — Елате с мен. Хайде. — Той пое нагоре по хълма към Кремъл. Стигнаха високата стена, която заобикаляше крепостта, и Льончика сви на запад, а другите бързаха след него.

Когато приближиха металната врата, затваряща портала на крепостната стена, Льончика извади от джоба на сакото си пластмасова карта.

— Като си представя, че до скоро тук имаше брави и постове — произнесе той и прекара картата през процепа на идентификатора, след това набра кода върху циферблата. Вратата се отмести встрани, зад нея се показа още една, също метална. Льончика спря при стената между двете, където бе монтиран същия идентификатор. Отново прокара картата и набра друг код, вратата зад тях се затвори, а предната се плъзна на релси встрани. Зад нея имаше стълбище, което водеше надолу.

— Хайде, размърдайте се — подкани ги Льончика.

Тунелът беше тесен и мрачен. Единствената светлина идваше от мъждукащата лампа на тавана. Търкот стисна дръжката на автомата, опасявайки се, че може да са им устроили засада в мрака. В далечния край лъщеше още една метална врата.

Когато я доближиха, Льончика се наведе над поредния идентификационен уред. Този път се оказа ретинов скенер, защото Льончика трябваше да изчака, докато лазерният лъч се плъзне по окото му, преди вратата да се отвори към още един спускащ се коридор.

— Бързо.

Льончика пое пръв по коридора. Стените му бяха боядисани в тъмнозелено, таванът — в сиво. Беше съвсем прав, далечният му край се губеше в сивкава пелена. Вратата зад тях се хлопна с трясък.

— По време на Великата Отечествена война — заговори Льончика, докато вървяха, — Сталин наредил да построят просторно бомбоубежище под самия Кремъл. Строежът продължил и след смъртта му — при студената война. Все по-надолу и по-надолу. Целта била да се изгради подземен щаб и жилищни помещения, които да издържат дори ако Москва е подложена на атомни бомбардировки. С течение на времето били прокопани тунели, които да свързват подземния комплекс с други важни учреждения. Всичко това, разбира се, струвало милиарди рубли. Цяла подземна мрежа, по която може да се стигне до различни точки на Москва. Има дори тайна подземна железница, излизаща на осемдесет километра извън града, към резервен команден пост.

Льончика отвори една масивна врата.

— Оттук. Намираме се точно под Кремълския дворец. На петдесетина метра дълбочина.

Тунелът беше по-тесен и по-стар. Прокопан направо през скалата, с неравни, потъмнели от влагата стени и хлъзгав под, озарен от светлината на стърчащите от тавана голи крушки. Няколко от тях бяха изгорели.

Продължиха навътре около стотина метра, където пътят им бе блокиран от още една врата. Беше дървена, много стара, обкована с ръждиви метални пирони. Търкот забеляза един малък електронен датчик вляво над вратата, който контрастираше рязко с останалата картина.

Льончика махна с ръка към датчика. Вратата се отмести, придружена от съскането на хидравлична инсталация, и те влязоха.

Дебело, очевидно непробиваемо за куршуми стъкло, преграждаше стаята на две равни части. Вдясно имаше врата, направена от същото стъкло.

Жена на средна възраст, с прошарени коси и едро тяло, вдигна глава от пулта пред нея.

— Я виж, кого довял вятърът — произнесе тя в малкия микрофон. Ръцете й не се виждаха.

— Паша! — поздрави я засмяно Льончика.

Жената си придаде служебен израз.

— Пристъпете към металните детектори — нареди им тя. Зад гърба й се виждаха две стоманени врати. И двете бяха затворени.

Търкот забеляза детекторите от двете страни на вратата. Когато ги приближи, отекна звук на аларма и червената лампа отгоре замига. Резултатът бе същия и при останалите.

— Приятелите ти са въоръжени. Моля извадете оръжията и ги поставете в сандъка — нареди жената. — В противен случай ще бъдете унищожени.

Една от плочите на стената под пулта се плъзна встрани и отдолу се показа широкото дуло на гранатомет. Под него имаше голям метален сандък.

— Девет — произнесе Паша.

— Направете каквото ни казва — посъветва ги Льончика.

Търкот погледна въпросително Яков.

— Осем.

Едрият руснак измъкна автомата изпод палтото си и го положи в сандъка. Търкот и Катенка го последваха. Докато стигне до „четири“ всички оръжия бяха вътре.

— Обратно пред детектора — заповяда Паша.

Отново преминаха през вратата. Този път алармата мълчеше.

— И ти се доверяваш на тези хора? — обърна се Паша към Льончика.

— В противен случай нямаше да съм тук — той извади една вносна цигара от кутията и я постави в сандъка. Капакът хлопна. Паша се надигна и ръцете й се показаха за първи път. В едната държеше цигарата, в другата — малък десантен автомат. Тя преметна ремъка на автомата през рамо, извади от джоба запалка и си запали цигарата.

Търкот познаваше оръжието. ЛК-74 беше великолепна изработка, умален вариант на прочутия ЛК-47 и стреляше с по-малките 5,45-милиметрови куршуми, които заради по-високата си скорост и въртеливо движение нанасяха по-сериозни поражения от бавните 7,62-милиметрови.

— От месеци не си се вясвал насам — рече укорително Паша. Тя вдигна голям плетен шал и заметна раменете си. Льончика разпери ръце.

— Ах, Паша, нали знаеш какъв е животът на разузнавача. Непрестанно ни пращат насам-натам…

Търкот беше изненадан от внезапната промяна в поведението на Льончика. Държеше се мило, като към близък човек.

— А, не — размаха пръст Паша. — На няколко пъти те търсих. Казаха ми, че си в Москва.

Стъклената врата се отвори с металическо изщракване.

— Уф, най-сетне — простена Льончика, дръпна вратата, заобиколи зад стола на Паша и положи нежно ръце на раменете й. — Паша, миличка. Да знаеш колко често си спомнях за теб. А и тези студени нощи…

— О, я престани. — Тя кимна към Яков. — Този го познавам. Той е от Четвърти отдел. Носеше се слух, че нещо се е случило със станция „Чьорт“.

— Взривили са я — потвърди Льончика. — Всички са загинали.

Паша погледна уплашено към вратата за тунела.

— Те са все по-близо — произнесе уплашено тя.

— Кои те? — попита Яков.

Паша не му обърна внимание.

— Да знаеш, миличък, направо не издържам повече тук — обясняваше тя на приятеля си. — От тръбите често се чуват писъци. — Тя посочи вентилационната шахта в ъгъла.

— Задава се по-голяма опасност — възрази Льончика. — Трябва да влезем при архивите. — Той бръкна под ризата си и извади окачен на верижка ключ. Паша извади същия ключ от деколтето си. Двамата се отправиха към срещуположните ъгли на стаята, където на стената бяха монтирани еднакви контролни кутии. Всеки вкара ключа в процепа, Льончика преброи до три и ги завъртяха едновременно.

— Ако допуснем дори най-малката грешка — обясни Льончика на останалите, — архивите ще бъдат изгорени.

Стоманените врати се плъзнаха встрани и зад тях се показа голям асансьор. Влязоха и петимата и Паша натисна бутона за затваряне на вратите.

Търкот почувства лека безтегловност, когато се понесоха надолу.

— На каква дълбочина отиваме?

— Осемстотин метра — отвърна Паша.

— Кой отговаря за това място? — бе ред на Яков да пита.

— Аз — рече Льончика. — Службата по събиране на информация за пришълците е била създадена веднага след края на Втората световна война. Вие си имахте Четвърти отдел, но той е само прах в очите на ръководството. Тук, в КГБ, не вярваме никому. Както всъщност и в ГРУ — добави той и погледна Катенка. — Три организации и всяка се пази от останалите. Голяма конспирация. Постепенно обаче се уверихме, че пришълците продължават да действат сред хората и тогава ограничихме до минимум числото на посветените. — Той погледна усмихнато Паша. — След дълги години на подозрителност и чистки май посветените останахме само аз и Паша. Дори сегашният директор не знае нищо за архивите.

Кабината спря с леко разтърсване. Вратата се отвори, сякаш ги подканваше да пристъпят във влажния, мрачен и зле осветен коридор.

— Вярно, че ни орязаха бюджета за поддръжка — оплака се Льончика. — Малкото, дето го измъквам, отива за алармените инсталации. — Той спря и се огледа. — Насам.

Вървяха около петдесет метра по коридора.

— Колко още? — попити Катенка.

— Архивите са много по-дълбоко — обясни Льончика. — С асансьора е най-лесната част. Тепърва ще се поизпотим.

— Има ли още врати и инсталации?

— Не — отговори Льончика. — Ние сме… — Той не довърши изречението. Катенка измъкна светкавично подострено пластмасово шило за лед и с точно премерено движение го заби в шийната артерия на Паша. От раната шурна светла кръв. Без да губи време, жената дръпна малкия автомат от пръстите на ранената Паша и го насочи към тримата мъже.

— Нали ти казах! — извика Льончика на Яков. — Казах ти да не… — гласът му замлъкна, когато Катенка изстреля един откос право в лицето му.

Търкот стоеше неподвижно, загледан в двете тела на пода.

— Защо го направи, Катенка? — попита Яков със смесица от гняв и отвращение.

Жената държеше автомата насочен към Яков, но Търкот не се съмняваше, че ще го простреля, ако направи и най-малкото движение, за да спаси приятеля си. Тя поклати глава.

— Вече не си ми нужен, другарю, така че, моля те, не ме ядосвай с въпросите си.

С крайчеца на окото Търкот забеляза, че зад гърба й Паша се размърдва. Лежеше в локва от кръв, но ръката й се местеше трескаво.

— А ми каза, че й вярваш! — произнесе Търкот по-силно, отколкото бе необходимо. — Руска свиня!

— Млъквайте и двамата — Катенка местеше дулото от единия към другия. — Нищо не разбирате вие! Като изгубени в тъмнината деца сте.

Яков се извъртя и сграбчи Търкот за пешовете на палтото.

— Не смей да ми говориш така, американско лайно!

Търкот забеляза, че Паша държи нещо малко и черно. Тя вдигна капачето му с палец и отдолу се показа червен бутон. Майк вече знаеше какво ще последва и почти бе готов да предупреди Катенка, но дисциплината в него взе връх над всичко останало.

С последни усилия на замиращото съзнание Паша си наложи да натисне бутона. Един след друг избухнаха взривовете, поставени по протежение на асансьорната шахта. Надолу по коридора отекна още една експлозия. Бяха се озовали в капан.

Катенка изкрещя като побесняла, завъртя се и изпразни целия пълнител в бездиханното тяло на Паша. Куршумите се забиваха беззвучно в трупа или рикошираха с искри от каменния под. Яков използва този момент да атакува, като запрати Търкот право в Катенка. Майк, подготвен за това, се извъртя във въздуха и сграбчи дулото на автомата в момента на стълкновението. Той изруга сподавено, когато дланта му едва не залепна за нагорещената цев, досущ както бе станало преди няколко месеца в Германия.

Майк изтръгна оръжието, а Яков сграбчи Катенка отзад и я прикова към стената. Избухна и последният взрив, от който в кабината на асансьора се посипаха едри бетонни късове. Тунелът се изпълни с прах, който още повече ограничи видимостта.

— Какво си ти? — извика Яков на жената, която се гърчеше в ръцете му.

Търкот доближи автомата до слепоочието й, но тя не му обърна внимание. Яков разреши проблема, като изви силно ръката й. Жената изсъска, но се усмири.

— Ако продължаваш да се опъваш, ще ти счупя ръката — предупреди я руснакът. — Казвай за кого работиш!

Катенка се обърна и плю в лицето му. Изведнъж по тялото й преминаха конвулсии и очите й се затвориха. Тя се строполи на земята. Яков коленичи до нея и опипа шията й.

— Господи! Мъртва е!

— Как го направи? — попита Търкот.

Яков не го чу. Гледаше натъжено жената.

— А аз й вярвах. Жалко…

Търкот също коленичи до трупа на Катенка. Повдигна единия клепач и почувства, как под пръстите му нещо се измества. Контактна леща. Под нея имаше кървавочервени зеници.

— Онези, които чакат.

Яков кимна.

— Разбрали са за архивите. Льончика ги е залъгвал от години, а ние взехме, че я доведохме право при тях. — Яков се надигна и доближи тялото на Паша. Извади шилото, взе пистолета и няколко малки осколочни и заслепяващи гранати от колана и и ги разпредели между двамата. След това покри лицето й с шала.

Търкот се изправи и погледна часовника. В известен смисъл инцидентът с Катенка му бе вдъхнал нови надежди, защото означаваше, че са на правилен път. Това, което им беше нужно, се намираше в Русия.

— Да вървим — той пое навътре в коридора. Яков го последва, а зад тях останаха само трупове.

Полковник Толин чакаше търпеливо, докато хората му разчистваха асансьорната шахта. Веднага щом привършиха и се отдръпнаха, той се надвеси над отвора и освети дъното с мощен прожектор. През облаците прах се виждаше таванът на кабината, засипан от бетонни парчета.

Толин беше полковник от ГРУ, разузнавателния отдел на руската армия. Двамата с Катенка работеха заедно от доста години и нямаха тайни помежду си, макар полковникът да бе неин подчинен. Катенка го бе инструктирала да остане отвън и да се намеси само при нужда, но разрушаването на асансьора не беше обсъждано между двамата като възможност и сега той не знаеше как да постъпи.

Полковникът носеше окачена с ремък през шията малка метална кутия. Той я отвори и включи копчето, което задействаше миниатюрния екран. Екранът се раздели и от двете страни изгря по една светеща точка. Левият край на екрана показваше хоризонталните координати, а десният — вертикалните. Обектът, който се засичаше с помощта на прибора, бе силно радиоактивен изотоп.

— У кого са плановете? — попита Толин.

— У мен — един млад инженер си проправи път между тежковъоръжените барети, които заобикаляха командира, коленичи до него и разгърна плановете на пода. — Само че са стари. Не зная кога за последен път са нанасяни корекции. Подземните тунели нерядко преминаваха от една организация в друга.

Толин не му обърна внимание. Извади молив, надникна в прибора и нанесе точката на пресичането на съответното й място.

— Къде е това?

— В северна посока, на около триста метра. Дълбочината е осемдесет метра. Този тунел за щастие е отбелязан. По-надолу се пресича с друга галерия. Съвсем близо е до мястото, което ви интересува.

— Можем ли да слезем долу? — попита Толин.

— Няма да е лесно. Има един таен проход под Арсенала, а оттам… — инженерът млъкна, осъзнал, че говори на себе си. Толин вече бе тръгнал.

Зона 51, авиобазата Нелис

10 часа до разрушението

Дънкан отново рееше поглед из пустинята през прозрачната стена на скакалеца.

— Преди да отлетя за Египет, трябва да свърша още една дребна работа — обясни тя на Муалама. — Има един човек, с когото ми се ще да разменя няколко думи. Казва се Вернер фон Сеект.

Муалама кимна.

— Чувал съм за него. Бил е с немската група, посетила през 42-ра Голямата пирамида, откъдето взели аирлианската атомна бомба.

Дънкан го погледна изненадано. Информацията все още бе строго секретна.

— Откъде знаете?

— Бил съм на много места през изминалите години — отвърна безгрижно Муалама. — Включително и в пирамидите. Уверен съм, че сър Ричард Бъртън е знаел за онова черно ковчеже.

Болницата на авиобазата вече се виждаше. Пилотът насочи скакалеца към въртолетното летище.

— Но защо го е запазил в тайна?

— Дал е дума. Научих много неща за него, като посетих местата, където е бил и той. Накарали са го да обещае, че ще го запази в тайна. Но сигурен съм, че в ръкописа ще намерим повече информация.

Дънкан поклати глава.

— Ах тези англичани, с техните разбирания за чест.

— Честта не е лошо нещо — възрази Муалама. — Може да се окаже най-важното достойнство по пътя към истината.

Дънкан се канеше да отговори, но в този момент скакалецът се приземи.

— Е да вървим.

Великденският остров

9 часа и 50 минути до разрушението

Слънцето огря скалните склонове на Великденския остров, разкривайки призрачна сцена. Няколко от съществата, които стражът бе пленил на борда на „Вашингтон“, бяха мъртви. По заповед на стража роботът-биоманипулатор бе проверил жизнените им функции, забивайки метална игла в телата. Нямаше никаква реакция. Другите обекти даваха повече надежди — дърпаха се в напразни опити да се освободят от оковите си и викаха за помощ.

Ала вниманието на стража бе съсредоточено върху една конкретна групичка от живи същества. Биоманипулаторът я приближи, поклащайки се върху стоманените си крака, и камерата му проследи равномерното повдигане на гърдите. Очите на образците бяха отворени, но погледът им бе изцъклен, насочен право към заслепяващите лъчи на слънцето.

Стражът отчете това като положителен признак и нареди на биоманипулатора да махне оковите. Дори и след това мъжете и жените — десет на брой — продължиха да лежат неподвижно, без да забелязват, че са свободни.

А междувременно стражът стартира нова команда и разпрати необходимите разпореждания.

Един по един хората се надигаха и пристъпваха несигурно. Един не можа да се справи, препъна се, тупна и остана да лежи неподвижно. Още двама последваха примера му, но другите седем се държаха. Започнаха да се движат с трескави движения, но скоро неколцина от тях също паднаха.

След три минути всичките лежаха неподвижно. Бяха мъртви.

Но стражът се беше сдобил с важна информация. Той разпрати нови заповеди до своите роботи, произвеждащи нановируси.

Мозъкът на Кели продължаваше да съществува, макар тялото й да гъмжеше от различни нановируси. Мозъкът й бе свързан със стража посредством един златист псевдопод от уплътнено електромагнитно поле и тя получаваше информация от него по същия път, който стражът използваше, за да черпи от нея нужните му сведения.

Докато следеше изпитанията, които се провеждаха с членовете на екипажа на „Вашингтон“, по бузата й се търкулна една сълза — единственият външен признак, че още е жива.

Кели имаше повече възможности отпреди да прониква в различни части от базата данни на стража, тъй като компютърът на пришълците сега бе зает от сложната задача да подава серия от команди до нановирусите, да възстановява ефективните модели, да разрушава ненужните и дефектните и да конструира нови.

Сълзите по бузите й се смесваха с потта, която се стичаше от челото й, докато тя бе съсредоточила всичките си сили в оформянето на една единствена мисъл — нищо повече от опит за кратка команда, която остана незабелязана сред многобройния лабиринт от сведения и разпореждания. Мисловният й импулс потъна сред морето от безброй подобни, вливайки се в единния поток.

Авиобазата Нелис, Невада

9 часа и 40 минути до разрушението

Дънкан разглеждаше мислено лицето на стареца, докато чакаше лекарствата да го върнат в съзнание.

— От толкова отдавна ни лъжеш — поде тя без предисловия, след като той отвори очи. — Някога въобще казвал ли си истината?

— Казвал съм ви повече истини, отколкото предполагаш — отвърна фон Сеект.

— За Копието на съдбата истината ли каза?

— Да.

Дънкан не знаеше дали да му вярва, но причината да дойде отново тук бе друга.

— За да влезеш в СС… беше подложен на изпитание, нали?

Фон Сеект не отговори и тя извади един лист.

— Накарах да изследват кръвта ти и да я сравнят с тази на хибридите — агентите на СТААР. Открихме следи от извънземен генетичен материал. Сега ще говориш ли?

— Нима го има… след толкова много години? — зачуди се фон Сеект.

— Откъде се е взел?

— Направиха ми една инжекция, когато встъпвах в редовете на СС. За да ме пречистят, да ме върнат към корените ми — така ми обясниха тогава. Обвиняваш ме, че лъжа, а нацистите лъжеха за всяко нещо. Говореха за чистота на расата, а на практика вършеха точно обратното. Историците кой знае защо често подминават този факт от нацистката история. Това го измисли Лист. Да, пак той. Имаше един сътрудник, Ланц, някога бил монах. Ланц беше основал група, която се подвизаваше с прозвището Орден на новите тамплиери.

— Тамплиери? — прекъсна го Муалама. — Чувал съм, че рицарите тамплиери[65] имали нещо общо с историята на кивота. Тогава те…

Дънкан срита Муалама под леглото, след това лекичко поклати глава.

— Разкажи ми за Ланц — обърна се тя към фон Сеект.

— Ланц беше от Виена, града който създаде Хитлер. Като малък мечтаел да стане рицар тамплиер, но тъй като позакъснял за тази възможност, на осемнадесетгодишна възраст постъпил в цистерцианския[66] манастир на Светия кръст. Около година по-късно написал трактат за споходило го видение от времето на Кръстоносните походи. В него се описвал могъщ войн, който се сражавал със странно същество, наподобяващо звяр. Според Ланц това била метафора на борбата между чистокръвния представител на истинската арийска раса и нечистата човешка природа. Монасите оценили възгледите му като еретични и го изгонили от манастира, след което той основал свой собствен орден и избрал за символ свастиката. Купил замък в Долна Австрия, над който развял червено знаме с пречупен кръст върху него. Освен това твърдял, че расово чистите екземпляри притежават електромагнитна и радиационна сетивност, която им придавала особени способности.

— Като „изтребителите фу“ и стража-компютър? — попита Дънкан.

Фон Сеект разпери ръце.

— Всичко това го знам от разкази. Повтарям само каквото съм чул и чел. Не зная какво точно е имал предвид Ланц. Двамата с Хитлер се срещнали за първи път през 1909 г. Засичали се още няколко пъти след това. Един интересен факт — когато през 38-ма нацистите завзели Австрия, Хитлер забранил Ланц да бъде публикуван. Лист и Ланц имали силно влияние върху Хитлер, но когато се издигнал, той престанал да ги слуша.

— И в какво по-точно се изразявало влиянието на Ланц върху Хитлер? — попита Дънкан.

— Ланц се занимавал с това, което сега интересува и теб. Опитвал се да разбере миналото. Интересувало го всичко до най-ранните дни от зараждането на човешката цивилизация. Той разделял първобитните хора на две групи. Арийци и човекомаймуни. Първите, разбира се, били светлокожи, руси, синеоки и съсредоточавали в себе си всички достойнства и добродетели. Другите били измет. Образът на арианката, насилвана от нечистокръвни човекомаймуни, е един от често срещаните пропагандни трикове по времето на Хитлер. Ланц създал таблица, с чиято помощ подбирал кандидатите за създадения от него орден. В нея се давали показатели за цвета на очите, кожата и косата, дори за размера и формата на черепа. Нарекъл своята система Rassenwertigkeitindex[67].

Фон Сеект изкриви устни в презрителна гримаса.

— Внушавали на младите хора да се кръстосват само с жени от тяхната расова принадлежност, но от най-древни времена се знае, че не бива да се вярва на жените. Жените са източник на световното зло, госпожице Дънкан.

— Спести ми лекцията и карай по същество — прекъсна го Лиза.

— Това са фактите — отговори фон Сеект. — По-късно подобни принципи са били използвани при формиране групите на СС.

— Откъде в СС са се сдобили с аирлианска кръв?

Фон Сеект повдигна рамене.

— Предполагам, че от някое от съществата хибриди. Помня, че ми инжектираха съвсем незначително количество.

— Но достатъчно, за да останат следи и след петдесет години. Дали пък това не е причината да си още жив? Докторите не могат да си обяснят как болестта не те е надвила досега.

— Може би — въздъхна фон Сеект. — Не зная. Тогава бях толкова млад и…

— Не започвай пак с лъжите — прекъсна го Дънкан. — „Мисията“ ли управляваше Хитлер?

— Никой не можеше да управлява Хитлер. Предполагам, че „Мисията“ — чрез Лист или Домека — му е дала първоначалния тласък. Но той отиде твърде далеч. Ето Хес например — той беше верен приятел и съратник на Хитлер, негов съкилийник, дори съавтор на „Майн кампф“. Но когато през 41-ва видя накъде вървят нещата, избяга в Англия. Досега никой не е могъл да обясни защо го е направил. Аз ще ти кажа защо. Търсеше Онези, които чакат. Нуждаеше се от помощ, за да спре Хитлер.

— Но защо в Англия? — обади се за първи път Муалама. — Защо ще търси хибриди точно там?

— Не зная — отвърна фон Сеект. — Хес беше идеалист, Хитлер — опортюнист. Когато Хес кацнал в Англия, открили в дрехите му малка спринцовка. Интересно, по-късно този факт не се споменава. Все си мисля, че е носел образци от кръвта, която използваха в СС за пречистване.

— Чела съм, че в спринцовката имало отрова — за Хес, в случай че мисията му се провали.

Фон Сеект се изсмя дрезгаво.

— Но никой не знае каква е била целта на неговата мисия, нали? Защо тогава си мислят, че в спринцовката е имало отрова? — Фон Сеект поклати глава. — Безумни времена бяха тогава. Хитлер прати експедиция чак в Тибет, за да търси останките от гиганти, които според него живели някога на Земята. Нашият всемогъщ Фюрер се вслушваше в съветите на окултисти и медиуми, според които зимата на 41-ва нямало да е студена и не се налагало зимна екипировка за войниците на Източния фронт. Но историята показа каква фантастична грешка бе това. Зимата на 41-ва бе една от най-студените за последните двадесет години и елитът на германската армия бе погубен сред снеговете на Русия. Нима се усъмнихме тогава? Не. Продължихме да воюваме и да вярваме. Вършехме ужасни неща, изпълнявахме нечовешки заповеди и смятахме, че сме на правия път. Подчинявахме се безпрекословно. Властта в СС бе съсредоточена в ръцете на дванадесет офицери, които се срещаха редовно в един манастир край Февелсбург. Химлер им беше председател.

— Дванадесет? — повтори Дънкан и кой знае защо се сети за „Меджик-12“. — Да не са били Водачи?

— Не зная. Навярно.

— Във Февелсбург имаше ли извънземен страж?

— О, не мисля. Всъщност, не съм съвсем сигурен, че са се срещали там. Така се говореше. През цялата война Хитлер и СС все търсеха нещо.

— Но какво? — попита Дънкан.

— Вероятно къде е попаднало истинското Копие на съдбата — отвърна фон Сеект. — Хитлер знаеше, че то е ключ. Ключът към нещо всемогъщо. Фюрерът мислеше, че става въпрос за оръжие и се надяваше то да му осигури власт над цялия свят… — Фон Сеект въздъхна. — Но така и не откри своето Копие.

— Питам те още веднъж — посочи го с пръст Дънкан. — Каза ли ми всичко, което знаеш за Копието?

— Да.

— И смяташ, че е в Русия?

— Да.

— Да вървим — обърна се Дънкан към Муалама.

— Накъде се разбързахте? — попита фон Сеект.

— Не е твоя грижа — отвърна Дънкан и спря при вратата. — Един последен въпрос. По твое настояване попречихме да излети корабът-майка, но тогава ти работеше за „Мисията“. Значи дори те не биха желали двигателят на кораба да заработи, така ли?

Фон Сеект кимна.

— Работех за „Мисията“, когато бях съвсем млад. Бяха ни внушили, че двигателите не бива да се включват при никакви обстоятелства.

— Защото от космоса дебне заплаха — произнесе Дънкан.

— Така е написано и така се предава от далечни времена в „Мисията“.

19.

Зона 51

9 часа до разрушението

Когато часовникът на стената започна да отброява деветия час, синята линия, съответстваща на „хищния нокът“ върху главния екран на Куба, се пресече с червената линия на „Страцида“. Майор Куин и Кинсейд наблюдаваха събитието от дъното на залата, надявайки се двата обекта да продължат по предварително следваните траектории.

— Колко още? — обърна се Куин към Кинсейд.

— Ами… около минута.

В стаята се възцари тишина. Всички погледи бяха вперени в екрана, върху който се изписваше информацията, предавана от Космическия център, разположен дълбоко под Скалистите планини.

Екранът премигна за кратко, докато приемаше корекциите в ситуацията.

Двете линии се изместиха заедно на около два сантиметра в източна посока.

Пунктираната линия, сочеща предполагаемата траектория на „Страцида“, изчезна.

— Закъсахме — промърмори Кинсейд.

20.

Околностите на Великденския остров

8 часа и 30 минути до разрушението

Капитан Холс бе заобиколил и бе поел западно от мястото, където предполагаше, че са разположени корабите на Американския военноморски флот. През цялото време поддържаха радиомълчание, прослушвайки ефира на различни честоти, но изглежда нищо не се беше променило в съотношението на силите около острова.

Капитанът знаеше, че американците могат да го засекат на радара, но се надяваше, че ще успее да се доближи достатъчно, за да разтовари тези лунатици с техните надуваеми моторници, преди някой да е отскочил насам, за да провери какво става.

Но ето че островът почти се виждаше, а наоколо нямаше и следа от военен флот. Всъщност, капитанът само предполагаше, че островът е там отпред, зад непрогледната завеса на щита.

— Изглежда не очакват посетители — подметна той, изправен на мостика. Лъчите на изгряващото слънце падаха косо върху океанската повърхност.

— Ще бъдем допуснати — отвърна безизразно Паркър.

Внезапно в небето над тях отекна грохот. Един Ф-14 прелетя съвсем ниско, описа широк завой и отново се насочи към тях.

— Те няма да ни спрат — обяви невъзмутимо Паркър. Холс наблюдаваше приближаващия се самолет. Пилотът поклати крила.

— Мисля, че иска да говори с нас — рече капитанът. Насочи се към радиорубката, но Паркър неочаквано му препречи пътя.

— Не. Никой не може да ни спре. — Той посочи кръжащия изтребител. — Тези хора дръзнаха да нападнат аирлианците. Те убиха Аспасия. Ние няма да разговаряме с тях!

— В такъв случай съветвам те да изкараш хората си на палубата и да им наредиш да подготвят лодките. Защото пилотът горе вече е известил където трябва за появата ни.

Паркър напусна мостика, без дори да погледне през рамо. Не след дълго прогресивистите наизлязоха на палубата и започнаха да надуват лодките си. След като ги спуснаха и се подредиха около „Южна звезда“, десетина от тях се отделиха от образувания конвой и се насочиха право към черното поле. Изтребителят се спусна съвсем ниско в бръснещ полет между лодките и щита, но хората вътре сякаш не го забелязваха.

— Включи радиото — нареди Холс на радиста. — На приемане…

Разнесе се пукот, следван от глас с металически тембър:

— До неидентифициран кораб, тук „Торн“, кораб от блокадния флот на Обединените сили около Великденския остров. Незабавно променете курса на деветдесет градуса.

Холс вдигна микрофона.

— Тук „Островен бриз“. Разбрано. Променяме курса на деветдесет градуса.

Гласът изгуби служебния си тон.

— С кого говоря?

— Аз съм капитан Холс от „Островен бриз“. Разбрах ви, изпълнявам заповедта.

— Капитане, говори капитан Норис. От тридесет минути опитваме да се свържем с вас. Кои, по дяволите, са тези хора в малките лодки, за които ни предаде пилотът?

— Аз не отговарям за тях — рече Холс. — Тълпа прогресивисти, тръгнали да се поклонят на своя всемогъщ компютър.

— Божичко, човече, никой от вас си няма понятие какво става тук! Трябва да ги спрете незабавно!

— Казах — не отговарям за тях.

— Според морския закон те са пасажери от вашия кораб и в момента животът им е изложен на опасност.

— О, какво толкова? — завъртя глава Холс. Той погледна през стъклото на кабината. Първите надуваеми лодки вече наближаваха щита. — Ще се ударят в щита, ще отскочат назад и ще се върнат обратно. Те си мислят… — Холс млъкна, забелязал, че от щита се подава нещо. — Това пък какво е, мътните го взели?

Приличаше на черен облак, но менеше формата си непрестанно, сякаш бе живо.

— Пълен напред, дясно на борд — нареди Холс. Носът на кораба започна да се измества бавно в посока към острова. Холс вече различаваше фигурата на Паркър, изправен в една от първите лодки.

— Аз изчезвам от тук — разнесе се гласът на пилота по радиото и в потвърждение изтребителят направи остър завой и започна да се отдалечава от щита.

— Какво става? — извика Холс.

— Не зная — отговориха по радиото. — Прилича на същото, което сполетя „Джордж Вашингтон“.

Холс премигна уплашено. Беше виждал кадри със самолетоносача по телевизията. Знаеше, че не може да става и дума за сравнение между неговата тенекия и мощния авионосец.

Черният облак се спусна ниско и покри хората в лодките. Докато корабът извиваше встрани, Холс забеляза, че екипажите на лодките са завладени от паника. Някой се свличаха на пода.

— Измъкни ни от тук, кормчия — произнесе той по вътрешната уредба, макар да не се съмняваше, че в машинното изстискват и последната капчица мощност от двигателите.

Изведнъж хората в първите лодки започнаха да се изправят. Холс вдигна бинокъла и го насочи към тях. Отново забеляза Паркър, по този път Водача гледаше право към „Островен бриз“. Тялото му потръпваше конвулсивно, но очите му бяха неподвижни и сияеха със същата безумна светлина, на която Холс бе станал свидетел неведнъж по време на пътуването. Холс завъртя настройката, но внезапно пръстите му застинаха неподвижно. Кожата върху лицето на Паркър се белеше, сякаш под повърхността й се криеше някакво друго живо същество. Холс огледа другите хора в лодките — навсякъде картината бе подобна. Една от жените вдигна ръце и дръпна провисналите остатъци, а под тях шурна кръв. Жената разкриви уста в писък, който Холс не можеше да чуе. Тя се олюля и падна зад борда.

Един мъж в съседната лодка се удряше в гърдите и викаше. Той се строполи на пода и започна да рита, но после утихна.

Черният облак беше изчезнал, но Холс забеляза, че гумената повърхност на лодките е покрита с тъмен слой, който сякаш се движеше на вълни. Той насочи вниманието си отново към челната лодка. Паркър движеше окървавените си устни, сякаш издаваше нареждания на хората в съседните лодки. Холс свали бинокъла. Две от лодките смениха курса и поеха към „Островен бриз“. Останалите продължиха към щита.

— Увеличете скоростта! — извика Холс в рупора към машинното.

Холс знаеше, че леките, снабдени с извънбордови двигатели надуваеми моторници могат да го настигнат без особено усилие. Нямаше никакъв начин да им се изплъзне. Той насочи бинокъла си към най-близката от преследващите го лодки. Върху лицето на човека, който стоеше изправен в нея, бе разцъфнала злорада усмивка.

Изведнъж се разнесе грохот и над палубата прелетя изтребителят — толкова ниско, че едва не закачи една от мачтите. От лявата му страна бликаше огън и Холс долови пронизителния вой на високоскоростната самолетна картечница. Едрокалибрените куршуми вдигаха фонтани от пръски, които се приближаваха към предната лодка. Внезапно лодката и екипажът попаднаха под един откос и всичко се превърна в кървав водовъртеж. Когато изтребителят се издигна нагоре, във водата вече нямаше нищо.

Холс отново премести бинокъла. Въпреки че бяха станали свидетели на кървавото меле, екипажът от втората лодка не се беше отклонил и на сантиметър от курса. Сега вече тя беше само на триста метра от борда на кораба и приближаваше с бързи темпове. Хората вътре разглеждаха „Островен бриз“ с мрачни и решителни изражения.

Изтребителят се върна за втора атака и резултатът бе същият. Холс, който наблюдаваше всичко през бинокъла, видя как един от хората в лодката бе улучен от двадесетмилиметров куршум, с размери на малък снаряд. На гърдите на нещастника зейна грамаден кървав кратер и тялото му прелетя над петнадесет метра, преди да цопне във водата.

— Проклет да съм — възкликна Холс след ужасяващата сцена.

Радиото изпука и от говорителя се разнесе познатият глас:

— Говори капитан Норис. Следвайте настоящия курс, докато забележите моя кораб. Ще изпратим група да ви посрещне. Разбрано ли е?

— Прието и разбрано — въздъхна Холс.

Москва

8 часа и 30 минути до разрушението

— Лоша работа — поклати глава Яков.

Майк Търкот гледаше към отрупаните насред тунела отломки. Бяха се отдалечили на около километър от мястото на престрелката, където тунелът извиваше плавно наляво и се спускаше надолу. През целия път нямаше нито една странична врата или разклонение. Бяха разровили първото срутване, предизвикано от взривовете, и това им бе струвало безценни минути. Ето че им предстоеше още едно подобно усилие.

Без да разменят и дума повече, двамата се наведоха и започнаха да разчистват натрошените късове. Работата продължи около час и накрая Търкот пръв даде знак за почивка. Яков се присъедини към него и извади от джоба си винаги пълната си с водка манерка. Той отпи жадно и я подаде на Майк, който отказа.

— Подозираше ли, че Катенка е от Онези, които чакат? — попита Търкот.

Яков въздъхна и едва тогава отговори.

— Ако съм имал някакви подозрения, нямаше да я допусна толкова близо до себе си, нито пък щях да я оставя да действа зад гърба ми.

— С други думи, не си я подозирал — поклати глава Търкот. — Интересно защо? Нали ти ми изнесе цяла лекция за ползата от недоверието?

Яков мълча доста време, преди да отговори.

— Тя ме прелъсти. — Той вдигна ръка, в знак, че не е свършил. — Не само с хубостта си — макар че имаше на какво да се наслади окото, а с това тук. — Яков се блъсна в гърдите. — Толкова години търчах насам-натам, скитах се по света. Мислех, че съм безсърдечен човек, но явно няма такъв на Земята. И ето че Катенка ми влезе под кожата — сигурно затова ти завиждах малко за доктор Дънкан. Е, не го признавах и пред себе си. Има една стара руска поговорка, че ако не ти дава покой нещо в другите, по-добре погледни вътре в себе си. Виж, не се вслушах в нея и ето докъде я докарахме. Попаднахме в капан.

— Време е да се измъкваме — заяви Търкот.

Търпението на полковник Толин се изчерпваше бързо. Беше коленичил до военния инженер, който отново се ровичкаше в разгънатите на земята планове, а отзад неспокойно пристъпваха двадесетината барети. Не беше предполагал, че под Москва може да има толкова тунели и проходи, останали от последната война.

— Накъде? — попита Толин за трети път, откакто бяха спрели. От челото на инженера се стичаше пот, няколко капки паднаха върху картата.

— А-а, хм, мисля, че трябва да се върнем до последното разклонение и оттам да тръгнем надясно, а не наляво, както направихме.

— Мислиш, значи — повтори Толин и си погледна часовника. Катенка му бе наредила да я следва на не повече от пет минути, а ето че сега от часове не можеше да я открие. Имаше лошото предчувствие, че събитията не са се развили според предварителния план. Той изруга полугласно и погледна назад. — Да се връщаме.

В полет

8 часа до разрушението

— Какво искаше да кажеш за рицарите тамплиери? — попита Дънкан. Скакалецът летеше на височина 12 000 метра над Атлантическия океан и вече доближаваше бреговете на Африка.

Професор Муалама бе изпаднал в необичайно за него мълчание, откакто бяха напуснали болницата на авиобазата Нелис. Дънкан го остави на спокойствие, защото тя също имаше нужда да премисли информацията, получена от фон Сеект. Куин я бе осведомил, че Търкот не отговаря на сателитния телефон, което допълнително подхранваше безпокойствието й.

Муалама изпружи дългите си крака напред.

— Според мен отговорът е скрит в ръкописа на Бъртън. И ние като него събираме късчета от истината. Само че той е посветил целия си живот на това.

— Какви късчета?

— Като например легенди и митове, които всъщност са нещо съвсем друго. Трябва, също като Бъртън, да разберем кои свършват в миналото и кои продължават до наши дни. Каква е връзката между тях, ако съществува такава, и докъде води всичко това. Ето на какви въпроси трябва сега да си отговорим.

— Но защо Бъртън е пазел в тайна заниманията си? — попита Дънкан.

— Вече ви казах. Дал е обещание да не говори за онова, което са му показали. А и в онези дни светът не е знаел нищо за пришълците, нито е бил изправен пред катастрофа.

— Имал е късмет — въздъхна Дънкан. — Да се надяваме, че ще се справим по-добре от него, защото не ни остава още много време.

Зона 51

7 часа до разрушението

Капитан Билъм бе разгънал върху голямата маса в заседателната зала карта на света.

— Това ли е районът на действие? — попита усмихнато сержант Грег Болц.

— Можем и да го смалим.

— Как? — намеси се в разговора Куин, който току-що бе влязъл, придружен от майор Ремик, пилот на една от совалките.

— Дънкан лети за Кайро, а Търкот е в Москва. — Билъм постави по един пръст на всяко от споменатите места. Той се обърна към майор Ремик. — Колко дълго можете да останете във въздуха?

— Ако не пипам приборите за управление, ще увиснем над земята дотогава, докато отново ги докосна.

Билъм събра двата си пръста.

— Значи ако спрем тук, над Черно море, ще бъдем по средата на пътя между Дънкан и Търкот и много по-близо до всеки от тях, отколкото сме сега. — Той потърси с очи Куин, за да види реакцията му.

— Готови за път — нареди Куин, но докато вървяха към вратата, им махна да спрат. — Още две неща. Вашата екипировка за САПО е натоварена на борда. Добавих от себе си един пакет с интересно съдържание.

Кратерът Нгоро-нгоро

6 часа и 30 минути до разрушението

Двете тела в прозрачните, изпълнени с кехлибарена течност цилиндри, бяха напълно оформени. Лексина ги разпозна по очертанията, макар главите и на двамата да бяха скрити от черни шлемове, от които излизаха множество кабели и тръбички с хранителни разтвори.

Само преди часове бе присъствала на смъртта на Коридан и Гергор — другари от незапомнени времена. А ето че сега й предстоеше да наблюдава раждането им. Оставаше да бъде осъществена само още една стъпка.

Лексина извади двете Ка[68]-огърлици, които бе свалила от умиращите си другари. Тя застана пред цилиндъра с Коридан и пъхна медальона във вместилището на пулта. Съвпаднаха идеално. Пултът се озари от златисто сияние, което означаваше, че в момента спомените и личността, кодирани в медальона, се записват върху чистия като бял лист ум под шлема.

След няколко минути сиянието отслабна. Кехлибарената течност започна да напуска цилиндъра. Лексина отвори вратата и свали шлема от тялото, след това подхвана новия Коридан и внимателно го положи на пода.

Коридан пое със свистящи гърди въздух и отвори очи.

— Добре дошъл отново, стари приятелю — посрещна го Лексина.

В близост до Великденския остров

6 часа и 30 минути до разрушението

„Анзио“ беше ракетен крайцер от клас „Тикондерога“ с управляеми ракети на борда. Построяването му бе струвало един милиард долара, а основното му предназначение бе да оказва огнева поддръжка и да отбива атаките срещу самолетоносача и групата, към която бъде назначен. Задача, с която — имайки предвид трагичната участ на „Вашингтон“ — ракетоносецът не се бе справил успешно.

След провала бойният дух на екипажа бе спаднал до най-ниската възможна точка, а положението допълнително се бе влошило, когато на борда започнаха да пристигат първите оцелели от катастрофата на „Вашингтон“.

„Анзио“ вече беше получил едно бойно отличие във войната срещу аирлиаиците, след като с помощта на бомба с ядрен заряд бе унищожена базата на „изтребителите фу“ северно от Великденския остров.

Когато от командването в Пърл Харбър бе пратено съобщение да се приготви ракета с атомен заряд, която да бъде изстреляна срещу острова, екипажът посрещна новината с облекчение и радост. Тези чувства бързо се смениха с униние, когато стана ясно, че близо две хиляди моряци от „Вашингтон“ са останали на острова в плен на стража и сега ще трябва да стрелят по тях.

Както бяха постъпили в случая с базата на „изтребителите фу“, оръжейните специалисти на борда на кораба отвориха една от ракетите „Круз“ от типа ВГМ-109 „Томахоук“ и започнаха да разглобяват сложната насочваща система.

Капитанът на „Анзио“ изпрати съобщение до „Спрингфилд“ да се приготвят за действие.

В отговор на командата, която бе успяла да подаде в системата, микроскопичните машини, проникнали в тялото на Кели Рейнолдс, започнаха да го напускат, като изминаваха пътя по кръвоносните й съдове до иглата, въведена в шийната й вена, откъдето излизаха навън.

Когато и последният микроробот си тръгна, частта, която все още беше Кели Рейнолдс, бе далеч по-голяма и силна от жената, спуснала се преди дни в подземието на Рано Као. Тя все още поддържаше телепатична връзка чрез златистия псевдопод със стража, но тази връзка бе значително по-слаба, защото от известно време компютърът бе прехвърлил отговорността за контрола над нея върху микророботите в тялото й.

Възвърнала донякъде свободата си, Кели се опитваше да постигне нещо повече.

21.

Москва

6 часа до разрушението

Не за първи път Яков и Търкот бяха обсъждали възможността срутването да е по-голямо, отколкото са възможностите им да се справят с него. Търкот си даваше сметка, че отреденото им време неумолимо изтича, но отдавна бе приучил ума си да се съсредоточава върху непосредствената задача. Ръцете му бяха разкървавени от острите краища на отломъците, които повдигаше и отнасяше назад с машинални движения, но той не обръщаше внимание на болката. Бяха прокопали нещо като тунел в тунела, с дълбочина четири-пет метра. На няколко пъти камъните под краката му се бяха размествали, които го навеждаше на мисълта, че не е изключено същото да сполети и тези отгоре. Вътре в тунела беше тъмно и се налагаше да работят пипнешком.

Търкот познаваше добре възможностите на тялото си и границите, отвъд които би могъл да го тласка. Предполагаше, че ще издържи най-много още три часа, преди да се наложи да спре за почивка. По-нататък щеше да е все по-трудно, заради болките в мускулите и наранените пръсти. Но най-голямата грижа бе липсата на вода. В подобни условия двамата с Яков щяха да издържат не повече от два дни в тунела.

Търкот си погледна часовника и осъзна, че за неговите сънародници този период е още по-къс — не повече от пет-шест часа.

Ако не намерят ключа.

Кайро, Египет

5 часа и 30 минути до разрушението

Пристигането на Дънкан и Муалама в Кайро не остана толкова незабелязано, колкото биха искали. Въпреки ранния час хиляди зяпачи се бяха стекли край летището, за да зърнат с очите си легендарния извънземен кораб при неговото първо посещение в Кайро. Дънкан би предпочела да се приземят непосредствено пред Сфинкса, но египетското правителство не им бе разрешило и бе поискало да кацнат на летището.

Дънкан нямаше никаква представа по какъв начин се е разпространила новината за пристигането им, но предполагаше, че е дело на КИСПП. Още щом се приземиха, двамата излязоха навън, изпълнени с желание колкото се може по-скоро да потеглят за платото Гиза. В колата, която ги очакваше, седеше председателят на Египетския върховен археологически съвет и Муалама го позна веднага. Двамата се бяха срещали на няколко конгреса, но досега не бяха разговаряли. Доктор Хасар имаше мрачен и навъсен вид.

— Хайде, качвайте се бързо в колата — подвикна им той през отворения прозорец и посочи полицаите, които едва задържаха тълпата.

Дънкан и Муалама се мушнаха при него и Хасар кресна на шофьора да тръгва. Докато приближаваха вратите на летището, Муалама подаде ръка на чиновника.

— Доктор Хасар, приятно ми е да се срещнем отново.

Хасар се направи, че не забелязва ръката му. Той чукна с пръст по стъклото.

— Бронирано е. Наложи се да помоля мой приятел от Министерството на отбраната да ми отпуснат колата. — Той посочи тълпата. — Да не мислите, че са тук заради скакалеца? Вече се разнесе слухът, че искате да слезете в тунелите под Сфинкса. Сами виждате какво е мнението им по въпроса.

Дънкан бе предупредена, че ще попаднат право в гнездото на осите. Знаеше за нежеланието на египетското правителство да се допускат изследователски екипи в историческите паметници в страната, особено когато ставаше дума за чужденци. Не бяха рядкост и случаите на атаки срещу туристи от групи мюсюлмански фундаменталисти.

— А вашето мнение какво е? — изстреля направо Дънкан.

Хасар изглеждаше изненадан от неочакваната атака.

— И моето е същото. Но не защото мисля, че е светотатство да се отварят гробници, както смятат мюсюлманите.

— А тогава защо?

— Защото е загуба на време.

Муалама се извърна на седалката.

— Но открай време се знае, че под Сфинкса съществуват неизследвани тунели и кухини.

— Да, така е — кимна Хасар. — Една японска изследователска група го доказа съвсем наскоро с помощта на специално пригодено за целта радарно устройство. Откриха голяма кухина в южна посока, съвсем близо до Сфинкса.

— Знам за подобна на северната страна — добави Муалама. — Прилича на тунел, който върви от север на юг и минава под статуята.

— Съмнявам се — бе коментарът на Хасар.

— Аз пък се питам какво може да има между лапите — рече Муалама.

— Плочата, която лежи там, е поставена по-късно. От римляните. Всъщност, вие го знаете.

— Мисля, че там долу се намира Залата на познанието — заяви Муалама.

Хасар въздъхна.

— Залата на познанието? Видението на Кейси? О, това са брътвежи на безумец.

— Вярно е, че теориите му не допадат на много учени. Но в тях определено има нещо — не се предаваше Муалама.

— Ах! — изстена Хасар и се плесна по челото.

Муалама разбираше неприязненото отношение на Хасар, той самият в началото бе посрещнал по същия начин теориите на Кейси. Едгар Кейси беше американец, роден в Кентъки в края на деветнадесети век и умрял в годината, в която свършила Втората световна война. Смятаха го за един от най-великите физици на века, макар изследванията му извън областта на физиката да бяха предизвикали смесени чувства на насмешка и негодувание сред специалистите.

— Кейси е бил искрен привърженик на мита за Атлантида — продължи Муалама. — А ето, сега всички знаем, че митът е действителност.

— Все още няма емпирични доказателства за съществуването на Атлантида — тросна се Хасар.

— Но разполагаме с изявленията на професор Нейбингър по въпроса — контрира Муалама. — Каменните плочи от Бимини и историята на аирлианците.

— Нейбингър бе под влиянието на стража — произнесе непреклонно Хасар. — Готови сте да повярвате на всяка негова дума, а в същото време КИСПП изправя оцелелите членове на „Меджик-12“ пред съда?

Предградията на Кайро се изнизаха зад тях и трите големи пирамиди вече се виждаха на отсрещния бряг на Нил. Сфинксът бе притиснат в пространството между пирамидите и реката.

Муалама не се предаваше.

— А как ще обясните кораба-майка? Ами скакалците? Аирлианците на Марс?

— Не е необходимо да ги обяснявам, също както не вярвам, че е съществувал остров Атлантида. — Хасар забоде пръст в гърдите на професора. — От дълги години едни хора ме притискат да им разреша разкопки под Сфинкса.

— Какви хора?

— От някаква организация, която възхвалява Кейси и го смята за истинския… истинския… — Хасар размаха ръка, неспособен да открие подходящата дума. — Аз си имам задължения. Цялото това плато — той вдигна ръка към прозореца. — Имате ли представа какъв сериозен проблем е градското замърсяване на старините? Кайро е толкова близко. Знаете ли колко много хора пристигат тук, изпълнени с налудничави идеи и нови хипотези? И всеки иска да му позволим да прави разкопки и да провежда опити. Други настояват да им бъде разрешено провеждането на религиозни ритуали в Голямата пирамида, включително и човешки жертвоприношения на самия връх! Представяте ли си с какви откачалки си имам работа! Мислят си, че пирамидата е портал към един по-добър свят…

— Но Кейси действително е предрекъл наличието на тайна камера под Голямата пирамида — прекъсна тирадата му Муалама. — Същата онази, която са открили германците през Втората световна война. С бомбата вътре. И която е била преоткрита по-късно от Едмъндс. Та вие сте бил там! Помислете само, Кейси е разказвал за тази камера далеч преди германците.

Хасар нямаше никакво намерение да отстъпва и на крачка от позициите си.

— Съвпадение и нищо повече. И други са изказвали хипотези за тунели и камери под пирамидата, някои дори са се потвърдили. Лесно е да се правят предсказания. Но защо не споменавате и другите предсказания на Кейси — тези, които не се сбъднаха?

Муалама избегна отговора на този въпрос.

— Аз вярвам — рече натъртено той, — че под Сфинкса се крият важни находки.

Колата спря. Големият сфинкс се издигаше точно пред тях — загладеното му от вятъра и времето лице бе осветено от прожектори.

Навън бе съвсем тихо, само в далечината се чуваше тътнежът на големия град. Дори туристите си бяха отишли. Дънкан спря и се загледа в неразгадаемото изражение върху лицето на грамадната статуя.

— Искам да си изясним едно нещо още сега — заговори Хасар. — Не споделям първоначалното решение на моето правителство да сътрудничи на КИСПП. Не съм съгласен, че вие двамата трябваше да бъдете допуснати тук.

— И защо не сте съгласен? — попита Муалама.

— Защото е опасно — отвърна Хасар. — Знаете какво се случи преди няколко години в Долината на царете с една туристическа група. Тукашните фундаменталисти не обичат да приказват. Първо стрелят.

— Страхът никога не е бил добър съветник — натърти Муалама.

— Вие сте преди всичко учен — каза Хасар. — Ето защо не разбирате.

— Какво искате да кажете?

Хасар го погледна, сякаш разговаряше с безумец.

— Говоря за пришълците. За самата идея, че съществуват. Тя въздейства на умовете. Вас ви вълнува, защото го разглеждате като възможност да надникнете в миналото и да го сравните с представите си. Но археолозите и антрополозите са малцинство в този свят. Обикновеният човек живее с всекидневните си проблеми. Не го интересуват миналото и бъдещето. Ето защо отказва да повярва. Затваря си очите и обръща гръб. Но не само това. Ами религията? Имате ли поне малка представа какво проповядват всички големи религиозни институции през последните месеци? Как отговарят на доказателството — на очевидното доказателство, че пришълците съществуват? Че нашата планета е била база на извънземни в продължение на десет хиляди години? Че аирлианците са стъпили на Земята преди Христос, преди Мохамед и Буда?

Дънкан и Муалама се спогледаха.

— Не, нямам — призна професорът.

Дънкан знаеше, но предпочете да замълчи.

— Нямате. А знаете ли какъв е броят на самоубийците от последните месеци? Казвали ли са ви, че е нараснал неимоверно? Че култовете никнат като гъби? Вчера четох за един новообразуван, който „почитал“ Лицето от Марс? А после идва ред на тези, които се боят — от пришълците и тяхното отмъщение. В Рим цари паника. Папата направи изявление, в което с много думи не казва всъщност нищо съществено. А и какво да каже? Ако има Господ, следователно той е създал и аирлианците. Дали тогава Синът Божи ги е посещавал, за да им отнесе благата вест? Имат ли си пророк като Мохамед, който да им покаже правия път? Ако е така, къде стоим ние в картината? Какво ще стане с връзката ни с Бога? Мнозина вярват, че идването на аирлианците е всъщност Второто пришествие Христово. Представяте ли си, доктор Дънкан, как са погледнали тези хора на убийството на Аспасия? Тъкмо те са двигателната сила на прогресивисткото движение. Добре, да забравим католицизма, той не е доминираща религия в тази част на света. Нека ви кажа как гледа на събитията ислямът. Подобно на ангелите и демоните от християнската вяра, в Корана се говори за нечовешки същества като Ал-Малак и Ал-Джин. Ал-Малак са създанията на светлината. Ал-Джин пък са се появили преди човека. В Корана е написано, че Мохамед бил изпратен да проповядва както сред човеците, така и след Ал-Джин.

— Всяка свещена книга си има свои чудновати същества — произнесе примирително Муалама. Близостта на Сфинкса му действаше потискащо. — Ангели, демони, дяволи.

— Истина е — съгласи се Хасар. — Но за мюсюлманите написаното в Корана е закон. Как сега да си обяснят появата на пришълците? Ако това са митичните Ал-Малак, тогава силите на КИСПП са атакували божествените ангели. Ако са Ал-Джин, това означава, че са дяволи — но в Корана се казва, че дори Ал-Джин могат да бъдат спасени. Предводителят им се нарича Ал-Иблис и на различни места го описват или като демон, или като ангел.

— Доктор Хасар — намеси се Дънкан, — може би, ако…

— Слушал съм изказването на професор Муалама — прекъсна я Хасар. — Миналата година, на общоафриканския конгрес. Темата ви, ако не ме лъже паметта, беше силата на митовете и легендите. Но нима не разбирате? Това, което става тук, в Египет, се случва и по целия свят. Ангели и демони. Прогресивисти и изолационисти. — Хасар тупна с крак по каменната плоча, на която стояха. — Тук вече не става дума за преследване на чисто научна цел! Става въпрос за различни мирогледи — вашия и техния!

— КИСПП получи разрешение от вашето правителство да бъдем допуснати тук — припомни Дънкан.

— КИСПП беше получил разрешение! — поправи я Хасар. — Знаете ли, че в Ню Йорк е бил застрелян Стърлинг?

Дънкан кимна. Докато летяха насам беше разсъждавала върху това коя от вражеските формации носи отговорност за убийството или то е работа на религиозни фанатици.

— Имаше и други политически убийства — продължи Хасар. — Това принуди нашето правителство да преосмисли становището си. Засега молбата ви е отложена за преразглеждане.

— Какво означава това? — пристъпи напред Дънкан.

Хасар повдигна рамене.

— Означава, че е сложена в папката с още стотина подобни молби, които никога няма да бъдат одобрени.

— Но ние сме тук в израз на добра воля… — заговори Дънкан, но Хасар я прекъсна.

— И в израз на същата добра воля аз ви посрещнах лично. Опитах се да ви обясня, че това, което искате да правите, е като да пъхате пръчка в гнездо на разярени скорпиони. Че рискувате твърде много заради малко или нищо. Под Сфинкса няма нищо. Нищо, разбирате ли? — Хасар извади една снимка от вътрешния джоб на сакото и я подаде на Муалама. Дънкан се надвеси над рамото на професора. Видя избеляла черно-бяла фотография. Двама мъже с тропически шлемове под яркото слънце, застанали почти на мястото, където сега стояха Дънкан и Муалама.

— Направена е през 1922 г. — обясни Хасар.

— И?

Хасар посочи дясната лапа на Сфинкса.

— Тези двамата отворили вратата, която и вие искате да отворите. И намерили празно помещение.

— Ще наема местни работници, за да преместят плочата — заяви решително Муалама.

— Моля ви — Хасар се пресегна и сграбчи Муалама за ръката. — Моля ви, не го правете.

— Трябва. — Професорът постави големите си черни ръце върху раменете на Хасар. — Ще се постарая да запазя целостта на Сфинкса. Но трябва да видя с очите си. — Той бръкна в раницата си и извади скиптъра. Наклони го към Хасар така, че рубинените му очи засияха.

Макар и неохотно, Хасар трябваше да признае, че е заинтригуван.

— Какво е това?

— Ключ — обясни кратко Муалама.

Хасар го взе и премери на ръка теглото му.

— Откъде го взехте?

— От кратера Нгоро-нгоро.

— От кратера Нгоро-нгоро? — повтори учудено Хасар. — Някой го наричат Райската градина. И се въргаляше просто така, в тревата?

— Не.

Хасар не бързаше.

— Беше в един саркофаг. Върху саркофага имаше плоча.

— А какво имаше в саркофага?

— Скелет на аирлианец — Муалама си взе скиптъра.

Хасар въздъхна и премести поглед към Нил. За Дънкан не беше скрит, нито необясним конфликтът, който бушуваше в душата на египетския чиновник. Посветил целия си живот на изследване и пропагандиране на великата древна история на неговата страна, сега той бе изправен пред необходимостта да я замени със съвсем нови и неочаквани факти.

— А копие намирано ли е долу? — попита тя.

Хасар сбърчи чело.

— Моля?

— По време на Втората световна война. Дали е имало копие в Голямата пирамида?

— Не.

— Къде е Каджи? — продължаваше с въпросите Дънкан.

— Не познавам никой с такова име — Хасар се надигна. — Та както ви казах, не мога да ви разреша да правите разкопки в този район.

— Няма да си тръгнем така лесно — закани се Муалама.

— Предупредих ви. Докоснете ли и едно камъче на платото, ще ви държа лично отговорни.

Марс

5 часа до разрушението

Стоманените ракоподобни клещи се заровиха в песъчливата марсианска почва и удариха нещо твърдо, но не беше скала. Информацията беше предадена мигновено до подземния контролен център и всички роботи преустановиха работа.

Последва нова команда и роботите започнаха отново да копаят, но далеч по-предпазливо. Скоро под лъчите на далечното слънце се показа черна метална стена, скрита от него в продължение на много хиляди години. Краищата на металната плоча бяха разкъсани и назъбени от някаква неистова сила.

Сантиметър по сантиметър, стъпка по стъпка, роботите разчистваха мястото на катастрофата.

Москва

5 часа до разрушението

Пръстите на Търкот драскаха по плочата, опитвайки се да я задържат, когато тя неочаквано се изтърколи напред. Беше толкова изтощен, че трябваше да изминат няколко секунди, преди да осъзнае какво означава това. Той се изправи, пренебрегвайки острите болки в гърба, и погледна напред. Тъмнината бе все тъй непрогледна. Търкот вдигна ръце и заопипва пред себе си.

— Хей, излязохме — викна той на Яков, доловил лек полъх по лицето си. — Идвай насам!

Руснакът го чу, захвърли камъка, който носеше, и се пъхна обратно в тунела. Колкото повече напредваше, толкова по-тясно му ставаше. Уплаши се, че ще се заклещи, също както тогава, в Афганистан, когато попаднаха в засада. Напъна с яките си плещи и дочу звук на разпарящ се плат. Издиша, за да смали гръдния си кош и се оттласна, доколкото намери от какво, с крака. Изведнъж се промуши от другата страна и тупна на пода. Докато Търкот му помагаше да се изправи, тунелът, който бяха прокопали, внезапно се срути, отрязвайки пътя на светлината.

— Тук електричеството явно е прекъснато — промърмори Яков.

— Прекъснато, казваш — повтори саркастично Търкот. — Излишно е да питам — не разполагаме с никаква светлина, нали? За такова нещо никога нямаше да получиш значка на добър бойскаут.

— Всеки отговаря за себе си — рече Яков. Изведнъж в ръката му блесна ярка светлина. — Да вървим — той насочи миниатюрното фенерче към тунела.

След десетина минути трябваше да вземат първото решение. Тунелът се разклоняваше на два ръкава. Яков огледа всеки от тунелите. Лявото разклонение беше по-тясно и слизаше надолу, дясното запазваше размерите си и вървеше равно.

— Е? — попита Търкот.

— Да хвърлим монета? — предложи Яков.

— Аз предлагам да изберем левия. Все си мисля, че архивите ще са надолу.

— Има логика — съгласи се Яков и се приведе, за да не одраска темето си в ниския тунел. Продължиха навътре, но само след няколко крачки спряха. Яков заяви, че дочул шум отляво. Освети наоколо и долу проблеснаха няколко чифта очи.

— Плъхове — подметна той на Търкот.

Но Майк бе забелязал нещо друго.

— Я прегледай стената.

Яков отново насочи светлината встрани. Стената вече не беше бетонна, а метална. Намираха се в нещо като голяма желязна тръба с диаметър близо метър и седемдесет. Въздухът беше влажен, а по стената имаше ръжда.

— Прилича на канализация — изсумтя Яков.

— Я да се размърдаме.

— Дали не трябваше да хванем другия… — Яков млъкна, когато под краката му неочаквано се разнесе зловещо скърцане. Двамата погледнаха надолу, накъдето руснакът бе насочил светлината.

— О, мамка му… — успя да изпсува Яков, забелязал, че по металната повърхност пълзят пукнатини по-бързо, отколкото можеше да ги следи с очи. Той се огледа за нещо, за което да се хване, и в същия миг тръбата под него поддаде.

Краката му пропаднаха и веднага се удариха в друга извита тръба, която бе разположена под известен ъгъл спрямо първата. Опита се да забави движението, но в същия момент отзад го застигна Търкот и двамата продължиха да се хлъзгат надолу, все по-бързо и по-бързо, докато тръбата зае почти вертикално положение.

Полковник Толин изруга. Бяха стигнали само на двеста метра от източника на радиосигнала, когато светещата точка на екрана му отново започна да се движи — първо хоризонтално, а след това и вертикално, при това с невероятна скорост. Наложи се да смени мащаба на екрана, за да я следи.

— Ще трябва да слезем още по-ниско — каза Толин на инженера, без да откъсва поглед от екрана, като се питаше как другите могат да се движат толкова бързо.

Не знаеше дали не е време да потърси още помощ. Беше наел двадесетина барети от охраната на Кремъл срещу доста солидна сума, осигурена му от Катенка. На всичко отгоре от известно време предавателят бе изгубил всякаква връзка с повърхността и това го притесняваше допълнително. Измъчваха го най-различни предположения. Или Катенка се е справила с другите и сега се прибира спокойно, или се е провалила и вече не се нуждае от него.

Независимо от всичко, задачата му беше да открие архивите и да премахне всеки друг, добрал се до тях.

22.

Великденският остров

5 часа до разрушението

Цели шест месеца са необходими на един изтребител Ф-17 „Томкет“, за да измине конвейерната линия от началния до крайния пост в калифорнийския завод за военна авиация „Груман“. Микро и нанороботите от Великденския остров бяха съкратили този процес до два часа. За материал им служеха останките от самолетоносача „Джордж Вашингтон“, а готовите части се сортираха върху асфалтираната писта на острова.

Стражът координираше информацията, която бе получил от секретната мрежа на Министерството на отбраната, и я прилагаше при производството на детайлите. Точно сега вниманието му бе съсредоточено върху две от частите на самолета: радарната система АН/АПГ-71 И ракетите АИМ-54 „Феникс“, които се прикачваха под крилата.

Стражът изучи внимателно предназначението им, след което даде съответните разпореждания. Цял куп от роботи се нахвърлиха върху частите, разглобяваха ги на още по-дребни детайли, след това се отправяха към най-високата точка на Рано Као. На върха отново ги сглобяваха, но с някои леки изменения.

Радарът АН/АПГ-71 бе монтиран върху триножник а до него от подножието на вулкана бе прекаран специален захранващ кабел. Само за петнадесет минути бе конструирана и радарната антена, която бе поставена върху въртяща се основа.

Веднага щом кабелите осигуриха необходимите пет киловата електроенергия, радарът се пробуди и започна да оглежда района около острова в диаметър от седемстотин километра. Макар останките от флота да бяха на цели триста километра в западна посока и отвъд извивката на хоризонта, радарната система ги засече още при първото завъртане на антената.

Ракетите АИМ-54 „Феникс“ бяха монтирани върху установки, насочени към морето. Ракетната система „Феникс“ е една от най-модерните във флотата на САЩ, като цената на всяка бойна единица надхвърля един милион долара. Обсегът й е над сто километра, а бордовият компютър позволява да се откриват и прехващат бързо движещи се цели. Ракетата разполагаше с директна насочваща връзка със стража на острова и беше готова за изстрелване.

По брега, скрити в сянката на Рано Као, бавно пристъпваха хора и процентът на оцелелите от експериментите на стража нарастваше успоредно с усъвършенстване на микровирусния контрол над нервната им система.

Москва

4 часа и 58 минути до разрушението

— Яков? — Търкот приседна и се огледа. Гласът му проехтя, от което осъзна, че се намира в просторно помещение. — Ей, Яков?

Пързалянето в тръбата бе продължило необичайно дълго, но накрая подът под краката му бе изчезнал и той се бе стоварил върху твърда основа.

— Тук съм — гласът на руснака долетя отляво.

— Можеш ли да светнеш?

— Изпуснах фенерчето, когато изпаднах от тръбата — отвърна Яков. — Трябва да е някъде тук.

Търкот разпери пръсти и взе да опипва наоколо. Подът беше бетонен и влажен. Не беше пострадал особено при падането, ако се изключи болезненият удар от малкия автомат, чиято цев се бе забила в хълбока му. Той направи няколко предпазливи крачки в посоката, от която идеше гласът на Яков. Не знаеше на каква дълбочина се намират, но не беше никак малка, ако се съдеше по продължителното им спускане.

— Намерих го — обяви внезапно Яков. — Проклетата крушка е счупена. Чакай, трябва да има резервна в дръжката.

Малко след това мракът бе разсечен от тънък лъч светлина. Търкот се приближи до руснака. Стояха върху бетонен под, или по-точно — поправи се Търкот, когато лъчът на фенерчето озари една масивна пружина, която се губеше в тъмнината отгоре — върху бетонния покрив на бункер. Търкот знаеше, че подобни убежища са разположени между гигантски пружини и противоударни амортизатори, с надеждата, че обитателите им ще оцелеят и при най-мощния атомен взрив. Той погледна нагоре и едва различи отвора на тръбата, от която бяха изпаднали — сигурно служеше за вентилационна шахта. Стените на подземието, където бе разположен бетонният бункер, бяха от грубо насечена скала. Между бункера и стената на подземната кухина имаше около три метра празно пространство.

— Насам — Яков му посочи нещо със светлинния кръг. Беше кръгъл металически люк с дръжка, която се подаваше на няколко сантиметра над покрива.

— Какво ще кажеш, да надзърнем ли вътре? — попита руснакът.

— Щом сме били толкова път.

Яков захапа края на фенерчето със зъби, клекна над люка, сграбчи дръжката и напъна мускули. Механизмът беше ръждясал. Едва при третия опит ръчката взе да поддава.

— Ако вътре има някой, вече знае, че сме тук — подхвърли Търкот.

— Че кой ще поиска да живее под земята?

Дръжката достигна крайно положение. Със съвместни усилия Яков и Търкот успяха да повдигнат капака. Яков освети отвора, а Търкот се наведе и погледна вътре. До пода, който бе на четири-пет метра под тях, водеше желязна стълба. Някъде отстрани се процеждаше съвсем слаба светлина. Търкот се наведе още и завъртя глава, но така и не успя да определи източника й.

Той въздъхна, седна на ръба и спусна крака в отвора.

— Ще ти викна да слизаш, ако всичко е наред — рече той.

— Няма какво да викаш — отвърна Яков. — И без това ще съм зад теб. Къде другаде да ходя?

— Какво е това? — попита Толин. Бяха стигнали до края на бетонната шахта и встрани започваше друг, доста по-стар и занемарен тунел. Толин го освети, колкото да определи, че се спуска и извива леко наляво. Той включи прибора за следене. Обектът бе под и малко встрани от тях.

— Но… това го няма на картата — отвърна изплашено инженерът. — Според схемата шахтата завършва тук.

— Е, излиза, че не си ми нужен повече — Толин се завъртя и дулото на автомата му опря в корема на инженера. Беше поставил пръст на спусъка. Лицето на нещастника пребледня.

— Не, недейте… ами кой ще ви изведе? Само аз имам карти…

Инженерът не можа да довърши, защото краткият откос го отметна назад към стената. Толин вдигна кутията с картите й я метна през рамо.

— Сега вече са у мен — произнесе той, след това даде сигнал на баретите да го последват.

Районът на Великденския остров

4 часа и 45 минути до разрушението

Чувствителният радар на борда на „Анзио“ пръв засече лъча от АН/АПГ-71. Задействана бе автоматичната аларма и корабът започна да се отдалечава от острова. Екипажите на ракетните установки и оръдейните системи заеха местата си и останаха в състояние на бойна готовност, докато не стана ясно, че корабът не е заплашен от пряка опасност, нито подложен на ракетен обстрел.

— Какво, по дяволите, означава това? — обърна се капитан Брубър, командващ на кораба, към своя главен оръжеен специалист, лейтенант Грейнджър.

— Ако се съди по характеристиката на сигнала, радарът е с наземно базиране и не се движи. Той несъмнено ни засече, но при подобно разстояние на борда на „Вашингтон“ няма нищо, което да ни достигне.

— Затова пък имаше предостатъчно оръжия, предназначени за унищожаване на приближаваща се ракета, нали?

— О, да — кимна Грейнджър. — Цял куп ракети „Сайдуиндър“, „Спароу“ и „Феникс“. Да не забравяме самонасочващите се ракети от въоръжението на кораба и, разбира се, зенитните оръдия.

Брубър се потърка замислено по брадичката.

— Което означава, че вероятно ще имаме проблеми при предстоящата атака?

— И аз така смятам, сър.

— Можем ли да надхитрим този АН/АПГ-71?

— Не, сър. Той е най-доброто нещо, с което разполагаше флотът.

— Лейтенант, и без вас го зная. Питам ви има ли някакъв начин да го надиграем? Защото ако няма, нашата „Томахоук“ няма да успее да свърши работата, за която я готвим.

Грейнджър помисли, преди да отговори.

— Сър, има една възможност. В края на краищата, този радар е наше дело. Мисля, че ще успеем да го надхитрим.

— Това исках да чуя. Някакви новини от „Спрингфилд?“

— Не, сър, но сигурно са получили съобщението ни.

— Добре. — Брубър погледна към хоризонта, отвъд който се издигаше щитът около Великденския остров. — Още малко и започваме.

Циан Лин, Китай

4 часа и 25 минути до разрушението

Че Лу застана зад Елек. Хибридът бе спрял в началото на тунела, който се спускаше към най-долното ниво на гробницата. Само на двадесетина метра навътре в тунела сияеше холографското изображение на аирлианеца.

— Разбра ли как да минем покрай него? — попита Че Лу.

— Зная само, че ще ни трябва ключ, който не е тук.

— Нима е толкова важно, че си заслужаваше смъртта на мъжете, които доведе с теб?

— Ако ключът не е тук, други ще го потърсят и намерят — отвърна равнодушно Елек. Той я огледа с кърваво-червените си очи. — А ти какво намери? Нещо, което да оправдае смъртта им?

— Не — поклати глава Че Лу. Надяваше се да не разбере, че го лъже.

— Всъщност, открих нещо — продължи замислено Елек. — Зная как да отворя вратата към външния свят.

Той се обърна и пое назад в тунела, Че Лу го последва, завладяна от любопитство.

Елек заобиколи няколко контейнера и спря пред най-големия. Точно пред него имаше шестоъгълно табло, разделено на множество малки шестоъгълни секции. Елек натисна няколко от тях в определена последователност, но толкова бързо, че да й попречи да я запомни. Върху таблото изгряха светещи рунически знаци. Елек ги огледа и прекара ръка върху тях, сякаш свиреше на причудлив музикален инструмент.

Капакът на контейнера се отмести с грохот встрани. Че Лу неволно отстъпи назад. Елек се присъедини към нея. Привлечен от странния шум, до тях изникна и Ло Фа.

— Какво е това? — попита той и се облещи. — Прилича на металически дракон!

Грамаден сребрист механизъм, висок десет метра и широк четири, лежеше върху люлка от черен метал. Наистина приличаше на дракон, с дълга, извита шия и лъскаво тяло. Главата му бе увенчана с чифт рубинено-червени очи, които сияеха с отразена светлина. В разтворената му паст се виждаха два реда черни зъби. От тялото му стърчаха чифт малки, разперени криле, с обхват около два метра. Изглежда механичният дракон беше пострадал, защото върху левия му хълбок се виждаше продълговато черно петно, достигащо почти до основата на заострената опашка. Някъде по средата на петното сребристата обшивка беше разкъсана и през отвора се виждаха жици и тръбички.

— Но това е Чи Ю — възкликна Че Лу. — Драконът, Господарят на юга, който се е сражавал с Ши Хуанчжоу!

Платото Гиза, Египет

4 часа до разрушението

Лицето на Сфинкса бе огряно от лунна светлина. През последните няколко часа професор Муалама бе наблюдавал как сянката на нощния хоризонт пълзи сантиметър по сантиметър към основата на лицето, но вниманието му всъщност бе съсредоточено върху пътя от града. Чакаше да се зададе Дънкан.

Беше открил каменната плоча, която предполагаше, че трябва да бъде повдигната. Намираше се в основата на дясната лапа. Ако разполагаше с необходимите инструменти, щеше да я повдигне и сам. Хасар бе потеглил за Кайро, след като Муалама отказа да се върне обратно с него. Дънкан също бе заминала, с надежда да установи час по-скоро връзка с КИСПП и да потърси съдействие заради промяната в решението на египетското правителство.

Муалама погледна часовника си и сигурно за стотен път завъртя глава към шосето. Направи няколко нервни крачки между лапите, чувствайки тежестта на скиптъра в раницата на гърба си. Спря при плочата и положи длани върху нея.

Пак погледна към пътя.

Това, което не забеляза, бе фигурата, която стоеше изправена върху храмовата стена, заобикаляща Сфинкса. Загърната в износено сиво наметало, фигурата не бе помръднала цяла вечер.

И тя като Муалама чакаше.

Районът на Великденския остров

4 часа до разрушението

Капитан Форстър бе обиколил всички помещения на борда и бе разговарял с членовете на екипажа, от които според него зависеше успехът на предстоящата операция.

В очите на повечето прочете съмнение, че някога ще успеят да се измъкнат невредими. Още бе жив споменът за трагичния край на „Вашингтон“ в скалите на острова. Щом онова, което се спотайваше там, бе в състояние да разруши цял самолетоносач, какво оставаше за тях? Пък и всички помнеха с каква лекота „изтребителите фу“ се бяха разправили с „Пасадена“.

След като приключи обиколката — от сонарната сфера в кърмата до машинното отделение, разположено непосредствено до ядрения реактор — той се върна на мостика и отново си погледна часовника.

Оставаше още съвсем малко.

Зона 51

3 часа и 25 минути до разрушението

Лари Кинсейд разглеждаше с лупа новите снимки, направени от телескопа Хабъл. Лицето определено бе претърпяло промени през последните 48 часа. Той кимна на Форестър, който бе донесъл снимките в заседателната зала на Куба.

— Е?

— Черното петно представлява армия от роботи, високи средно по метър и осемдесет.

— И с какво се занимават?

— С изкопни работи — отвърна Форестър. — Тези четири купчини са от отломките, които са разчистили от горната част на Лицето. По преценка на нашите специалисти…

— Питам какво копаят? — повтори Кинсейд нетърпеливо.

Форестър му подаде друга снимка.

— Тази е последната. Изглежда са достигнали онова, което търсят, но още не са разчистили всичко на повърхността. Погледнете този малък участък в горния десен квадрант. Изглежда, че тук е разположена някаква конструкция от черен метал, от какъвто е направен и корабът-майка.

— Още един кораб? — попита Кинсейд със затаен дъх.

Форестър поклати глава.

— Не ми се вярва. Нещо друго ще е.

— Какво например?

— Още не знаем.

Кинсейд се опита да си представи какво може да се крие там, дори му хрумнаха няколко възможности, после осъзна, че всъщност повече се бои от тези, които не е в състояние да предвиди.

Москва

3 часа и 25 минути до разрушението

Намираха се във вътрешността на грамадния бетонен бункер, а коридорът се простираше в двете посоки с дължина над сто метра. На равни разстояния бяха разположени дебели извити метални подпори. Коридорът бе пълен със сандъци и озарен от светлината на дузина крушки, провиснали на жици от тавана. Стълбата, по която се бяха спуснали, се намираше точно в центъра.

— Някой със сигурност е слизал тук от време на време да сменя крушките — рече Търкот. — Следователно има път нагоре.

Яков посочи вляво.

— Виж, там има врата. Дали пък Паша не е отговаряла за поддръжката?

— И това да са архивите?

— Да се надяваме, че са те. Не ми се ще пак да се спускам по тръбите. — Яков обърса прахта от близкия сандък. Надписът отгоре беше на руски. „Открито в германското Министерство на авиацията, 1945 г.“

Търкот се огледа и забеляза ръждясал лост, подпрян на един от сандъците.

— Я да видим какво има вътре. — Той пъхна острието на лоста между дъските и напъна. Дъсченият капак се надигна със зловещо скърцане и под него се показа дебела и гладка като стъкло повърхност, покрита с плътен слой прах. Търкот обърса с ръкав стъклото и се наведе да надзърне отблизо.

— О, по дяволите! — изруга той и се отдръпна назад. Стъкленият контейнер бе пълен с течност, в която плуваше грамадно черно око.

— Това ще да е близнакът на Окпашний — отбеляза невъзмутимо Яков. — На прав път сме.

Търкот отново се надвеси и огледа окото. Беше мъртво, по повърхността на сфероидното му тяло се виждаха следите от шевовете при аутопсията.

Търкот отвори и съседните сандъци. Вътре имаше дървени кутии с нацистки обозначения върху тях. Всичките бяха натъпкани с документация. Той вдигна една от папките и я прелисти. Още на първата страница се натъкна на рисунка на Окпашний.

— Как си с немския? — обърна се той към Яков.

— Горе-долу.

— Можеш ли да провериш дали някъде не се споменава Копието?

— Ще погледна.

Докато Яков се ровеше из прашните папки, Търкот извади сателитния телефон. Знаеше, че няма да работи на такава дълбочина, но по-скоро по навик отвори капачето и го включи. Както и предполагаше в слушалката нямаше никакъв звук.

— Много странно нещо — долетя отнякъде гласът на Яков.

Търкот заобиколи няколко сандъка и спря при него.

— Какво откри?

— В тези документи се говори за старозаветен ковчег. — Яков извади една папка и я разтвори. Той плъзна поглед по първата страница. — Това е доклад от разузнавателна операция на СС.

— Къде?

— В Турция. — Устните на Яков помръдваха беззвучно, докато четеше. — През 42-ра. — Той отгърна на следващата страница и там се натъкна на фотография. — Въздушна снимка.

Търкот взе черно-бялата фотография. На нея се виждаше заснежен връх.

— Какво е това?

— Планината Арарат.

— Арарат. — Търкот бързо направи връзката. — Ноевият ковчег? — Той поклати глава. — Не е този, който ни интересува.

— Когато не знаеш какво точно търсиш — произнесе поучително Яков, — не пропускай нито една възможност. — Той разгледа внимателно снимката и чукна с пръст по единия й край. — Това пък какво е?

Беше издължен предмет, който се подаваше от леда. Търкот имаше известен опит с разузнавателните снимки, но качеството на тази бе твърде ниско.

— Вероятно скална издатина.

— Или Ноевият ковчег?

— Какво общо има той с всичко останало, дявол го взел? — възкликна Търкот, но все пак пусна папката в чантата, която бяха взели от Паша. — Хайде, да се хващаме на работа. Трябва да открием Копието.

23.

Авиобазата Нелис

3 часа до разрушението

Часът преди зазоряване бе любимият на фон Сеект. Лежеше в леглото и гледаше към пустинята и далечните тъмни планини, над които блещукаха звезди. Звездите кой знае защо му напомняха за детството му в Южна Германия. Понякога дори му се струваше, че вижда преминаващия отгоре кораб-майка — в новините бяха споменали, че преобръщащият се кораб може да бъде забелязан с невъоръжено око, когато отразява светлина.

Фон Сеект си припомни първия път, когато бе видял кораба — сгушен в подземната кухина, която сега бе известна като Първи хангар на Зона 51.

Не беше изненадан, когато вратата на неговата стая внезапно се отвори, пропускайки светлина от коридора.

Нечия тъмна фигура прекоси осветения правоъгълник и застана до леглото.

— Направи го бързо — произнесе с хриптящ глас фон Сеект.

Фигурата не помръдна.

— Какво им каза?

— Казах им каквото ми беше наредено. Все неща, които знаят, или скоро ще узнаят. Точно толкова, колкото да продължат в правилната посока. Пратили са хора в Москва и на платото. Търсят същите неща, които търсехме и ние. Може би ще имат късмет.

— Късметът няма нищо общо с това — възрази фигурата. — Тук става въпрос за познания и сила, а нашите непрестанно нарастват.

— Щом сме толкова умни, защо се стигна до това положение? — попита фон Сеект и премести очи към пустинята. — Спести ми лекцията.

— Откриха ли Копието на съдбата?

— Не зная.

— Ами ключа, който ние търсим?

— Нямам представа. — Устните на стареца се разтеглиха в измъчено подобие на усмивка. — Задаваш твърде много въпроси за някой, чиито познания и сила непрестанно растели.

— Нямам време да си играя на надприказване. Знаят ли за старозаветния кивот?

— Търсят го в Гиза, както са правили много други преди тях. Няма причини да вярваме, че ще се справят по-добре от останалите.

— Мисля, че тук грешиш. — Непознатият извади малък прибор, опря го в устните си, прошепна нещо в него и го прибра. — Какво друго са намерили?

Фон Сеект все още гледаше към пустинята, но махна с ръка, за да посочи стаята си.

— Да ти приличам на някой, който е в постоянна връзка с Куба?

— Значи вече не можеш да бъдеш полезен никому.

— Решил си го още преди да дойдеш тук.

— Така е… — Последната дума достигна ухото на фон Сеект в същия миг, когато черното острие, излято от извънземен метал, проникна в черепа му и го уби на място.

Москва

2 часа и 50 минути до разрушението

От известно време се спускаха по нещо като широка спирала. Толин нямаше представа на каква дълбочина се намират, но предполагаше, че ако някой пусне в този момент атомна бомба над Москва, той ще е от малцината оцелели. Изглежда заобикаляха някакъв грамаден подземен комплекс и Толин се надяваше скоро да стигнат до целта.

Войникът, когото бе изпратил напред, го очакваше до отворена метална врата. Беше свалил автомата си и го държеше така, че да е готов за стрелба. Когато приближиха, даде им знак да пазят тишина. Толин го заобиколи и надникна, за да види какво е причинило безпокойството му. Това беше първата врата, която срещаха от доста време насам. Той насочи прожектора към тъмния отвор. Просторно помещение с висок таван и множество стърчащи от пода предмети. Бяха му необходими няколко секунди, преди умът му да възприеме това, което виждаха очите — стотици мумифицирани тела, набити върху стърчащите от пода колове.

Подобно на привлечена от светлината пеперуда, Толин пристъпи бавно в помещението. Телата бяха като гора, не само отпред, но и двете му страни. Като млад офицер от ГРУ неведнъж го бяха командировали в Сибир, където бе посещавал множество лагери, но нищо от видяното там не можеше да се сравни с тази смразяваща картина.

Погледът му се фокусира върху един по-близък предмет и той видя масивно дървено кресло, завинтено за пода. На подложките за ръце и крака имаше кожени ремъци. Оставяли са жертвата да поседи в креслото и да се полюбува на гледката, осъзна Толин. Той вдигна глава. По тавана преминаваха релси, от които висяха вериги. Вероятно по тях телата са били отнасяни до предназначения им кол, след което спускани върху него.

Толин долови напрежението на скупчените зад него войници. Знаеше, че трябва да им заговори, да им нареди да се върнат обратно в коридора, но просто не можеше да помръдне. Опита се да различи отсрещната стена, но навсякъде се виждаха само изсъхнали тела. Сигурно бяха хиляди. Той огледа най-близкото. Лицето беше кафеникаво, мумифицирано, с изпъната върху черепа кожа, а голото тяло — сбръчкано и съсухрено. Нямаше никакви видими белези от насилие, ако се изключеше дървеният кол, върху който бе набито тялото — повече от достатъчна причина за бавна и мъчителна смърт, при мисълта за която Толин неволно потрепери.

След това забеляза нещо друго — беше дървена количка с някакъв металически механизъм отгоре. Не без усилие на волята пристъпи, за да я огледа отблизо. Върху долния рафт на количката бяха наредени еднакви по размер стъклени бутилки. От гърлата им излизаха тънки гумени тръбички и изчезваха в долния край на странното механично устройство. Надписите върху бутилките и апарата бяха на немски. От едната страна на количката беше изрисуван пречупен кръст. Толин разглежда устройството почти цяла минута, преди да се досети за какво служат приборът, тръбичките и бутилките.

За източване на кръвта.

Телата са били обезкръвявани почти до смърт, преди да бъдат набити върху коловете.

Но за какво е била необходима толкова много кръв? — питаше се той. Въпрос, на който очевидно нямаше да получи отговор. Той поклати глава, върна се при входа и кимна на баретите.

— Да тръгваме.

Излезе последен и затвори вратата зад себе си. Войниците го чакаха в коридора и пристъпваха неохотно от крак на крак. Настроението беше мрачно.

— Хайде, мърдайте — Толин посочи с дулото на автомата към другия край на коридора.

В полет

2 часа и 25 минути до разрушението

— Бурно е.

Сержант Болц гледаше между краката си към повърхността на Черно море — на осем метра под скакалеца.

Висяха съвсем неподвижно, след като бяха прекосили с максимална скорост Атлантическия океан, Средиземно море и част от територията на Турция. На борда имаше общо дванадесет души от специалната група, но теснотията се подсилваше от сандъците с екипировка и струпаното оръжие.

От външната страна на скакалеца все още беше привързан черният саркофаг, открит от Муалама в кратера Нгоро-нгоро. Вътре в саркофага бе поставена миниатюрната атомна бомба, осигурена от Куин по молба на Търкот.

— Така — произнесе многозначително капитан Билъм, докато разстилаше картата върху един от сандъците с боеприпаси. — Съберете се насам. — Хората го наобиколиха. — Време е да обсъдим различни варианти на действия, съобразно събитията в Москва и Кайро.

Циан Лин, Китай

2 часа и 25 минути до разрушението

Елек се бе скрил във вътрешността на Чи Ю — митичното чудовище от китайската легенда, като за целта бе развинтил капака непосредствено под опашката. Че Лу и Ло Фа останаха отвън. Все още не можеха да се начудят на металното чудовище. И двамата подскочиха уплашено, когато драконът внезапно се издигна над пода и увисна на няколко метра височина. Не беше никак трудно да си обяснят защо чудовището е вдъхвало такъв неизмерим ужас сред селяните в древни времена.

Шията се раздвижи и главата на дракона се наведе напред. След това тялото му се завъртя бавно по посока на часовниковата стрелка и след като описа пълен кръг, роботът отново се спусна на земята.

Капакът се отвори и Елек излезе.

— За какво ни е, ако си останем тук до края? — попита Ло Фа.

Елек го погледна пренебрежително.

— Няма да сме тук до края — отвърна той спокойно.

Москва

2 часа и 25 минути до разрушението

Най-сетне стигнаха края на тунела. Висока стоманена врата преграждаше по-нататъшния път и Толин вдигна ръка. Групата спря. Имайки предвид продължителността на спускането, вероятно бяха поне на километър и половина под Москва. Каквото и да се намираше зад тази врата, нямаше никакво съмнение, че ще е много важно.

Освен това импулсът върху екрана на проследяващия прибор сочеше, че тези, които търсят, също са вътре.

Кайро, Египет

2 часа и 15 минути до разрушението

Хасар дочу в просъница, че някой крачи из спалнята му и се размърда. Тъкмо седна в леглото, когато на гърдите му се появиха две яркочервени точици и го накараха да замръзне неподвижно. Виждаше само контурите на двамата мъже, които стояха с насочени към него оръжия, и още една висока сянка, с дълго черно наметало. Тази, третата фигура, го уплаши далеч повече от въоръжените мъже.

— Ал-Иблис, изпълних каквото ми нареди! — извика Хасар и вдигна уплашено ръце. Беше нарекъл фигурата с името, което се шепнеше със страх из целия арабски свят. — Не им разреших да копаят.

— Не те питам за разрешението — отвърна Ал-Иблис. Имаше нисък, почти шепнещ глас, ала съскаше, сякаш бе говореща змия. — Защо не ми каза, че ключът е у тях?

Едри капки пот избиха по челото на Хасар.

— Не знаех, че това е ключът.

— Лъжеш — прекъсна го Ал-Иблис. — Ти си един глупак. Навърташ се тук, разпитваш за тайните на Акерските възвишения. Но дори не знаеш кой е Акер, нали?

Хасар бе смутен от въпроса — всички египтолози знаеха кой е Акер.

— Акер е божество с тяло на лъв, което охранява вратите на хоризонта и допуска слънцето на небето всяка сутрин, а вечер му позволява да си тръгне.

Ал-Иблис се изсмя, но в смеха му нямаше нищо човешко и зловещият звук предизвика болезнени тръпки по гърба на Хасар.

— Акер — божество? Той беше само един чиновник и дори не успя да се справи докрай със задачата, която му бе поставена.

Хасар седеше съвършено неподвижно, опитвайки се да овладее ужаса от съществото, което се разхождаше пред него. Не можеше да различи лицето, скрито от черната качулка, но и не изпитваше никакво желание. Доколкото му беше известно, нито един смъртен не бе виждал лицето на Ал-Иблис. Личност, колкото прочута, толкова и легендарна из целия арабски свят, сведенията за която много западни разузнавателни служби бяха готови да купят за огромни суми.

Ал-Иблис внезапно пристъпи към треперещия Хасар.

— Нека бъде божество, щом така искаш. Свърши времето на шикалкавенето. Постави платото под военна охрана и не допускай никого там, каквото и да се случи. С неверниците ще се разправям аз. Ясно ли е?

— Да, господарю — отвърна покорно Хасар и сведе глава.

Москва

2 часа и 10 минути до разрушението

— Майк! — гласът на Яков отекна в бункера.

— Какво? — Търкот продължаваше да тъпче папки в кожената чанта, която се беше издула.

— Мисля, че го намерих.

Търкот изтича в средата на помещението, където Яков стоеше до един отворен сандък. Руснакът бе извадил от вътре метална кутия. Беше от стомана, но инкрустирана със злато и имаше черни закопчалки от добре познатия му аирлиански метал.

Яков вдигна кутията и я завъртя, оглеждайки я от всички страни.

— В придружаващите документи пише, че била открита в подземията на „Вилхелмщрасе“ 77, Берлин, на първи май 1945 г.

— Което означава?

— „Вилхелмщрасе“ 77 е адресът на Райхсканцеларията. Под нея се е намирал бункерът на фюрера.

— Където умрял Хитлер? — попита Търкот, макар вече да знаеше отговора.

Яков доближи кутията до ухото си и леко я разклати.

— Тежичка е, но вътре не помръдва нищо. Я да видим… — той изтри наслоения върху капака прах и отдолу се показаха някакви знаци. Не бяха старорунически, по-скоро китайски.

Търкот чукна върху капака.

— Имаше същия надпис върху обелиска в етиопската пещера, където открихме рубинената сфера. — Той си спомни превода на Нейбингър. — И същото име. Чинг Хо. Китайският изследовател, който през 656 г.пр.Хр. се отправил на пътешествие към Близкия изток и Африка. — Той дръпна закопчалките и повдигна капака. Вътре бе положено издължено острие от фино шлифован метал, дълго шестдесет сантиметра и широко десет в най-дебелата си част. Беше заострено в единия край и имаше отвор за дръжка в другия.

— Копието на съдбата — прошепна Търкот, докато вдигаше острието. — Сега трябва… — той млъкна, прекъснат от оглушителен взрив. Помещението се изпълваше с дим, някой бе хвърлил граната в основата на желязната стълба при входа.

Търкот пъхна Копието обратно в кутията, тикна я в ръцете на Яков и затича наляво, като пътем приготви автомата за стрелба. Той пусна няколко откоса слепешката назад и дочу свистене на куршуми, идващи от същата посока. Проснат по корем, Майк надникна предпазливо зад сандъка, който бе избрал за прикритие. През отвора в тавана се спускаха въоръжени мъже, облечени в маскировъчни униформи. Той се прицели, натисна спусъка и един от нападателите подскочи към стената, където се свлече бавно, оставяйки кървава диря.

Реакцията беше мигновена — върху сандъка се посипа залп от куршуми и наоколо се разхвърчаха трески. Търкот се притисна толкова плътно към бетонния под, че почувства как копчетата на ризата се забиват в плътта му.

Във възцарилата се тишина отекнаха няколко пистолетни изстрели — Яков се опитваше да му осигури прикритие. Търкот използва момента и започна да пълзи назад, отдалечавайки се от нападателите. След като смени позицията, той извади и приготви две от гранатите, които бяха взели от Паша. Едно от нещата, които бе научил от дългия си опит, бе, че попаднеш ли в засада, трябва да действаш светкавично и решително. В никакъв случай не бива да предоставяш инициативата в ръцете на противника или да оставиш ситуацията да се развива от само себе си.

— Яков! — извика той.

— Тук съм! — Руснакът беше някъде вляво и зад него.

— Стълбата след шест секунди по моя команда. Заслепяваща на пет.

— Готов съм!

— Давай! — извика Търкот и дръпна щифтовете на гранатите. След това ги метна, като се премери така, че да прелетят точно под тавана. После клекна, затвори очи и запуши уши с ръце.

Въпреки взетите мерки ушите му зазвъняха болезнено, когато гранатите избухнаха. Без да губи време, той скочи на крака и се затича към стълбата, като си прочистваше пътя със стрелба. С периферното си зрение зърна Яков, който тичаше в същата посока.

Няколко крачки преди стълбата ударникът на автомата щракна на празно. Търкот подскочи и започна да се катери чевръсто, като вземаше по две стъпала наведнъж. Наоколо свистяха куршуми, но той се надяваше, че противникът е заслепен и стреля напосоки. Стигна върха и почти бе избутан отгоре от Яков, който се катереше след него.

Двамата се изтърколиха върху покрива на бункера. Търкот се пресегна да затвори люка, но Яков го стисна с яката си лапа.

— Почакай малко — изпъшка той и завъртя глава, показвайки, че се ослушва. С другата ръка извади две нападателни гранати, които напомняха на топчета за пинг-понг с кръглата си форма. Приближи ги бавно към устните си и изтегли със зъби предпазните щифтове.

Долу някой крещеше неразбрано на руски. Отекнаха няколко автоматични откоса, последвани от приближаващи се стъпки. С рязко движение Яков метна двете гранати през отвора и хлопна люка. Зад металната преграда се разнесе приглушена експлозия и долетяха болезнени викове. Междувременно Яков си бе смъкнал колана и завързваше валчестата дръжка на люка така, че да не може да бъде отворен отдолу.

— Взе ли ключа? — попита Търкот.

Яков се тупна по гърдите.

— Пъхнах го вътре. В кутията си е.

— Сега какво?

— Щом има ток и въздух, значи има и път за излизане.

— Да не смяташ да катерим вентилационната тръба?

— Нека първо се поогледаме. — Яков скочи и закрачи към близкия край на бункера. Търкот го последва. — Трябва да знаеш едно нещо за руснаците. Решат ли да построят подобно нещо — той тупна с крак по бетонния покрив, — винаги ще предвидят и резервен изход.

Яков извървя още няколко крачки и спря толкова неочаквано, че Търкот се блъсна в него.

— Я виж. — Той освети дебела желязна тръба, която свързваше бункера с отсрещната стена. На мястото, където влизаше в скалата, имаше голям тъмен отвор. — Време е да напуснем това място — произнесе руснакът, стъпи върху тръбата с разперени ръце и я прекоси, като балансираше подобно на цирков артист.

Търкот изчака руснакът да стигне до другия край, сетне го последва.

24.

Платото Гиза, Египет

2 часа до разрушението

— КИСПП се бави с решението. Комитетът вече се председателства от Иванов, представителя на руската страна, а той не е човек с тежест. Сякаш всички са затаили дъх и чакат до отмине крайният срок с надеждата, че няма да се случи нищо.

Лиза Дънкан току-що се беше завърнала от Кайро. Откри Муалама на мястото, където го беше оставила — крачеше нетърпеливо между лапите на Сфинкса.

— Защо не поиска помощ от твоите хора?

Дънкан бе обмислила и тази възможност — да повика специалния отряд от Зона 51, но се безпокоеше, че египетското правителство ще реагира невъздържано срещу подобен акт на агресия на суверенна територия. Освен това не беше съвсем сигурна, че Муалама знае къде точно иска да отиде и какво възнамерява да прави там. Кой знае защо при всичките им разговори археологът бе пропуснал да опише конкретно какво представлява тази Зала на познанието.

— Седим в една лодка и всеки от нас се бои да не я преобърне… — оплакваше се Дънкан, но неочаквано вдигна глава и втренчи поглед над рамото на Муалама. — Кой, по дяволите, си ти?

От мрака зад гърба на професора бе изникнала тъмна фигура, загърната в дълго наметало.

— Името ми е Каджи. — Лицето на стареца бе като карта на пустинята, кожата му беше тъмнокафява, насечена от дълбоки резки. На главата си носеше тюрбан, а раменете му бяха загърнати със захабен, сивкав шал.

Муалама се извърна и го погледна учудено.

— Същият Каджи, който е бил с професор Нейбингър под Голямата пирамида?

— Тук винаги е имало един Каджи. Баща ми, преди него баща му и така, докъдето се простират спомените.

— Ти си присъствал и когато фон Сеект е открил тайната подземна галерия — добави Дънкан.

— Какво значение има това? — попита Каджи. — Вече е минало.

— Има значение — възрази Дънкан. — У теб е попаднал кинжалът на фон Сеект. Вземал ли си нещо друго от германците?

Каджи втренчи поглед в нея.

— Какво имаш предвид?

— Сега не е време да се надлъгваме. Питам дали Копието на съдбата не е попадало у теб?

— Не. — Каджи премести поглед към Муалама. — Значи ти си този, който не се предава вече толкова години. Чувал бях разкази за някакъв чернокож учен, който пътувал до далечни места и задавал странни въпроси.

— А твоите хора се опитваха да скрият истината навсякъде, където се появявах.

— Дядо ми тръгнал с Бъртън към Пътищата на Росту и повече не се завърнал — рече Каджи.

Дънкан застана между двамата мъже.

— Какво искаш от нас? — обърна се тя към Каджи.

— Научих, че едно нещо, което ми е нужно, е у вас. Ключът.

— Господи! — възкликна Дънкан. — Има ли нещо на този свят, което може да бъде запазено в тайна?

— Зная за всичко, което се е случило на Акерското плато. Ключът у вас ли е?

— Да — отвърна Дънкан.

— В такъв случай грози ни голяма опасност и както се предава от много поколения в моето семейство — часът е ударил. Ще ви отведа при онова, което търсите.

— Аз търся Копието на съдбата — отвърна Дънкан. — Тук ли е то?

Каджи поклати глава.

— Не мисля.

— В такъв случай си губим времето — въздъхна Дънкан.

Муалама постави ръка на рамото й.

— Няма къде другаде да идем. Твоят приятел Търкот вероятно е на единственото място, където може да бъде скрито Копието. Но това, което се крие долу, навярно е не по-малко важно.

Дънкан обмисли думите му.

— Защо казваш, че е ударил часът?

— Защото ключът най-сетне е намерен.

— И закъде служи този ключ? — попита Дънкан. — За Залата на познанието?

— Там е истината — промълви бавно Каджи.

Дънкан си погледна часовника. Даваше си сметка, че в момента не може да предприеме нищо повече за издирване на Копието — всичко беше в ръцете на Майк. От друга страна това, което й предлагаше Каджи, би могло да й осигури някакво предимство в борбата с Лексина.

— Е, добре — склони тя. — Да я видим тази „истина“.

Каджи посочи с ръка към облицованата с плочи пътека, която водеше от Сфинкса към Голямата пирамида.

— От тук, моля.

Москва

2 часа до разрушението

Ризата на Търкот беше подгизнала от пот. Тунелът, открит от Яков, бе извил малко след това във вертикална посока, която продължаваше нагоре поне докъдето стигаше светлината на фенерчето. Тънки метални скоби по стената служеха за стълби и двамата бяха започнали мъчителното изкачване.

Търкот нямаше представа от колко време се катерят, но поне засега краят не се виждаше. Дори Яков бе спрял на няколко пъти, за да си поеме дъх, облегнат на отсрещната стена.

— Почакай — изхриптя той при една от поредните почивки.

Търкот нямаше сила дори да отговори. Болеше го цялото тяло. Яков изключи светлината и шахтата потъна в мрак. Но само в началото. Постепенно Търкот започна да различава очертанията на скобите над тях.

— Отгоре идва светлина — отбеляза обнадеждено той.

Яков кимна.

— Наближаваме горния край на шахтата.

— И къде според теб ще излезем?

— Ако имаме късмет, ще е някъде на Червения площад, по време на военен парад.

— От късмет не можем да се оплачем — засмя се Търкот.

— Да, все си патим от късмета — отбеляза философски Яков и продължи да се катери.

Платото Гиза

1 час и 50 минути до разрушението

Каджи отвори вратата и прекрачи прага на тъмния тунел, който водеше към вътрешността на Голямата пирамида.

— Откъде имаш достъп до пирамидата? — попита Дънкан, която вървеше зад него.

— Аз съм уаджетът на Акерското плато — обяви Каджи, сякаш това обясняваше всичко.

— А какво ще каже Хасар? — подхвърли Муалама.

— Хасар е само един лакей на правителството, който се страхува от тайните на миналото.

Дънкан бе дълбоко впечатлена от обстановката във вътрешността на пирамидата. Светлините от прожекторите се губеха в далечния край на тунела. Завладяха я мисли за епохата, в която е била построена пирамидата, за първите хора, които са вървели по този коридор, след като строежът е бил завършен. Тежестта на грамадните каменни блокове над коридора бе почти осезаема. Усещането не можеше да се сравни дори с преживяванията върху борда на гигантски самолетоносач от клас „Нимиц“. Звукът от стъпките им отекваше глухо в каменните стени.

Каджи спря и посочи с пръст.

— Оттук нагоре продължава пътят за Голямата галерия, Залата на Царицата и отвъд нея — за Залата на Царя. — Той кимна към по-тесния тунел, който се спускаше. — А това е пътят, по който ще продължим.

Започнаха да слизат. Дънкан знаеше, че това е маршрутът, следван от групата на фон Сеект преди петдесет години.

Каджи спря неочаквано, обърна се и положи длани върху една плоча на стената. Плочата се завъртя, откривайки входа за таен тунел.

— От много години никой не е минавал по този път — обяви Каджи.

Промъкнаха се в тунела и продължиха навътре, между гладко полирани стени. Каджи спря още веднъж и завъртя нова плоча. Сега вече се появиха два тунела, по един от всяка страна на плочата.

— Десният ни свързва с Долната зала на Голямата пирамида — обясни Каджи. — Там, където вашият фон Сеект и неговите нацисти открили черното сандъче.

— Ако си Наблюдател, тогава защо отведе нацистите там?

Каджи се закашля и се преви, преди да си поеме дъх и да отговори.

— Не съм ги завел. Те знаеха къде искат да отидат и без моята помощ. Тръгнах с тях, за да видя какво ще направят. Бяха твърде много, за да успея да им попреча. Позволих им да открият едно от шестте отделения на Дуат, но останалите пет бяха запазени в тайна. Понякога трябва да умееш да търгуваш. — Той вдигна ръка. — Ще изберем левия тунел.

Дънкан погледна към Муалама. Имаше чувството, че всеки от мъжете крие по нещо.

Вероятно бяха напуснали очертанията на пирамидата, защото стените на тунела вече не бяха от каменни плочи, а от неравна скала.

— Към Сфинкса ли се приближаваме? — попита Муалама.

— Да — отвърна лаконично Каджи.

— Какъв е този шум? — добави Дънкан, заслушана в далечния грохот.

— Реката на Акер. Един подземен ръкав на Нил, който прави завой под платото и после се връща обратно в коритото.

— Докъде стигат тези тунели?

Каджи отново спря и започна да оглежда стената отдясно.

— Не зная, не съм ги обикалял всичките. — Той натисна скалата и изведнъж част от нея хлътна навътре, после се плъзна в нишата отгоре. Дънкан бе изненадана от сложната конструкция на тайните врати, после си помисли, че може би са дело на аирлианците.

Каджи им даде знак да влязат. Пространството зад вратата беше съвсем тясно и тримата се притиснаха плътно един към друг. Зад тях плочата се спусна и зае предишното си място.

Каджи започна да кашля и по звука Дънкан определи, че е сериозно болен. Когато отново успя да си поеме дъх, той изпълзя пред тях и произнесе.

— От тук. Това е пътят за Залата.

Дънкан насочи прожектора, но мракът поглъщаше светлината му само на няколко метра по-нататък.

— Какво става? — попита тя.

— Странни са пътищата на Древните — произнесе напевно Каджи. — Трябва да прекосиш мрака, за да стигнеш светлината.

— Мисля, че ти трябва да вървиш пръв — заяви Муалама.

Каджи ги заобиколи и се изгуби в мрака.

— Вярваш ли му? — попита Дънкан.

Муалама поклати глава.

— Не. Според мен неговият дядо се е опитал да убие сър Ричард Бъртън тук долу.

— Благодаря, че ми го каза навреме.

Муалама се надигна.

— Няма начин да разберем какво се крие там, ако не го последваме. — Той направи няколко крачки и също изчезна. Дънкан остана сама.

Тя пристъпи към завесата от мрак. Никога досега не беше виждала нещо подобно — сякаш светлината се поглъщаше от въздуха. Ушите й изпукаха от резкия спад в налягането. Продължи напред пипнешком, протегнала ръце и напълно заслепена. Стомахът й се бунтуваше и усещането донякъде напомняше краткия период, в който по заповед на „Меджик-12“ бяха включили двигателите на кораба-майка във Втори хангар.

Тя премигна и изведнъж в очите я удари ярка светлина.

— Това е Залата на познанието — обяви Каджи, но Дънкан едва го чу. Гледаше изумено надолу, към черния Сфинкс на пода на подземната кухина.

Москва

1 час и 45 минути до разрушението

Яков изблъска встрани решетката, с която завършваше шахтата, и се изкатери. Търкот го последва. Намираха се в стая, осветена от няколко лампи. Търкот премигна, за да се адаптира към ярката светлина. В стаята имаше няколко големи предмета, но Търкот успя да ги разгледа едва след като зрението му се проясни. Бяха елегантни старовремски карети.

— Сега пък къде попаднахме? — попита Търкот.

— Помниш ли, когато ти казах, че все си патим от късмета? Ако не греша, намираме се в подземията на Кремълския Арсенал.

— Толкова ли е зле? — Търкот заобиколи една от каретите и застана пред масивна, обкована с метални ленти врата.

— В Арсенала се съхранява съкровището на царска Русия — обясни Яков. — Тези карети вероятно са принадлежали на царското семейство — в изложбата на горния етаж има още няколко. Освен това горе са подредени короните на последните царе, иконата на Св. Богородица от Смоленск и скъпоценните яйца на Фаберже.

— И какво от това? — попита Търкот и натисна ръчката на вратата. Според него положението им чувствително се беше подобрило.

— Не отваряй вратата. Готов съм да се обзаложа, че е свързана с общата алармена инсталация. Арсеналът се охранява от голям отряд войници, част от батальона, който е разквартируван постоянно зад стените на Кремъл.

Търкот се дръпна като попарен. Яков спря при вратата, огледа я и обяви:

— От другата страна преминава лазерен лъч. Отвориш ли я и на сантиметър, ще задействаш алармата. Пак я загазихме, приятелю. Както казва народът, от трън та на глог.

Търкот провери автомата си. В пълнителя бяха останали само четири патрона.

— При теб как е? — попита той.

Руснакът огледа пистолета си.

— Имам два. А и не съм склонен да стрелям по сънародници, които само си изпълняват задълженията.

Търкот бръкна в джоба на ризата си и извади сателитния телефон.

— Я да видим дали мога да повикам пожарната команда.

Космическото пространство

1 час и 30 минути до разрушението

„Хищният нокът“ се носеше над западния бряг на Съединените щати, а „Уорфайтър“ и „Страцида“ го следваха наблизо. На шестстотин километра под тях милиони нищо неподозиращи жители на Сан Франциско отиваха на работа.

Кратерът Нгоро-нгоро, Танзания

1 час и 30 минути до разрушението

В самия център на кратера Нгоро-нгоро, под дъното на езерото Сода, Лексина правеше безуспешни опити да се свърже с Дънкан. Накрая реши да опита директния номер за връзка с Куба в Зона 51.

Отговориха й при първото позвъняване.

— Майор Куин.

— Не остана много време — обяви Лексина, без да се представя. — Искам ключа.

— Ще си го получите. Но ни е нужно още малко време.

— Защо ви е нужно време, когато вече е у вас? Не забравяйте, ще направя, каквото ви обещах. За да се убедите, че говоря сериозно, следете „Страцида“. — Лексина прекъсна връзката. Тя се приближи до черната сфера и предаде команди до компютъра на „нокътя“, който на свой ред контролираше движенията и действията на „Страцида“.

Космическото пространство

1 час и 28 минути до разрушението

Точно когато беше над Оукланд, в долния край на „Страцида“ се разтвориха две врати, които дори създателите й се бяха надявали, че никога няма да влязат в употреба. Под тях се показа тъпият конусообразен нос на подаващия механизъм на носителя с кобалтовата бомба.

Зона 51

1 час и 27 минути до разрушението

— Проклети руснаци — беше лаконичният коментар на Кинсейд, когато върху големия екран се появи изображение на „Страцида“, предадено от наземен телескоп. — При всичките им провали с „Мир“, кой би повярвал, че това нещо ще работи след толкова години.

— Винаги ги е бивало повече в конструирането на оръжия, отколкото за други неща — отбеляза майор Куин.

— Президентът получава тази картина, надявам се?

— Предаваме я право във Военния кабинет — потвърди Куин. — Но след унищожаването на „Спирачка“, вече не можем нищо да направим.

— Къде, по дяволите, е Търкот? — промърмори Кинсейд.

— О, Божичко! Тя няма да дочака дори края на срока! — извика Куин и посочи екрана.

Заобиколен от облаче изгоряло ракетно гориво, носителят се отдели от дъното на руския спътник. Той се остави на гравитацията да го тегли към Земята и само поддържаше ориентация с помощта на маневрените двигатели.

— Накъде е насочен? — попита Куин хората, които следяха движението на мониторите си. В момента „Страцида“ се намираше над Стоктън, Калифорния.

— Още не разполагаме с точна траектория — отговори един от операторите. — Засега се движи в свободен полет, не е насочена към някаква цел. В момента е на височина четиристотин и петдесет километра и се снижава с нарастваща скорост.

Екранът на монитора беше превключен на изображение от Космическия център.

Куин си позволи една кратка въздишка на облекчение, когато забеляза, че пунктираната линия на предполагаемата траектория продължава на изток от Оукланд и Сан Франциско.

— Дайте ми незабавно предполагаемия район на поражение! — извика той.

Кинсейд бе избутал един от операторите от компютъра му и трескаво удряше с пръсти по клавишите. Той се вгледа за миг в данните от екрана, обърна се и обяви:

— Време до взрива — четири минути. Предполагаемото място на попадението съвпада с нашето местоположение.

25.

В полет

1 час и 25 минути до разрушението

Капсулата на бомбоносителя навлезе в атмосферата над Сиера Невада, ориентирана надолу с топлинния си щит. След тридесет секунди полет на височина триста километра тя пресече границата между Калифорния и Невада. От кърмовия отсек на капсулата се показаха допълнителни метални стабилизатори, които забавиха скоростта на падането, за да й не позволят да изгори в атмосферата.

Зона 51

1 час и 25 минути до разрушението

— Херметизирайте Куба! — издаде заповед майор Куин.

— Две минути до попадението — докладва Кинсейд.

Масивна стоманена врата с дебелина близо петдесет сантиметра се плъзна бавно над единствения изход за подземния комплекс и изолира напълно асансьорната шахта от повърхността.

— Мислиш ли, че това има някакво значение? — обърна Кинсейд към Куин.

— Малко остава, за да узнаем отговора — отговори троснато Куин. Той посочи вратата. — Не разчитам на нея. По-важно е да работи системата за филтрация на въздуха. Бомбата вероятно ще избухне над повърхността, за да осигури максимално разсейване на кобалтовия прах.

— А какво ще стане с хората, които са още на повърхността?

Мълчанието на Куин бе достатъчно красноречив отговор.

В полет

1 час и 24 минути до разрушението

Когато се озова точно над целта, капсулата на бомбоносителя се разцепи на две части и на височина от хиляда и петстотин метра от кърмовия отсек се показа и разтвори парашут. Един вграден в носа датчик излъчи радарен сигнал до повърхността, засече ехото и подаде точната височина до електронния механизъм на детонатора, който бе нагласен преди много години да се задейства приблизително на деветстотин метра над целта.

Зона 51

1 час, 23 минути и 30 секунди до разрушението

— Ето я! — Куин посочи горния край на екрана, на който се подаваше изображение от външните наблюдателни камери на периметъра. Виждаха малка черна точка с разтворен над нея купол на парашут.

Всички следяха със затаен дъх как точката на екрана се уголемява.

— Височина? — попита Куин.

— Премина границата на хиляда и двеста метра — отвърна Кинсейд.

Пронизителният звън на сателитния телефон пред Куин накара присъстващите да подскочат. Куин не бързаше да отговори. Погледът му беше фиксиран в екрана.

— Хиляда и сто.

Телефонът продължаваше да звъни.

— Деветстотин.

— Дявол го взел! — изруга Куин и разтвори телефона. Бомбата вече се виждаше съвсем ясно на екрана. — Куин! — извика той в слушалката.

— Сега вече вярвате ли ми? — произнесе в мембраната безполовият глас на Лексина.

— Можете ли да я спрете? — попита Куин и почувства как едра капка пот се търкулва по врата му.

— Седемстотин и петдесет — отекна гласът на Кинсейд в залата.

— Дайте ми ключа — каза Лексина. — След по-малко от три часа „Страцида“ ще се озове над центъра на вашата страна и бомбите й ще бъдат в състояние да покрият цялата територия.

— Шестстотин! — в гласа на Кинсейд за първи път се прокрадна напрежение.

— Когато сте готови за делови разговор, обадете ми се по сателитния телефон, номер 244698.

— Почакайте! — извика Куин. — Можете ли да спрете бомбата?

— Триста метра.

Куин погледна към екрана. Бомбата се спускаше с нарастваща скорост. Камерата я проследи, докато тя се удари в една пясъчна дюна недалеч от площадката на летището.

— Тази беше една от шестте нефункциониращи бомби — обяви спокойно Лексина. — Но не се безпокойте, разполагам с още двадесет и шест, които са в пълна бойна готовност.

Линията беше прекъсната.

26.

Платото Гиза, Египет

1 час и 15 минути до разрушението

На два пъти се наложи Дънкан да подкрепя Муалама, иначе професорът щеше да се изтърколи надолу по стръмните стълби. Чернокожият археолог пристъпваше като парализиран, неспособен да откъсне поглед от Сфинкса в средата на подземната зала. Водени от Каджи, тримата се спуснаха долу и се подредиха точно срещу големите, блестящи очи върху лъскавото черно лице. Висока близо три метра заедно с пиедестала си, статуята между лапите на непознатото чудовище се извисяваше над тях.

Дънкан беше почти толкова смаяна, колкото и когато за първи път се озова в подземния хангар на Зона 51. И тук, както при вида на кораба-майка, се долавяше някаква затаена сила.

— Ключът. — Каджи протегна ръка.

Муалама извади скиптъра от раницата си.

— Почакайте малко… — понечи да ги спре Дънкан, но Муалама сякаш въобще не я чу, докато подаваше скиптъра на Каджи.

Старецът го пое почтително.

— Поколения наред хората от моя род са охранявали зорко пътя към Залата на познанието — произнесе тържествено той.

— И кога ви е бил отнет ключът? — попита Дънкан.

Каджи я погледна изненадано.

— Не зная — отвърна той.

Дънкан почувства, че й е дотегнало от тези двусмислени приказки и премълчани обяснения. В края на краищата Наблюдателите са знаели за скрития Сфинкс и за Залата на познанието още в най-далечни времена — така поне твърдеше Каджи — и въпреки това са го пазели в тайна, което, поне според нея, беше от полза единствено за аирлианците и техните сподвижници.

— Признай си, че не знаеш какво се крие вътре — попита неочаквано Дънкан.

— Там е Залата на познанието — отвърна Каджи.

Дънкан поклати ядосано глава.

— Чух го вече. Само че мисля, че не знаеш какво означава това.

— Старозаветният кивот — намеси се в разговора Муалама, изплувал от унеса, който го бе завладял при вида на Сфинкса. — Ето какво трябва да търсим в Залата на познанието.

— И какво по-точно представлява този кивот? — попита Дънкан.

Муалама откъсна очи от Сфинкса и дори Каджи престана да се блещи в скиптъра. Дънкан най-сетне бе привлякла вниманието им. Тя посочи Сфинкса.

— Забравете това, което са ви втълпявали в главите. Забравете легендите. Истината е, че никой от вас не знае какво правим тук. Аз също. — Тя докосна с пръст гърдите на Каджи. — Мисля, че се опитваш да ни измамиш. Не, сигурна съм в това. И той го знае. — Тя кимна към Муалама. — Само че е прекалено завладян от страстта си, за да ти попречи. Веднага щом ти дадем ключа и отвориш Залата, ще се погрижиш да не излезем никога оттук. Ах, вие, Наблюдатели — произнесе презрително тя и махна с ръка. — Нима смятате, че сте надхитрили „Мисията“? Отдавна се движите с няколко крачки назад. Нямате право да стоите отстрани и да следите безпристрастно всичко, което става, защото примирието между Артад и Аспасия отново е нарушено. Един от вашите го разбра, още когато установи първите признаци на Черната смърт в едно село край Амазонка. — Дънкан бръкна в джоба на сакото си и извади блестящ пръстен. — Ето, това е неговият пръстен. Той беше Наблюдател, но преди да умре, избра на чия страна да застане. Време е да го сториш и ти. Време е всички Наблюдатели да защитят онова, за което са работили поколения преди тях.

Тя измъкна 9-милиметровия пистолет, който Търкот й бе дал и го опря до бедрото си.

— Уморих се да съм пионка в чужди игри. Сега аз ще подавам темпото в играта. Хайде, отваряй. Искам да видя какво има там.

Каджи протегна ръка и взе пръстена от нея. Огледа го, на светлината от изкуственото слънце и забеляза пирамидата с окото върху лицевата му страна.

— Това наистина е знакът на уаджетите — потвърди той.

— Хайде, отваряй Залата — настояваше Дънкан.

— Момент… — Каджи вдигна ръка и завъртя глава. — Някой е проникнал в Пътя на Росту.

— Откъде знаеш? — попита Муалама.

— Усещам го. — За миг върху лицето на стареца пробяга неразгадаемо изражение. — Те са взели сина ми за заложник.

— Ето ти я и „Мисията“ — въздъхна Дънкан. — Избирай — нас ли ще пуснеш в Залата, или тях? Във всеки случай, няма да можеш да спасиш сина си и родът на уаджетите ще бъде прекъснат.

Каджи се извъртя и доближи статуята между лапите на Черния сфинкс.

— Какво гласи надписът на стелата? — попита Муалама и посочи черния полиран каменен постамент, опрян в гърдите на Сфинкса, върху който бе положена статуята. Предната му страна бе изписана със старорунически надписи.

— Не зная — повдигна рамене Каджи.

Дънкан имаше чувството, че ги мами, но каменният надпис можеше да почака. Муалама извади миниатюрен фотоапарат и направи няколко снимки на постамента. Точно в средата имаше вдлъбнатина, отговаряща по размери и форма на скиптъра.

Каджи протегна ръка и положи жезъла във вдлъбнатината. След това го притисна в продължение на няколко секунди. Дънкан потрепна смутено, когато сияещият глобус на тавана премигна и загасна за две-три секунди, сетне пак засия. Повърхността на камъка заблещука и скиптърът започна да потъва навътре, поглъщан от собственото си изображение. Каджи вдигна ръка от него и се върна при Дънкан и Муалама.

— Сега какво ще стане? — попита Дънкан, когато скиптърът напълно се сля с камъка.

— Не зная — отвърна Каджи.

— Мисля, че след малко… — поде Муалама, но млъкна, когато каменният постамент се плъзна надолу, разкривайки висок два метра отвор в гърдите на Сфинкса. Зад него започваше тунел със стени от познатия черен метал, в пода бяха изсечени стъпала, а върху тавана се плъзгаше дълга синя блестяща ивица, която осветяваше вътрешността.

Дънкан насочи пистолета пред себе си и прекрачи първа прага, а мъжете я последваха на няколко крачки.

Зона 51

1 час и 10 минути до разрушението

Сателитният телефон на Куин отново иззвъня пронизително.

— Куин на телефона.

— Обажда се капитан Билъм. Необходими са ни плановете на Кремълския Арсенал.

Изминаха няколко секунди преди Куин да схване какво се иска от него. Пред очите му все още бе жива картината на спускащата се бомба със зловещо разцъфналия над нея парашут. Беше разпоредил на сапьорската група да огледа и обезвреди бомбата, която продължаваше да лежи отвън в пустинята.

— И къде според вас да ги намеря?

— Не зная, сър, но капитан Търкот каза, че разполагате с достъп до всякаква информация.

Търкот огледа хората, които се бяха надвесили над мониторите си. Не се съмняваше, че Търкот е прав — все някъде трябваше да съществува подобна информация.

— Ще се погрижа — обеща той.

— До десет минути? — попита Билъм.

— Надявам се.

— Дано да успеете, сър, защото след единадесет минути ще бъдем в Москва.

— Когато видиш Търкот, припомни му, че времето ни е ограничено — рече Куин, преди Билъм да прекъсне връзката.

— Мисля, че го знае — бе лаконичният отговор от другата страна.

Москва

1 час до разрушението

— Време до целта? — попита Търкот в мембраната на сателитния телефон.

— Една минута. — Гласът на капитан Билъм бе кристално ясен.

— Готов ли си? — попита Търкот.

Яков кимна.

— Ще можеш ли да се справиш? — Билъм гледаше над раменете на двамата специалисти от диверсионната група.

Метайер, старши сапьорът на отряда, размотаваше внимателно една ролка детониращ шнур.

— От Зоната ни пратиха планове на приземния етаж — отвърна той, докато поставяше взривателя в горния край на насочения заряд. — Готови сме.

Билъм надникна през прозрачния под на скакалеца. Долу вече се мяркаха предградията на Москва, редки светлини от улични лампи и премигващи фарове на коли. Надяваше се, че сградата, към която се приближаваха, ще бъде съвсем пуста и че Метайер ще прецени достатъчно точно силата на взрива, та да не пострадат точно тези, които се опитваха да спасят.

— Тридесет секунди! — обяви пилотът и спусна скакалеца съвсем ниско над тъмните води на Москва река.

Двамата сапьори се изкатериха по стълбата към горния люк, като балансираха внимателно заряда. Долу останаха други двама от групата с втория заряд, приготвен от Метайер.

Изведнъж точно отпред се появи Москворецкият мост. Пилотът завъртя ръчката за управление и скакалецът се гмурна под моста. Веднага щом се озоваха от другата страна той увеличи скоростта и набра височина. Скакалецът профуча над стените на Кремъл, изви вляво, размина се само на петдесетина сантиметра с една от кулите на двореца и се спусна върху покрива на Арсенала.

— Тръгвайте! — извика Билъм, но вече беше закъснял, защото Метайер и Джонс се бяха промушили през люка. Те се спуснаха по стената на скакалеца и скочиха право на покрива. Докато Джонс нагласяше насочения заряд върху специалния триножник, Метайер премери с ролетка разстоянието до югоизточния ъгъл на сградата. След като определи търсеното място, той махна на Джонс да донесе триножника. Веднага щом привършиха, двамата изтичаха обратно при скакалеца, като същевременно размотаваха детониращия шнур.

Джонс задейства възпламенителя и взривът отекна надалеч в предутринния покой на града. Фокусираният конус от енергия и топлина проби тавана на Арсенала, а Метайер и Джонс вече тичаха обратно с втория заряд, който бе окачен на въже. Спуснаха го в новополучения отвор и повториха процеса, докато останалите членове на отряда разтоварваха нови заряди и друго снаряжение. Билъм се подаваше от люка и следеше всичко, притиснал сателитния телефон към ухото си.

Когато чуха екота от първия взрив, Търкот и Яков залегнаха зад няколко сандъка в ъгъла, без да откъсват очи от тавана. Четвъртият заряд проби точно в средата на покрива отвор с ширина три метра.

— Готово! — извика Търкот в мембраната на сателитния телефон, стараейки се да надвие воя на алармата.

Двамата мъже изтичаха в средата на стаята, като прескачаха отломките и погледнаха нагоре.

Старши сержант Болц бе единственият, останал при отвора на покрива. Останалите членове на отряда вече бяха на борда на скакалеца. Болц бе оставил в краката си две торби, завързани с дълго, намотано въже за долния край на скакалеца. По сигнал от Билъм той ритна торбите в отвора, а поставените вътре тежести ги повлякоха към пода на Арсенала. Кратък автоматичен откос принуди Болц да приклекне и да побегне на зиг-заг към увисналия върху покрива скакалец. Той забеляза няколко войници върху съседните покриви, които стреляха по него. При следващия откос Болц се просна по корем и продължи да пълзи напред, докато, най-сетне се скри зад скакалеца.

Търкот сграбчи една от торбите и извади отвътре завързани за въжето презрамки. Яков повтори същото с другата торба.

— Надявам се, че пилотът знае какво прави — обади се Яков, докато пъхаше крака в презрамките.

Търкот погледна нагоре. Отворът в покрива беше с неравни краища, на няколко места се подаваха натрошени греди.

— Аз също… — произнесе той, но останалата част от изречението се изгуби, когато въжетата внезапно се изпънаха и двамата подскочиха нагоре.

Старши сержант Болц също се бе завързал с презрамки, а едно допълнително въже го придържаше да не се плъзне покрай ръба на скакалеца. Освен това носеше шлемофон за постоянен контакт с пилота. Докато машината се издигаше право нагоре, той надникна през ръба, за да провери дали всичко е наред с двамата, които бяха вдигнати през отвора.

Няколко куршума, изстреляни от покрива на двореца, рикошираха в гладката стена на скакалеца и удариха Болц в гърба. Краката му се подгънаха и сержантът увисна безпомощно на ремъците. Далече под него Търкот и Яков се показаха над взривения в покрива отвор.

Скакалецът продължаваше да набира височина и скорост, като постепенно извиваше в южна посока.

На шестдесет километра южно от града пилотът приземи машината в едно безлюдно поле. Докато Яков и Търкот си сваляха презрамките, медикът на групата и Билъм внесоха ранения Болц в кабината и го превързаха.

Веднага щом се освободи от ремъците, Яков коленичи и зарови пръсти в рохкавата почва.

— Никога не съм мислил, че ще ми е толкова приятно да се ровя в калта — произнесе той.

Търкот свали торбата с папките и аирлианската кутия, отвори я и се увери, че всичко е запазено непокътнато.

— Копието у теб ли е? — обърна се той към Яков.

Руснакът се потупа по гърдите. Търкот се извърна към приближаващия се Билъм.

— Някакви новини от доктор Дънкан?

— Изгубихме, контакта с нея.

— По дяволите! — Докато вървяха към скакалеца, Търкот извади сателитния си телефон и набра номера на Куба. Куин отговори при първото позвъняване.

— Нещо ново? — попита Търкот, докато наблюдаваше как руснакът тършува в торбата с ремъците. Скакалецът отново се бе насочил на юг и наближаваше Черно море.

— Последното съобщение на доктор Дънкан бе, че двамата с Муалама възнамеряват да слязат в подземията на Сфинкса. От Агенцията за национална сигурност ми предадоха сателитно изображение на района. Изглежда, че достъпът до платото е преустановен от разположени наоколо египетски части.

— Измамили са я — заяви Търкот и неволно стисна юмруци.

— Още не знаем какво точно е станало — отбеляза Куин. Той разказа накратко за събитията около „Страцида“ и последните действия на Лексина, включително и за атомната бомба, паднала недалеч от Зоната, и накрая приключи: — Някакви разпореждания?

— Аз да ти нареждам? — учуди се Търкот.

— Такива бяха инструкциите на доктор Дънкан — изгубим ли връзка с нея, ти я заместваш.

— Как мога да се свържа с Лексина? — попита Търкот.

Куин му предаде номера на сателитния й телефон.

27.

Платото Гиза

40 минути до разрушението

На около четиридесет стъпки пред тях коридорът се разширяваше. Дънкан ускори крачка. Муалама и Каджи я следваха. Помещението, в което се озоваха, беше разположено точно в центъра на Сфинкса. Таванът беше висок шест метра, също толкова бе разстоянието между срещуположните стени. Отсрещната стена бе на девет метра.

В средата на стаята, върху четири стълба с височина три метра, бяха поставени четири хоризонтални пръчки. На върха на всеки от стълбовете имаше по едно точно копие на главата върху жезъла — лицата на четирите глави бяха обърнати към входа, а рубинените им очи блещукаха зловещо. Върху пръчките бе окачена плътна, бяла завеса, която скриваше напълно онова, което бе поставено вътре.

Дънкан се огледа. До стената вляво от нея имаше няколко сандъка, които изглежда бяха пълни с дрехи.

Тя направи няколко крачки към средата на стаята, но спря, когато забеляза, че четирите глави върху стълбовете се извъртат бавно и я следват.

— Някой ще ми каже ли какво става?

— Ах… — поклати глава Муалама, който също бе забелязал движението на главите. — В една легенда се казва, че кивотът бил скрит под покривало — също като това тук. Само жреците имали право да го виждат, всеки друг щял да бъде погълнат от божествен огън. Разказва се още, че когато кивотът бил в Израел, Надав и Авиуд, двама от четиримата синове на върховния жрец Аарон, повдигнали покривалото и мигом загинали от изгарящия му огън.[69] Но дори когато се спазвал необходимият ритуал, случвало се понякога кивотът да отдели искри, които също имали смъртоносно действие върху носачите.

— Чак сега ли се сети да ми го кажеш? — попита Дънкан и неволно отстъпи назад.

— Това е само една от многото легенди — повдигна рамене Муалама. — Откъде да знам кое е важно и кое — не?

— Е, тази за всеизгарящия огън сигурно е важна. — Дънкан не откъсваше поглед от главите. Отново гледаха към входа, където сега стояха и тримата. — Ти си знаел за това, нали? — подхвърли тя на Каджи. — Но щеше да ме оставиш да се приближа и… — тя млъкна. Не знаеше какво може да последва. — Сега какво ще правим?

Муалама посочи сандъците с дрехи.

— Това там навярно са ритуалните одежди на онези, които са се грижели за кивота.

Дънкан приближи сандъците. Муалама я последва, а Каджи остана на входа. Имаше замислен вид, сякаш се вслушваше в някакъв вътрешен глас.

— Колко време ни остава? — попита го Дънкан.

— Десетина минути, не повече — отвърна Каджи.

— Не можем ли да затворим Сфинкса отвътре?

— Вратата ще се затвори само когато извадим скиптъра.

Дънкан се обърна към Муалама.

— Да знаеш нещо за тези дрехи? Ако ги сложим, ще можем ли да влезем зад покривалото?

Муалама кимна.

— По времето, когато старозаветният кивот се намирал в йерусалимския храм, върховният жрец носел бяла ленена мантия — също като тази. — Той повдигна една наметка и се опита да си я сложи. Оказа се твърде тясна за едрото му тяло. — Ти я наметни — професорът подаде мантията на Дънкан.

Дънкан пое неохотно дрехата и пъхна глава в отвора.

— Върху нея се слагал меир. Ето това — Муалама извади от сандъка синя риза без ръкави, украсена със златисти ресни. — А най-отгоре се поставял ефодът. — Той вдигна едно разноцветно палто. Дънкан го пое, но едва не го изпусна.

— Защо е толкова тежко?

— Заради вплетените метални нишки. Те придават различните оттенъци. — Муалама избра два камъка от горния рафт на сандъка. — С тези се закопчава на раменете. Върху камъните са изписани имената на дванадесетте синове на библейския Яков. Както сама можеш да видиш — по шест имена на всеки от камъните. Според легендата те дават на приносителя им пророчески дар.

— Искам само да видя какво има зад завесата — промърмори Дънкан. Колкото и странно да бе, тя почувства някаква промяна в мига, когато Муалама закопча палтото на раменете й. Едва доловим сърбеж, като от слаб електричен ток, премина по кожата й.

— И сега последният детайл. — Муалама държеше масивен нагръдник от вълнени и златни нишки, в който бяха монтирани десетина едри скъпоценни камъни. Когато го нагласи на раменете й, предната част на нагръдника пасна съвсем точно в нарочно оставената изрезка на ефода. Беше толкова тежък, че Дънкан се приведе напред, преди да успее да запази равновесие.

Каджи се беше озовал до тях. Тя се стресна, когато чу гласа му отблизо.

— Това е есен — произнесе той, сочейки нагръдника. — Символ на праведните и пророците. Приносителят му трябва да е човек с чисто сърце и душа, инак няма да го опази. — Каджи протегна жилестите си ръце и внимателно го нагласи. Когато докосна двата дълбоки джоба отстрани на нагръдника той обясни: — Сега са празни. Вътре се поставяли урим и тумин.

— Поставяли се — повтори объркано Дънкан. — И къде са сега? Всъщност, какво представляват?

— Не зная къде са — отвърна Каджи. — Чрез тях пророкът разговаря с Господ.

— Страхотно — въздъхна Дънкан. — Да липсват други важни части?

— Това. — Каджи повдигна една корона, изработена от три пръстена, поставени един върху друг. — Всеки от пръстените олицетворява по две неща. Така в короната са представени трите свята на съществуването — земя, рай и ад и трите форми на човешкото развитие — духовна, интелектуална и физическа.

— Какво общо има всичко това с аирлианците? — попита Дънкан, като наведе глава и позволи на Каджи да й постави короната. При други обстоятелства сигурно щеше да й стане смешно от този маскарад.

— Това е начинът, по който древните са третирали нещата, които не разбират — обясни Каджи. — Вече си готова да видиш кивота. Ако си чиста душевно, ще оцелееш. Ако ли пък не… — той не довърши изречението, чийто край се подразбираше.

— А как стои въпросът с урим и тумин? — попита Дънкан, докато доближаваше завесата. — Ще се справя ли без тях?

— Не зная — отвърна Каджи.

— Страхотно — повтори Дънкан.

В полет

35 минути до разрушението

Долу синееше равната повърхност на Средиземно море. Търкот извади сателитния телефон и набра номера на Лексина.

— Ключът е у мен — произнесе веднага щом отсреща се чу глас.

Последва кратка пауза, преди Лексина да отговори.

— Къде се намираш?

— Къде искаш да бъде предаден ключът? — отвърна с въпрос Търкот.

— Нямаш толкова време. Още не съм отменила заплахата си.

— В такъв случай кажи ми къде да го донеса.

— Четиридесет и два градуса северна ширина, сто и пет градуса източна дължина.

— В замяна на ключа искам Че Лу и хората й — произнесе Търкот, докато Билъм търсеше координатите в атласа.

— Не си в позиция да поставяш условия.

— Нито ти — да ми отказваш — отвърна с твърд глас Търкот.

— Няма значение. Ще си получиш старата госпожа. Не забравяй — часовникът не е спрял.

Връзката беше прекъсната и Търкот погледна мястото, върху което Билъм бе поставил пръст. Беше някъде в монголската част на пустинята Гоби, далеч от всякакви населени места и пътища.

— Карай натам — извика той на пилота.

Великденският остров

30 минути до разрушението

Кели Рейнолдс обитаваше някакъв нематериален свят на физическа стаза и изключително висока умствена активност. Почти не усещаше тялото си, притиснато към златистата повърхност на стража-компютър и обгърнато с неговото сияещо поле. По тайно подадена от нея команда металната сонда се бе отделила от главата й, отнасяйки със себе си милионите наномашини, но телепатичната й връзка със стража не беше прекъсната. Тя все още получаваше разпокъсани картини от миналото — от времето на изсичането на моаи и на грандиозните строежи на платото Гиза, а дори понякога и от текущите събития — като трагичната участ на самолетоносача „Вашингтон“ и неговия екипаж.

Докато опипваше внимателно, стараейки се да остане незабелязана, Кели се бе натъкнала на нещо необичайно интригуващо — масивен поток за информация към и от стража, нещо като широка и бърза магистрала сред множеството второстепенни пътища, която обаче бе напълно лишена от трафик. Началото й беше в ядрото на „мозъка“, но когато опита да я проследи, Кели стигна до внезапен и неочакван завършек. До място, където магистралата сякаш е била прекъсната.

Не й трябваше много време, за да се досети коя е крайната точка на магистралата и защо вече не функционира. Стражът от Великденския остров беше изключително сложна машина, далеч по-мощна и самоосъзнаваща се от който и да било човешки компютър, но Кели знаеше, че някога той е бил само част от по-обширна система. „Виждаше“ я така, както някога я бе виждал и стражът — мрежа от компютри, обхващаща Земята и включваща компютъра в Сидонийския регион на Марс, този на борда на кораба-майка и още няколко на места, които не съумя да разпознае. Всички свръхбързи информационни потоци на Земята водели към един централен компютър — този, който се намирал на континента Атлантида. В началото Кели си помисли, че магистралата е била прекъсната по времето, когато е бил унищожен централният компютър — при потопяването на континента от кораба-майка. Но в съхранената информация се казваше друго. Прекъсването на магистралата бе станало след унищожаването на Атлантида и разделянето на аирлианците на две враждуващи фракции.

Това означаваше, че централният компютър е бил преместен от Атлантида преди потапянето на континента. Но машината вече не функционираше, тъй като ядрото й беше демонтирано. Тя „видя“ момента на демонтажа, извършен от двама аирлианци, и веднага след това картината угасна — това беше и моментът, в който бе прекъсната информационната магистрала между централния компютър и стража от Великденския остров. Както и с всички останали компютри на Земята.

Кели си даваше сметка, че Дънкан и Търкот трябва да бъдат известени за съществуването на централния компютър и на ядрото. Тя насочи отново вниманието си към връзката на стража с външния свят и внимателно подаде едно съвсем незабележимо съобщение.

Циан Лин

28 минути до разрушението

Веднага щом получи разпореждане от Лексина, Елек нареди на Че Лу и Ло Фа да се качат в металния дракон. Вътрешността беше елегантна, имаше централна седалка с черна сфера и екран пред нея и още няколко седалки, наредени отзад в полукръг.

— За какво ли служи това нещо? — попита Ло Фа, докато Елек се настаняваше.

— За унищожение. Построили са го по време на една много древна война — отвърна Елек и положи длани върху сферата. Че Лу наблюдаваше екрана и забеляза, че се издигат над земята, макар в кабината да не се чувстваше никакво движение.

— Между Ши Хуанчжоу и императрицата на Юга?

Елек повдигна рамене.

— Това е според вашата легенда. Имало е много сражения между Водачите и Онези, които чакат, в които са участвали и хора. И скоро пак ще има. — Драконът беше достигнал срутената част на тунела, който водеше към повърхността. Елек притисна един участък от сферата и от разтворената паст на чудовището бликна ослепителен червеникав сноп. Лъчът удари барикадата от скални отломъци и я взриви, пробивайки отвор, през който се виждаше синьото небе.

— Само че тази война ще е различна — произнесе Че Лу и си спечели намръщен поглед от Елек, който вече маневрираше с машината в тесния тунел.

— Да — заяви той. — Тази ще е последната. Повече никакви примирия. Време е да приключваме.

Платото Гиза

25 минути до разрушението

Не без усилие на волята Дънкан пристъпваше към платнената завеса. Главите с рубинените очи следяха всяка нейна стъпка.

Внезапно от очите на предната дясна глава бликна сноп светлина, която се плъзна по пода пред краката й, изкачи се по тялото й и спря за няколко секунди върху положения на гърдите й есен, сетне докосна за кратко короната и изчезна. Тя замръзна, в очакване да се случи още нещо, но изглежда това бе всичко.

Дънкан протегна ръка и докосна завесата. След това коленичи, повдигна единия й край и пристъпи вътре.

28.

Пустинята Гоби, Монголия

18 минути до разрушението

Във всички посоки, докъдето се простираше погледът, само пясъчни дюни и нищо друго. Обувките на Търкот затъваха в пясък, докато обикаляше скакалеца и оглеждаше района с бинокъл. Нищо.

— Ей, насам! — извика старши сержант Болц, който ровеше с голи ръце в пясъка недалеч от тях.

— Какво има?

Болц кимна надолу.

— Нещо е заровено.

Търкот приближи. Виждаше се част от гранитна плоча. Търкот тупна с крак върху нагорещената й повърхност, но плочата дори не помръдна. Изглежда слизаше надълбоко. Той си погледна часовника. Времето им беше съвсем ограничено, едва ли точно сега бе подходящият момент да се занимават с археологически разкопки.

Той повика капитан Билъм, който бе разпределил останалите войници от групата на равни разстояния около скакалеца.

— Ето какво искам от теб…

Околностите на Великденския остров

15 минути до разрушението

Всичко беше готово на борда на „Анзио“. Траекторията на ракетата „Томахоук“ бе изчислена по такъв начин, че след като бъде изстреляна и достигне своята най-висока точка, да продължи право надолу под действие на собствената си тежест и да попадне точно в средата на силовия щит около Великденския остров. Часовниковият механизъм в бойната глава трябваше да задейства детонатора десет секунди, след като ракетата навлезе отвъд щита.

Една ескадрила от четири Ф-14 вече кръжеше между ракетния крайцер и острова, следейки дали въздушното пространство е чисто. Оставаше само капитан Брубър да даде знак за начало на атаката, но той се колебаеше. Даваше си сметка, че „Вашингтон“ и оцелелите от екипажа се намират под силовия щит.

Капитанът знаеше също така, че „Спрингфилд“ е в пълна готовност. Бяха засекли механични сигнали от удари върху стената на подводницата, с помощта на които по морзовата азбука хората долу предаваха, че очакват момента да изпълнят своята част от плана. Освен това, с помощта на това примитивно средство за свръзка му съобщаваха, че може би на дъното под щита съществува неголяма пролука. Нямаше никакъв начин последната информация да се вмести в плановете им и затова Брубър предаде на „Спрингфилд“, че биха могли по своя преценка и в подходящо за тях време да изстрелят някое от управляемите торпеда в „слабото място“ на щита.

Загубата на космическите совалки, ядрената експлозия в Монтана, убийството на секретаря по отбраната и на шефа на КИСПП, както и спускането на атомната бомба над Зона 51 бяха наклонили везните в полза на предложението да бъде атакуван Великденският остров непосредствено преди крайния срок, обявен от Лексина. Разполагаха и с информация за изстрелването на китайска ракета с ядрен заряд срещу щита около Циан Лин. Според анализите, направени в Агенцията за национална сигурност, щитът не осигуряваше стопроцентова защита срещу взривове с подобна мощност, което означаваше, че биха могли да разчитат на успех, стига да съумеят по някакъв начин да прекарат бойната глава през полето преди момента на детонацията. Само така можеха да се надяват, че ще бъде засегнат и стражът, за който се знаеше, че се намира в недрата на Рано Као.

— Всичко готово ли е, лейтенант Грейнджър? — попита капитанът.

— Тъй вярно, сър.

— Старт след десет минути — нареди Брубър.

— Разбрано, сър.

Космическото пространство

10 минути до разрушението

Вратата на „Страцида“ отново се плъзна встрани. Спътникът се носеше бавно над Уичита, Канзас и съвсем скоро щеше да достигне оптималната позиция за атака от космоса срещу Съединените щати. И макар на всеки пет една да бе излязла от действие, останалите кобалтови бомби бяха повече от достатъчни, за да изпълнят предназначението, заради което бяха конструирани в епохата, когато съветските ръководители мечтаеха да приключат веднъж и завинаги със своя враг.

Недалеч от „Страцида“, мощните оптически прибори на „Уорфайтър“ оглеждаха зорко повърхността на планетата и следяха за непредвидени опити за противодействие, срещу които шпионският спътник разполагаше със светкавичното действие на лазерното си оръдие.

Пустинята Гоби

10 минути до разрушението

— Какво е това, дявол го взел? — капитан Билъм гледаше през бинокъла си в южна посока.

Търкот насочи и своя бинокъл натам и веднага забеляза Металическо летателно тяло, което наподобяваше дракон и се приближаваше над пустинята.

— Хората да са готови за действие — нареди той. Какво ли не беше виждал през последните месеци, но като че ли летящият дракон надминаваше и най-смелия полет на въображението му.

Драконът се приближи на двадесетина метра от тях и увисна във въздуха, преди да се спусне бавно върху пясъка. От една врата в задния край на туловището се показаха Елек, Че Лу и старият бунтовник Ло Фа. Търкот се зарадва, че вижда професорката и верния й приятел.

Елек даде знак на двамата да не се отдалечават от него, докато вървеше към Търкот.

— Дайте ми ключа — каза без предисловия той.

Търкот извади черния калъф от раницата, отвори го и показа на Елек Копието на съдбата.

Извънземният хибрид протегна ръка, но Търкот поклати глава.

— Ключът върви в комплект. Ще трябва да вземеш всичко — той посочи дългия черен саркофаг, който професор Муалама бе изровил в кратера Нгоро-нгоро. Капитан Билъм изтича при саркофага и повдигна капака точно колкото да пусне калъфа с копието вътре.

— А сега, освободете моите приятели — рече Търкот.

Елек махна презрително с ръка на Че Лу и Ло Фа и двамата побързаха да се доближат до Търкот.

— Радвам се, че те виждам отново — произнесе старата професорка и на лицето й засия доволна усмивка. Търкот й се усмихна в отговор, но вниманието му бе съсредоточено върху действията на Елек.

— Кажи на Лексина, че трябва да спре „Страцида“. Искам спътникът да бъде освободен от контрола на „нокътя“. Също както и „Уорфайтър“.

— Нека първо хората ти натоварят саркофага в дракона — отвърна Елек. — След това ще се свържа с Лексина.

Без да чака подкана, Билъм махна на четирима от войниците да отнесат саркофага във вътрешността на дракона. Търкот си погледна часовника. Оставаха по-малко от осем минути.

— Какво е това място? — попита той.

Елек не сваляше поглед от мъжете, които носеха саркофага.

— Някога тук се е зародила ордата на великия Чингиз Хан. А след време на същото място е била разгромена. Избрах го, защото Чи Ю го познава добре.

Търкот нямаше ни най-малка представа за какво говори Елек. Саркофагът бе натоварен и войниците вече се връщаха.

— Искам потвърждение, че командата за атака на „Страцида“ е била отменена — настоя той.

— Ти си говори с Лексина — подхвърли Елек, обърна се и си тръгна.

— Проклятие. — Търкот извади клетъчния телефон и набра номера, който бе получил от Куин.

Заредиха се равномерни сигнали, но никой не се обаждаше. Междувременно драконът се завъртя и изчезна в южна посока.

Зона 51

8 минути до разрушението

Майор Куин вдигна глава, когато Лари Кинсейд му подаде късче хартия.

— Още едно съобщение от стража, в което се твърди, че е написано от Кели Рейнолдс.

На големия екран предаваха директна картина от борда на „Анзио“. Един червен цифров часовник отброяваше времето до изстрелването на ракетата. Оставаха по-малко от три минути.

Куин плъзна поглед по бележката:

„Аирлианците не възнамеряват да ни сторят зло. Те само се защитават. От хиляди години живеят сред нас в мир. Защитавали са ни от външни сили, готови да разрушат нашата планета. Единствено неумелата намеса на «Меджик-12» и хората от Зона 51 доведоха до неприятните сблъсъци. Съществува страж, който координира всички останали.

Аз разговарях лично с аирлианците, които живеят в тяхната база на Марс и се уверих в правотата на твърденията им. Сега те са в безизходица, но не ни се сърдят за това.

Последните събития в Южна Америка бяха в резултат от тайни експерименти с биологично оръжие на НАТО. Смъртта на Джони Симънс бе по вина на вашите хора, когато се опитваха да го спасят от «Меджик-12».

Аирлианците все още могат да ни помогнат, но за целта не бива ние да им пречим. В замяна, те обещават да избягват всякакви действия, които могат да предизвикат негативни последици.“

— В това няма почти никакъв смисъл — въздъхна Куин.

— Съобщението е същото като предния път — рече Кинсейд като седна, извади пакет цигари и предложи на Куин. Без да обръщат внимание на надписите „Пушенето забранено“, двамата запалиха.

— Не, не напълно — произнесе Куин. — По същия начин ли е било изпратено?

Кинсейд поклати глава.

— Не. Отново е използван САТКОМ, но не и Интернет, както беше предния път. Първи са го засекли момчетата от флота. Притеснили се, да не е някакъв опит на стража да попречи за изстрелването на ракетата.

Куин прочете още веднъж съобщението.

— На пръв поглед сякаш стражът повтаря предишното съобщение, но са добавени изречението за Джони Симънс и това за координиращия компютър. — Той вдигна глава. — Мисля, че е от Рейнолдс.

— Защо?

Куин чукна с нокът по бележката.

— Рейнолдс е, сигурен съм. Тя ни праща това съобщение. Никой друг не би споменал Симънс — двамата бяха близки. Джони скочил пред очите й от една скала, след като го измъкнали от Дълси. Тя е, няма съмнение.

Кинсейд се намръщи.

— Ако е тя, какво се опитва да ни каже?

— Че е жива и че се е освободила от контрола на стража — отвърна Куин. — И че е узнала нещо важно. Ето това — че съществува главен компютър, който координира и направлява действията на компютрите в Циан Лин и на Великденския остров. — Той потърси с очи часовника. Светещите цифри „08:00“ тъкмо се смениха с „07:59“. — Трябва да ги спрем.

Околностите на Великденския остров

7 минути до разрушението

„Томахоук“-ът излетя от ракетния силоз, следван от издължен, жълтеникав пламък. Насочи се почти право нагоре и под съвсем слаб ъгъл спрямо Великденския остров. Едва след като се увери, че ракетата следва предварително зададения курс, капитан Брубър вдигна телефона и нареди да го свържат със Зона 51.

— Твърде късно е — бяха думите му, след като чу какво иска майор Куин. — А и да не беше, пак нямаше да отклоня ракетата. Господин майор, ние тук водим война. И смятаме да я спечелим.

Брубър надникна през дебелото предно стъкло на мостика и потърси с очи издигащата се в небето ракета. Пламъкът й бързо се смаляваше.

Зона 51

6 минути и 30 секунди до разрушението

— Проклятие! — Куин отмести микрофона от устните си и вдигна поглед към екрана. „Страцида“ бе само на няколко минути полет от позицията за атака.

— Търкот е предал ключа на Елек, но не може да се свърже с Лексина за потвърждение, че атаката на „Страцида“ е била отменена — докладва Лари Кинсейд, без да се отделя от слушалката на сателитния телефон.

— А Дънкан?

— Никаква вест.

— „Страцида“ обезвредена ли е?

Кинсейд поклати глава.

— Вратата на бомбохранилището е отворена и все още се намира под контрола на „нокътя“.

Околностите на Великденския остров

6 минути до разрушението

— Прехват на целите, стрелбата разрешена при готовност на системите! — издаде лаконични заповеди капитан Форстър и екипажът се зае да ги изпълнява. Капитанът се обърна към рулевия: — Вдигни я от дъното и да се махаме оттук.

— Слушам, сър.

За първи път от много дни насам „Спрингфилд“ се отдели от дъното и бавно набра скорост.

— Торпедата изстреляни! — докладва оръжейният офицер. — Имаме готовност за отваряне ракетните силози при изплуване на повърхността!

Четири торпеда МК-48 излетяха от торпедните тръби и се насочиха — по две — към всеки от „изтребителите фу“.

— „Призраци“ по курса, насочват се към нас — докладва сонарният оператор. — Торпедата се приближават право към „призраците“.

— Време е да видим небето — промърмори капитанът и добави с поукрепнал глас. — Оръжейна, запуск на ракетите при излизане на повърхността!

— Щитът е свален! — извика лейтенант Грейнджър и гласът му отекна в радарното помещение на „Анзио“, където следяха полета на „Томахоук“-а.

— Отново се вдигна! — добави той почти веднага.

— Какво става? — попита озадачено капитан Брубър.

— Съобщение от АУАКС за много цели във въздуха! — намеси се един от радарните оператори.

— Откъде? — завъртя се към него Брубър.

— От Великденския остров.

— Мислех, че АУАКС е блокирал радара. — Брубър погледна към Грейнджър.

— Блокирана е само честотата, на която излъчва — обясни Грейнджър.

— Но не се е получило. — Брубър се наведе през рамото на оператора. — Към какво са насочени ракетите?

— По една за всеки от четирите Ф-14 и последната за „Томахоук“-а. Имаме и „Харпун“[70], който се приближава към местоположението на „Спрингфилд“.

— Махнете самолетите оттам! — извика Брубър.

— Ракета от типа „Феникс“ не може да прехване „Томахоук“ — произнесе Грейнджър и в гласа му се долови увереност. — Твърде бърз е за нея.

Брубър наблюдаваше екрана на радара. И четирите Ф-14 бяха свърнали назад към самолетоносача и бяха включили допълнителната тяга на двигателите си.

— Излязоха от обсега на „Феникс“-а — обяви след секунди радарният оператор.

Брубър не помръдваше. Четирите точки, съответстващи на изтребителите, все още бяха следвани от четири точки, отговарящи на ракетите „Феникс“. На екрана също така се виждаше „Томахоук“-ът, който се приближаваше към острова, следван от светеща точка, която скъсяваше дистанцията помежду им.

Една от точките застигна своята цел и двете внезапно изчезнаха от екрана.

— Опитайте да се измъкнете с маневри! — извика Брубър в микрофона на пилотите от трите останали изтребителя.

— Зад мен е! — чу се гласът на един от пилотите.

Още две точки се сляха и изчезнаха.

— Катапултирайте! — заповяда Брубър. След няколко секунди и другите две точки угаснаха. — Измъкнаха ли се навреме? — обърна се той след малко към радарния оператор.

— Не зная, сър.

— Мислех, че сме извън обсега на ракетите им.

— Така беше, сър.

— Значи това не са били обикновени ракети „Феникс“ — произнесе замислено Брубър, докато наблюдаваше как на екрана последната светеща точка догонва „Томахоук“-а на около шестдесет километра от острова.

— Невъзможно! — прошепна смаяно Грейнджър.

Снабденият с ядрена бойна глава „Томахоук“ бе на по-малко от двадесет километра от острова, когато „Фениксът“ го застигна. И двете точки изчезнаха.

— Невъзможно! — повтори Грейнджър, неспособен да каже и дума повече.

Капитан Брубър си потърка уморено челото.

— Онова нещо там е демонтирало нашите оръжейни системи и ги е направило по-съвършени. — Той вдигна микрофона за връзка с мостика. — Искам да се отдалечим на още сто километра от острова. Веднага! С крайцерска скорост! И ме свържете със „Спрингфилд“!

— И двата „призрака“ са поразени! — извика оръжейният офицер.

— Целите унищожени ли са? — попита капитан Форстър.

— Не са — поля ги с хладен душ сонарният оператор. — Засичам и двете цели. Засега не се приближават.

— Какво е станало там, дявол го взел? — промърмори Форстър, опитвайки се да разгадае тактиката на „изтребителите фу“.

— Ракета във въздуха на курс към нас! — извика неочаквано сонарният оператор. — „Харпун“, време до попадението — пет секунди!

Всички глави в залата се завъртяха нагоре, сякаш можеха да различат приближаващата се ракета през стените на подводницата. Замръзнали по местата си, членовете на екипажа очакваха неизбежния край.

Тъп металически тътен прокънтя във всички краища на подводницата, когато ракетата се сблъска с палубата, но взрив не последва. Форстър усети соления вкус на кръв в устата си. От напрежение си беше прехапал езика.

— Не се задейства… — промълви той.

По лицата на останалите се изписа облекчение. Но в същия миг отекна тревожен сигнал.

— Докладвайте за състоянието! — нареди капитанът.

— Сър, имаме пробойна в корпуса — отвърна първият заместник, като сверяваше нещо на екрана на своя монитор. — Не мога да разбера — добави озадачено той. — Няма данни за нахлуване на вода през пробойната, но въпреки това нещо постъпва през корпуса.

Форстър се наведе и погледна екрана. Аларменият сигнал се подаваше от една част на корпуса, разположена непосредствено над центъра за управление на бойните действия. Той се завъртя рязко, изтича при стълбата и се покатери на горния етаж. Около мястото на удара вече се бяха струпали няколко моряци. В началото не се виждаха никакви следи от поражение, но после…

Форстър облещи очи, когато само за няколко секунди металът на корпуса промени цвета си — от сив стана черен.

— Сър, изгубихме връзка със „Спрингфилд“!

Капитан Брубър се завъртя на седалката.

— Къде се намира подводницата сега?

— Насочва се към щита. Но никой не отговаря на позивните.

Околностите на Великденския остров

4 минути до разрушението

Дънкан стоеше съвършено неподвижно, докато умът й привикваше с мисълта, че онова, което вижда, е обект на многобройни легенди. Кивотът беше положен върху черен пиедестал. Беше висок към метър и широк метър и двадесет, с позлатени стени и стърчащи от халките в основата му дръжки за носене. Особено интригуващи бяха двата „херувима“ върху капака — бяха изработени като миниатюрни копия на главата на черния Сфинкс, със същите рубиненочервени очи и веднага щом се показа зад завесата, главите се завъртяха и я фиксираха с нечовешките си погледи. От очите бликнаха тънки червени лъчи, опипаха одеждите и короната й и после угаснаха. Но главите продължаваха да следят движенията й.

Дънкан долавяше същата стаена заплаха в двете глави на сфинкса, каквато имаше и в четирите върху стълбовете, на които бе окачена завесата. Тя прехапа устни и бавно пристъпи напред. Спря едва когато протегнатата й ръка докосна кивота. Двете сфинксови глави сега бяха обърнати една към друга.

Космическото пространство

3 минути до разрушението

Тъпите носове на бомбоносителите на тридесет и една кобалтови бойни глави бяха насочени към земната повърхност отдолу.

Кратерът Нгоро-нгоро, Танзания

3 минути до разрушението

От известно време сателитният телефон на Лексина не преставаше да звъни. Вече беше получила потвърждение от Елек, че ключът е у него. Имаше точна представа какво се е случило с няколко от американските съдове край Великденския остров и знаеше, че войната е започнала отново. Знаеше също така коя е най-вероятната следваща стъпка в ескалацията на военните действия. За момента най-голямата заплаха идваше от Америка.

Решението беше просто, произхождащо от развитието на събитията и несъобразяващо се с каквито и да било човешки емоции. Както много други решения, взимани от нейните предшественици.

Телефонът отново започна да звъни и тя го погледна равнодушно, без да протегне ръка към него.

Пустинята Гоби, Монголия

2 минути и 30 секунди до разрушението

— Значи въпреки всичко ще бомбардират Щатите, така ли? — обърна се капитан Билъм към Търкот, след като той изключи сателитния си телефон.

— Не и докато не сме се предали — отвърна мрачно Търкот. Той извади една черна кутия от джоба на ризата си и отвори капачето. — Време е да им покажем, че не се даваме лесно.

Върху предния капак имаше серия от копчета и той натисна първото.

Елек се завъртя рязко на седалката, когато изпод капака на саркофага долетя пронизителен писък. Той спря дракона, оставяйки го да виси на известно разстояние над земята, и се доближи до саркофага. В мига, когато повдигна капака, дразнещият звук беше прекъснат. Черният калъф, в който беше поставен ключа, лежеше на дъното.

В горната част на саркофага се търкаляше лъщящ метален цилиндър, с дължина около метър и диаметър — половина. Елек едва не подскочи от изненада, когато от един миниатюрен говорител, залепен за стената на саркофага, проехтя гласът на Търкот.

— Това, което виждаш, е двадесеткилотонна атомна бомба. Не зная от какво е направена летящата ти машина, но избухне ли бомбата, ключът неминуемо ще бъде унищожен. Сега, след като знам, че ме чуваш, бих искал да посъветваш Лексина да се обади по телефона.

Сателитният телефон иззвъня. Търкот си погледна часовника, преди да отвори капака. Оставаха по-малко от две минути до мига, когато „Страцида“ щеше да изсипе смъртоносния си товар.

— Е, ще правим ли сделка? — попита Търкот, без да изчака да чуе глас отсреща.

— Ще деактивирам „Страцида“ — произнесе равнодушно Лексина. — А ти изключи проклетата си бомба.

— Няма да стане толкова лесно — заговори бавно Търкот, макар че не сваляше очи от циферблата на часовника. — Искам първо да освободиш „Страцида“ и „Уорфайтър“ от контрола на „нокътя“ и да ги преместиш на орбити, на които никога вече няма да се срещнат. Ако не се съгласиш, ще разруша ключа.

Последва дълго мълчание — твърде дълго, имайки предвид, че стрелката на часовника подмина границата на последната минута.

— Съгласна съм.

Зона 51

2 минути до разрушението

— „Страцида“ е деактивирана — обяви Кинсейд, който следеше съобщенията, препращани от Космическия център. — В момента се отдалечава от „хищния нокът“.

Майор Куин се отпусна на стола, внезапно изгубил сили и енергия. На другия край на заседателната зала Кинсейд преглеждаше фотографиите, които им бяха изпратили от центъра — копия от последните снимки, направени от Хабъл на Сидонийския регион на Марс. Четирите купчини отломки бяха нараснали и камерата вече бе в състояние да различи неголям очистен район — там имаше сложна конструкция от черен метал.

— Какво ли е това, за Бога? — промърмори Кинсейд.

Платото Гиза

2 минути до разрушението

Откъм коридора отекнаха стъпки от тежки ботуши и Муалама втренчи разтревожен поглед към входа на малката зала.

Каджи изтича при отвора и спря, вдигнал предупредително ръка.

— Нямате право да влизате тук — произнесе той.

— Ти си глупак, старче — отвърна нисък, шептящ глас, който накара космите по тялото на Муалама да настръхнат.

Професорът застана до Каджи. В коридора бе спряла висока, тъмна фигура, загърната с черно наметало. Отзад се виждаше група въоръжени мъже. Ниско спуснатата качулка скриваше напълно лицето на новодошлия. Двама от въоръжените мъже водеха дребен, мургав юноша, който очевидно им беше пленник.

— Чувал съм за теб, Ал-Иблис — рече Каджи. — Но дори ти нямаш право да влизаш тук.

— Аз пък зная, че синът ти ми е пленник — отвърна Ал-Иблис. — Следващият потомък на уаджетите от Акерското плато.

Той махна с ръка и един от мъжете измъкна светкавично нож и го прекара по шията на младежа. От раната рукна тъмна кръв.

Каджи изкрещя нещо на арабски и се хвърли напред, но Ал-Иблис го пресрещна с изпъната ръка. За миг Муалама зърна нещо между пръстите на непознатия, някакво черно, метално острие, което той бе крил в широкия си ръкав. Острието се заби в гърлото на Каджи и главата на уаджета се отдели от тялото в мига, когато нещастникът протегна сгърчените си пръсти към шията на Ал-Иблис. Краката му се подгънаха и Каджи бавно се свлече на пода. Муалама проследи като хипнотизиран как острието се прибира в ръкава на Ал-Иблис.

— Ти си професор Муалама. — Не беше въпрос, по-скоро уточняване на фактите. Ал-Иблис забеляза медальона върху шията на Муалама. — Дадох го на Бъртън в Мека — преди доста години. Но той ме предаде.

— Но това е било преди повече от сто години! — възкликна професорът.

— Скитам се по Земята отпреди зората на тази цивилизация — произнесе Ал-Иблис. — Имал съм много имена и повечето от тях сега са част от легенди. Значи ти си този, който върви по стъпките на сър Ричард Франсис Бъртън. Не може да ти се отрече изобретателност. В Бразилия хората ми за малко да те заловят. Аз също се опитвах да узная онова, което е научил Бъртън. Веднъж, преди много години, бях само на крачка от успеха.

— Ти си Домека? — Муалама си спомни за доклада, с който се беше запознал в Зона 51.

— Това е едно от многото ми имена.

— А кое е истинското ти име? — попита Муалама, като същевременно се чудеше какво ли прави Дънкан.

Ал-Иблис премести поглед от него към завесата.

— Там е Дънкан. Ще я почакаме.

Пустинята Гоби, Монголия

2 минути до разрушението

Търкот набра сателитния телефон на Дънкан, но никой не отговаряше на сигналите.

— Вашите заповеди, майоре? — попита капитан Билъм, застанал до него.

Търкот изключи телефона. Коленичи, загреба шепа пясък и я остави да изтече между пръстите. Спомни си, че след като унищожи аирлианския флот, също се беше приземил в пустиня. Друга пустиня, но същата война. А ето че сега бе изгубил връзка с Дънкан…

— Качвайте се — нареди той.

— Направление? — попита Билъм, докато крачеха към скакалеца.

— Египет.

Епилог

Дълбоко под повърхността на платото Гиза Лиза Дънкан положи ръце върху капака на старозаветния кивот. По тялото й премина вълна, която я изпълни със сила. В пространството между двата херувима-сфинкса се появи червено сияние, което започна да се разширява, и постепенно я обгърна.

Лиза вече не можеше да чуе гласовете на онези, които бяха останали зад завесата. Кивотът под ръцете й изпълваше целия реален свят. Тя сви пръсти и стисна ръба на капака. Имаше странното чувство, че се е озовала извън нормалния ход на времето, отвъд пределите на всичко, което досега бе познавала и че дори вече не беше на Земята. Тя повдигна капака. Отвътре бликна златиста светлина и постепенно разсея червеникавото сияние. Капакът щракна и се изправи във вертикално положение и откри пътя към вътрешността.

КНИГА 5

ГРААЛЪТ

МИНАЛОТО

Пролог

Авалон, Англия

528 г.сл.Хр.

Гъсти облаци се скупчваха над острова, раздирани от светкавици и разтърсвани от гръмотевици — сякаш боговете показваха недоволството си от сцената, която се разиграваше долу. Голямата равнина на Западна Англия се простираше във всички посоки докъдето стига взорът. В центъра имаше плитко езеро, от което стърчеше Тор, — продълговат остров със стръмни брегове, наподобяващ гигантско укрепление, величествено творение на природата, високо над сто и петдесет метра. На самия връх бе кацнал манастир от дялан камък, чиято кула се извисяваше над острова и равнината. Пред стените на манастира се бяха струпали дузина въоръжени мъже с метални доспехи, наобиколили тялото на водача си, който лежеше подпрян на източната стена на кулата.

Кралят, когото рицарите наричаха Артур, умираше и в това не се съмняваше нито един от оцелелите войни. Твърде дълбоки бяха раните му, прекомерно голяма загубата на кръв. Ала макар отпаднал и слаб, кралят все още стискаше дръжката на меча си Ескалибур. Между незасъхналите кървави петна по острието на меча прозираха издълбаните върху лъщящата му повърхност тайнствени рунически знаци.

Артур лежеше по гръб, бронята на гърдите му бе смачкана и пробита на няколко места. Ярките му сини очи гледаха към небесата. Беше едър мъж, висок над метър и осемдесет, с мускулесто телосложение — прославен и безстрашен войн. Имаше червеникава коса, посребрена на слепоочията и темето. Макар да бе прекарал по-голямата част от живота си на бойното поле, кожата му беше бледа.

Неколцина от рицарите гледаха на изток, към Камлан, откъдето бяха дошли. До тази сутрин все още бе съществувала мъничка надежда гражданската война, която разкъсваше Британия, да свърши с мир. Веднага след зазоряване войските на Артур и тези на Мордред се бяха разположили от двете страни на полето при Камлан. Малко по-късно двамата водачи се срещнаха, под флага за преговори, в средата на бойното поле. От това, което щяха да си кажат, зависеше съдбата на войниците, които чакаха, стиснали с овлажнели длани дръжките на своите мечове и копия.

И наистина, преговорите изглежда бяха довели до разбирателство, защото двамата предводители си стиснаха ръцете. Ала в мига, когато Артур се извърна, за да се върне при своите войски, Мордред му нанесе подъл удар със скрития в ръкава кинжал. Раненият Артур се обърна и извади Ескалибур от ножницата. Замахна и острието разсече металната броня върху рамото на Мордред. Едва тогава двамата тежко ранени мъже се отдалечиха, а войските им се вкопчиха в яростен бой.

Рицарите на Артур издърпаха коня на своя водач далече от бойното поле, така постъпиха и хората на Мордред. А през това време атаките не секваха, докато полето се обагри в кървавочервено и се покри с трупове.

Малцина бяха живите от двете страни, когато всичко приключи. Много битки бяха виждали рицарите, ала нито една от тях толкова кървава, дори когато се сражаваха срещу дивите шотландци от севера — а тази битка беше между англичани, рицари, заклели се във вярност пред краля. Но днес нямаше милост, ранените бяха доубивани на място, лишените от доспехи оръженосци — посичани на късове, окованите в тежки брони рицари — поваляни на земята и стъпквани безжалостно с копита, удряни с брадви и мушкани с копия през отворите на шлемовете или процепите под мишниците.

Поне Артур бе успял да нанесе тежък удар с Ескалибур на Мордред, и то пред очите на всички. Сега оставаше само да се надяват, че копелдакът е ранен или мъртъв.

Никой на Тор не знаеше кой е победителят в битката и дали войната е свършила. Малко след раняването на краля неговият доверен кръг от телохранители, известен като рицарите на Кръглата маса, бе положил Артур на носилка, за да го отнесе далече от бойното поле, откъдето така и не пристигна вестоносец с послание за победа или поражение.

Рицарите усещаха, че скупчващите се в небето над тях оловносиви облаци ще доведат със себе си буря, но какво вещаеше тя не знаеше никой, а Мерлин бе далеч, за да разчете небесните знаци. Магьосникът бе изчезнал загадъчно няколко дни преди сражението и сега мнозина проклинаха името му. Повечето от тях си даваха сметка, че епохата на Камелот е безвъзвратно отминала и скоро в Англия ще властват отново невежи варвари.

Войните се отдръпнаха изненадано, когато масивната дървена врата в стената на манастира се отвори със скърцане. Бяха тропали продължително на същата тази врата малко след като пристигнаха, но без резултат. Избраха това място заради легендата, в която се казваше, че островът Авалон бил обитаван от Краля на рибарите[71] и неговите верни рицари — безсмъртни човеци, които можели да дарят с вечен живот и други, стига да ги сметнат достойни. А нима не е такъв и техният крал Артур?

Ала когато дойдоха тук, откриха само пуст, безлюден остров и една залостена кула.

Но ето че сега на прага се изправи човек, озарен от идещата зад него светлина. Беше облечен с черно расо, косите му бяха докоснати от среброто на времето, оставило своя неумолим отпечатък върху сбръчканото му лице. Старецът дишаше тежко, сякаш идеше отдалеч. И макар в изгърбената му фигура да не се спотайваше заплаха, рицарите неволно отстъпиха, когато им даде знак да му сторят път до мястото, където бе положен Артур. Подчиниха се всички, освен рицарят, приклекнал до краля.

— Ти ли си Кралят на рибарите? — попита Парсивал — най-дръзкият от всички, когато старецът се приближи. Ризницата на рицаря бе опръскана с кръв и покрита с белези от многобройни удари, кръв се стичаше и по лявата му ръка, където го бяха пронизали с нож, малко преди Артур да получи смъртоносната рана. С дясната ръка Парсивал продължаваше да стиска дръжката на меча, сякаш още се кореше, задето не бе отбил удара, повалил неговия крал. Той беше едър мъж, невисок, но плещест, с черна, залепнала на челото коса. Една тъничка червена линия прорязваше бузата му на мястото, където го бе близнало вражеско острие.

— Не съм крал — отвърна непознатият.

— Монах ли си тогаз? — настояваше Парсивал, обезпокоен задето бе допуснал стареца толкова близо до умиращия крал.

— И тъй можеш да ме наречеш.

Парсивал огледа расото на непознатия, видя оръфаните му ръкави и овесената на шията верига.

— Обличаш се като Мерлин. Да не си свещеник от старата вяра, от онези, дето се прекланят пред дърветата? С черна магия ли се занимаваш?

— Моите предци — заговори спокойно непознатият — обитават Инисуитрин, който вие наричате Авалон, още от зората на времето. Но ние не почитаме богове, нито практикуваме магьосничество.

— Тогаз сигурно си друид? — подскочи Парсивал. — Говори се, че открай време тоя остров се обитава от друиди. Казват още, че тук пеели вечната песен, ала когато дойдохме, не открихме никого.

— Сега не е време да отвръщам на въпросите ти. — Мъжът коленичи и положи сбръчканите си ръце върху окървавените ръце на краля.

— Ще можеш ли да го изцериш? — попита Парсивал. Само той бе останал близо до крал Артур, другите рицари се бяха отдалечили към ръба на скалата, откъдето надничаха в посока към бойното поле, с надежда да зърнат някакъв признак за победа или поражение. Знаеха, че ако хората на Мордред надвият, не могат да чакат пощада.

— Лечителите — както вие им казвате — мисля, че ще дойдат малко по-късно — рече монахът.

— Какви са тези лечители? — попита Парсивал.

— Не ти трябва да знаеш. Губим ценно време. Остави ме за малко да поприказвам с краля насаме — трябва да му дам опрощение по начин, който само той ще разбере.

— Нали каза, че не почиташ никой бог? — възрази Парсивал.

— Ти го доведе тук, остави сега на мен да сторя каквото е необходимо — сопна се монахът. Той вдигна ръка към Парсивал и произнесе със сдържан глас: — Нищо лошо не ще му сторя.

— Остави ни сами, Парсивал — обади се в този момент и кралят. — Не се страхувай от този човек.

С видима неохота Парсивал се присъедини към останалите рицари.

Монахът се надвеси над Артур, тъй че само кралят да чува думите му.

— Дай ми ключа!

Артур извърна поглед към него. В очите му не се долавяше и следа от болката, която го измъчваше.

— Зная за теб. Казваш се Брин, нали?

Монахът кимна.

— Ти си Наблюдателят от този остров. Един от твоите хора, Мерлин, започна всичко това.

Брин поклати глава.

— Ние го наричахме Мирдин. Но сетне измени на клетвата, която даде. Вече не е от хората ми. Ти обаче трябваше да се досетиш, че сред най-приближените ти има предател.

— Какво искаш? — попита отпаднало Артур.

— Ключа. У мен ще е в безопасност.

— Моите рицари ще го пазят — възрази Артур и премести поглед върху снишаващите се облаци. — Мерлин ми го даде като компенсация за Граала. Не биваше да бъде използван и така стана. Ти дори не знаеш какво може.

— Мерлин въобще нямаше право да изравя нито ключа, нито Граала. Тъкмо заради него бе нарушено равновесието.

— Исках само да помогна — рече Артур. — Да поправя стореното. Да възстановя равновесието.

Откъм групата рицари долетяха развълнувани викове.

— И какво ще стане, ако другите стигнат тук първи? — попита ядосано Брин. — Току-що са видели край брега кораб със знамената на Мордред, който се е отправил насам. На тях ли ще дадеш Ескалибур и онова, над което той властва? Обещах да пазя ключа на сигурно място в недрата на Тор. Там никога не ще го открият. А когато твоите хора дойдат в определеното време, ще го получат от мен. Помни, ние само наблюдаваме, не вземаме ничия страна.

— Така ли?

Брин положи длан върху челото на Артур.

— Малко ти остава.

— Няма да го дам на теб.

Брин плъзна ръка надолу и палеца му притисна лявата очна ябълка на краля. Между пръстите му остана малко синкаво стъкълце, невидима досега прозрачна контактна леща. Артур премигна и ококори очи, разкривайки кървавочервения ирис на лявото. Зеницата бе малко по-тъмна от ириса и издължена вертикално като при котките.

Брин завъртя глава и посочи с брадичка рицарите.

— Мога да им покажа какво си в действителност и тогава доброто, което си сторил, ще бъде забравено завинаги. Не като крал ще те помнят, а като чудовище. Представи си само — Чудовището от кръглата маса.

Артур затвори очи и едва сега на лицето му можеше да се прочете болката, която го измъчваше.

— Ами Граалът?

— Вече е в ръцете на хората на Мордред, но те не знаят за какво служи, нито ще успеят да му го отнесат навреме. Мордред също умира. Човек от моя орден е в техния лагер, той ще открадне Граала и ще го скрие далеч оттук. Ще се върнем отново, когато всичко стане каквото беше някога.

— Не ме лъжи, човече.

— Кълна се в моя пръстен… — Брин повдигна металния пръстен на лявата си ръка, върху който се виждаше гравирано човешко око — в честта на моя орден, в сина ми, следващия Брин, следващия Наблюдател от Инисуитрин, че казвам истината и само истината.

Един от рицарите извика, че към острова се приближава кораб, над който се вее знамето на Мордред.

Артур заговори толкова тихо, сякаш на себе си:

— Всичко, заради което дойдох в Англия, бе да възстановя реда и да помогна на твоите хора.

— Тогава остави ме да приключа делото ти — отвърна Брин. — Позволи ми да върна мира, Сянко на Артад.

Рицарят се размърда неспокойно, чул своето истинско име.

— Запази го в тайна. Не знаеш колко време и усилия ми отне да го крия от хората.

— И ще го сторя, само ми дай ключа. Не ни остава много време. Трябва да се прибера в Тор преди да са дошли хората на Мордред.

— Вземи го — промълви Артур и разтвори ръка.

Брин взе Ескалибур и го пъхна под расото си. Когато се готвеше да се изправи, Артур се вкопчи в дрехата му.

— Гледай да спазиш дадената дума, Наблюдателю. Помни, че ще се върна.

Брин кимна.

— Помня го. Писано е, че твоята война ще избухне отново, но следващия път ще обхване цялата планета и когато това стане, зная, че ще се появиш и ти.

На устните на Артур затрептя изнурена усмивка.

— Онази война ще е отвъд пределите на планетата, Наблюдателю. Твоите хора знаят толкова малко. Дори на Атлантида те не разбираха понятия като вечност, вселена и реалност. Мерлин е глупак, щом се опитва да вземе Граала — още не е ударил неговият час.

— Знаем достатъчно — възрази Брин. Изправи се и тръгна забързано към отвора. Масивната врата се затръшна след него.

Парсивал отново се наведе над краля.

— Сир, врагът иде насам. Трябва да ви преместим.

Артур поклати глава, присвил очи.

— Не. Ще остана тук. Но вие вървете. Разкажете на всички какво се опитахме да направим. Разкажете им за доброто, за кодекса на честта. Остави ме сега. Скоро ще умра.

Дотичаха и останали рицари, всички уплашени от думите на своя крал.

— Сир, кълнем се да избием до крак предателите на Мордред. Ще дадем живота си за вашия!

— Не. Това е последната ми дума. Искам да ми се подчините, както сте се подчинявали винаги.

Едва тогава Парсивал забеляза изчезването на меча.

— Ескалибур! Къде е той?

— Взе го монахът — отвърна тихо Артур. — Ще го пази на сигурно място, докато потрябва отново. Аз ще се върна. Обещавам! А сега вървете! Идете си, докато още можете, и разкажете на всички за делата, които извършихме!

Един по един оцелелите рицари се поклониха пред своя крал и изчезнаха зад пелената на бурята. Накрая остана само Парсивал. Той се приближи до краля и коленичи.

— Сир.

Артур не отвори очи.

— Парсивал, ти също си върви. Ти беше моят най-верен рицар, но сега те освобождавам от служба.

— Заклех се, кралю — възрази Парсивал, — да не те изоставя никога. Няма да го сторя и сега, господарю мой.

— Трябва. Няма никаква полза да останеш. Не бива да си тук, когато дойдат за мен.

— Аз ще се бия с хората на Мордред.

— Не говоря за тези роби, дето се подчиняват сляпо и не знаят що е свободна воля.

Парсивал се намръщи.

— Тогава кой ще дойде за теб, господарю?

Артур се пресегна и сграбчи ръката на рицаря.

— Парсивал, има нещо, което можеш да направиш. Нещо, което искам да направиш. Трябва да тръгнеш да търсиш…

— Да, господарю? — подкани го Парсивал.

— Ще търсиш светият Граал.

— Но Граалът е само легенда… — поде Парсивал.

Артур го прекъсна нетърпеливо.

— Граалът съществува. Той е… — кралят млъкна, сякаш търсеше най-подходящата дума. — Той е източникът на всяко познание. Той носи безсмъртие на онзи който разкрие тайните му. Граалът не е като нищо в този свят.

За първи път, откакто бяха отнесли Артур от бойното поле, в очите на Парсивал проблесна пламъчето на надеждата.

— И къде е този Граал, господарю? Къде да го търся?

— Виж, това трябва сам да откриеш. За него се говори на много места, значи е пътувал от едни краища в други… дълги години. Но повярвай ми, Граалът съществува. Внимавай, той ще се пази добре. А ако го намериш… — Артур направи пауза.

— Да, господарю?

— Намериш ли го, не бива да го докосваш! Пази го така, както пазеше мен. Ще изпълниш ли молбата ми?

— Не искам да те изоставям, господарю.

— Няма да ме изоставиш, защото отивам на по-добро място. Направи каквото ти заповядах.

Парсивал се надигна бавно и неохотно и се наведе, все още стиснал в ръцете си тези на краля.

— Господарю, ще започна веднага диренето, за което се разпореди.

Артур му стисна ръката.

— Рицарю мой, има нещо, което не бива да забравяш по време на тази мисия.

— Да, господарю?

— Не се доверявай никому! Около Граала винаги се навъртат измамници. Бъди внимателен. — Той пусна ръката на Парсивал. — Върви сега! Заповядвам ти да тръгнеш!

Парсивал се наведе и целуна краля по челото. Сетне се изправи и тръгна.

Артур остана сам на върха на Тор. Едва тогава отвори наново очи. Вече чуваше викове откъм източните склонове — наемниците на Мордред се катереха по скалистия бряг, — но очите му останаха вперени в небето, в очакване.

От облаците се появи златиста метална сфера, спусна се бързо надолу и увисна на три метра над Артур. Тя остана там в продължение на няколко секунди, след това се стрелна на изток. Откъм тази посока се разнесоха изплашени викове, блеснаха светкавици, сетне всичко утихна. Сега Артур бе единственият жив на планината Тор.

Сферата се върна и отново увисна над краля. Той погледна над нея, все още очакващ, стиснал със сетни сили отлитащия живот. Най-сетне от облаците се показа сребрист диск, поне десет метра в диаметър, с плосък връх.

Дискът се приземи на върха, непосредствено до манастира. Отгоре се отвори люк, през който излязоха две необичайно високи жени, облечени в бели дрехи. Очите им бяха червени, също като лявото око на Артур, след като Брин бе свалил лещата.

Жените се приближиха до облегнатия на стената крал и застанаха от двете му страни. Едва сега отметнаха качулки, под които се показаха червеникави, късо подстригани коси. Кожата им беше бяла, почти прозрачна.

— Къде е ключът? — попита едната с нисък, режещ глас.

— Взе го един Наблюдател — обясни Артур. — Аз му го дадох. Трябваше да го скрием, за да възстановим мира.

— Сигурен ли си, Сянко на Артад? — попита другата жена. — Все още можем да си го върнем. Не бива да се доверяваме на Наблюдателите. Мерлин бе от техния орден.

— Сигурен съм — кимна Артур. — Направих каквото смятах за правилно. Макар да пробуди силите на злото, Мерлин се бореше за справедлива кауза. Да знаеш каква е съдбата на Граала?

— Беше при наемниците на Мордред, но те не разбраха значението му. Сега е у един Наблюдател. Можем да го вземем от него.

— Не.

Двете жени се спогледаха.

— Мирът трябва да бъде възстановен — повтори Артур. — Още не е ударил часът.

Той се облегна назад, доволен, че поне част от онова, което му бе казал Брин, е истина. Знаеше, че не бива да им разкрива задачата, с която бе отпратил Парсивал. Това бе единственият начин да прокуди любимия си рицар от Тор. Ако Парсивал бе останал тук, щеше да сподели участта на хората на Мордред. Артур знаеше, че неговият рицар никога няма да намери Граала, но поне му бе дал някаква цел в живота, а това бе важно за хора като него.

— А Сянката на Аспасия? — попита Артур.

— Мордред също ще умре в този живот, но там вече има няколко Водачи, които ще се погрижат за духа на Аспасия.

Тялото на Артур се сгърчи от болка.

— Да свършваме тогава. Нямам повече сили. Помни, че аз също съм само сянка.

Двете жени се спогледаха отново и бавно кимнаха.

— Духът на Артад трябва да бъде съхранен — произнесе първата.

Артур кимна.

— Моят дух трябва да бъде съхранен.

Втората жена коленичи до него, стиснала в ръка късо черно острие. С него разряза като масло очукания метален нагръдник на краля и отдолу се показа окървавената му гръд. Върху кожата проблясваше златист медальон във формата на две протегнати молитвено ръце, без тяло. Жената сряза веригата на медальона и го вдигна така, че да го вижда другата жена — и Артур.

— Ние вземаме духа — духа на Артад — произнесе тя.

Кралят кимна отпаднало.

— Духът на Артад ще бъде съхранен. — Главата му се отпусна на гърдите и устните помръднаха отново, но без да се чуе звук.

— Готов ли си да се разделиш с обвивката, която съхраняваше този безценен живот? — попита го жената.

— Готов съм — отвърна Артур със затворени очи.

— От последния път, когато се сля с Ка, има ли нещо, което трябва да ни кажеш?

Артур поклати глава. Знаеше, че когато духът си отиде, няма да остане никакъв спомен за задачата, с която бе отпратил Парсивал. И това бе последната му мисъл.

Черното острие се впи в разголените му гърди, пронизвайки сърцето. По тялото му премина мъчителна конвулсия, след това кралят замря. Жената се изправи и прибра ножа в канията.

Другата жена протегна облечената си в ръкавица ръка над тялото. Пръстите й се сгърчиха, сякаш смачкваха нещо, което се криеше в дланта. Когато ги разтвори отново, върху тялото, лицето и доспехите на краля се посипаха мънички черни семенца. Там, където падаха, те се скупчваха и претъркулваха към откритите места. А когато достигаха кожата, проникваха вътре, прояждайки всичко по пътя — плът, мускули, кости. Само след десет секунди от краля бяха останали само доспехите и дрехите.

Приключили церемонията, двете жени закрачиха бавно към сребристия диск. След като ги прибра на борда, дискът се издигна безшумно и изчезна сред облаците.

Едва сега от небето рукна дъжд, обявявайки пристигането на канонадата от гръмотевици и светкавици, които стовариха гнева си върху Тор. Една ослепителна светкавица удари право в кулата на манастира и я превърна в купчина от камъни и пепел, които засипаха останките на краля.

НАСТОЯЩЕТО

1.

Платото Гиза, Египет

Дълбоко под повърхността на платото Гиза Лиза Дънкан положи ръце върху капака на старозаветния кивот. По тялото й премина вълна, която я изпълни със сила. В пространството между двата херувима-сфинкса се появи червено сияние, което започна да се разширява, и постепенно я обгърна.

Лиза вече не можеше да чуе гласовете на онези, които бяха останали зад завесата. Кивотът под ръцете й изпълваше целия реален свят. Тя сви пръсти и стисна ръба на капака. Имаше странното чувство, че се е озовала извън нормалния ход на времето, отвъд пределите на всичко, което досега бе познавала, и че дори вече не беше на Земята. Тя повдигна капака. Отвътре бликна златиста светлина и постепенно разсея червеникавото сияние. Капакът щракна и се изправи във вертикално положение. Пътят към вътрешността бе открит.

От седемте чудеса на античния свят само едно е останало запазено до наши дни. На югозапад от Кайро, непосредствено върху платото Гиза, са разположени трите гигантски пирамиди на фараоните Хуфу, Хефрен и Микерин, символично охранявани от Големия сфинкс, чието каменно лице е извърнато на изток, към изгряващото слънце и долината на река Нил — източник за живота в Египет откакто свят светува.

И четирите структури носят върху себе си белезите на времето — ръчно шлифованите варовикови плочи, с които някога били облицовани трите пирамиди, отдавна са откраднати и използвани като строителен материал, лишавайки ги донякъде от тяхното истинско великолепие. Ала едва след построяването на Айфеловата кула пирамидите престанали да бъдат най-високите постройки на Земята.

Когато пътникът се приближава откъм Нил, средната от трите пирамиди, тази на Хефрен, изглежда най-голяма, но причината е, че тя е построена върху по-високото място. В действителност най-висока е пирамидата, вдигната по заповед на фараона Хуфу — тази, която лежи на североизток. Височината й е сто четиридесет и четири метра[72], а на площ покрива осемдесет акра, което я прави най-голямата каменна постройка в, света. Най-малката от трите пирамиди, тази на Микерин, е висока едва 70 метра.

Страните и на трите пирамиди са ориентирани точно по четирите посоки на света и са подредени по големина от север на юг. Сфинксът лежи в подножието на средната пирамида, но достатъчно на изток, за да охранява и входа на най-голямата — тази зад лявото му рамо.

Откакто хората кръстосват платото под сянката на гигантските каменни постройки, те си остават най-голямата загадка на вековете. Египтолозите разполагат с данни за възрастта и произхода на трите пирамиди и Сфинкса, но за един по-щателен анализ подобна информация е крайно недостатъчна. В нито една от пирамидите не бе открита мумия, което хвърляше съмнение върху най-старата теория, че пирамидите са грамадни мавзолеи. Съвсем доскоро всяко новооткрито помещение във вътрешността им се оказваше празно. Още по-странна е липсата на каквито и да било документи във връзка със строителството на пирамидите и Сфинкса, дори сред многобройните папируси от различните египетски династии.

Последните разкрития, че извънземни — аирлианците — са посетили Земята в далечното минало и са останали тук, доведоха до преоценка на цялостната човешка история, както и на теориите за построяването на пирамидите. Питър Нейбингър, един от членовете на групата, разкрила тайните на Зона 51, бе стигнал до свое собствено заключение за целта на издигането на пирамидите малко преди да загине в Китай: ако бъдат облицовани отново с шлифовани варовикови плочи, те ще се превърнат в гигантски радарни отразители, чиито сигнали могат да бъдат засечени надалеч в космоса. Това го бе навело на мисълта, че пирамидите са своего рода сигнални кули, предназначени да ориентират космически кораби. Малко след това Нейбингър се бе натъкнал на друго, още по-изумително откритие — че един участък от Великата китайска стена е бил построен във формата на староруническия йероглиф, означаващ на аирлиански ПОМОЩ.

За съжаление Нейбингър не бе живял достатъчно, за да разкрие загадката на Сфинкса. С помощта на друг археолог, професор Джоузеф Муалама от Танзанийския университет, Лиза Дънкан откри, че Сфинксът е гигантски знак за онова, което се крие под повърхността и което бе старозаветният кивот.

Почти на километър точно под тялото на Сфинкса е разположена пещера със сводести стени и с диаметър също приблизително километър. Пещерата се озаряваше от увисналата под тавана ярка сфера, миниатюрно слънце, светещо от хилядолетия — още от времето, когато в средата на пода е бил положен за първи път лежащият там предмет.

Това беше точно копие на Сфинкса, но изработено не от камък, а от гладко полиран черен метал, който сякаш поглъщаше светлината. Главата на този сфинкс бе по-голяма, а носът не бе строшен като на неговия по-едър близнак на повърхността. Очите на черния Сфинкс бяха рубинени, с издължени червени ириси, които сияеха от някаква вътрешна светлина.

Лапите на черния Сфинкс се протягаха почти на десет метра пред главата, която на свой ред се извисяваше на двайсетина метра над пода на подземната галерия. Тялото бе дълго към шейсет метра, а заедно с краката достигаше общо седемдесет метра. Между лапите, в пространството под брадата, стърчеше статуя с височина три метра, с приблизително човешки форми, ако се изключеха някои дребни различия — тялото беше твърде късо, а крайниците издължени. Но най-голяма разлика се забелязваше в главата с блестяща бяла кожа, провиснали уши, които почти опираха раменете, и две сияещи, червени очи насред продълговато тясно лице. Материалът, който покриваше горната част на главата — имитирайки коса, — бе също червеникав.

Пред статуята се беше събрала група войници, които очакваха заповеди. В коридора, водещ към кухината във вътрешността на черния Сфинкс, стоеше техният командир, известен на всички разузнавания от Близкия изток под името Ал-Иблис. Това, за което бе дошъл, вече се намираше в ръцете на Лиза Дънкан.

На пода, недалеч от него, бяха проснати две тела. И двамата, баща и син, бяха родени под името Каджи. Те бяха Наблюдатели и приживе знаеха тайната на черния Сфинкс. Срещу Ал-Иблис стоеше професор Джоузеф Муалама, археологът, поел щафетата от Нейбингър, опитвайки се да разкрие смисъла на древните загадки и мистерии. Именно благодарение на неговите изследвания за дейността на прочутия английски пътешественик сър Ричард Франсис Бъртън, той и Дънкан се бяха озовали при Големия сфинкс. Оттук по-възрастният от двамата Каджи ги бе отвел при черния Сфинкс, където бащата и синът бяха убити от Ал-Иблис, прекъсвайки нишката на рода, охранявал загадъчните постройки на платото Гиза от хилядолетия.

Ал-Иблис се обърна, когато един от хората му дотича с новината, че отвън се чувал шум на приближаващи се хеликоптери. Кресна няколко отривисти команди и хората му се завтекоха към изхода, подканяйки с насочените си оръжия Муалама да ги придружи.

Сиянието, бликащо от вътрешността на кивота, се отразяваше в лицето на Лиза Дънкан. Върху подложка от черен метал бе положен предмет, наподобяващ пясъчен часовник, дълъг трийсетина сантиметра и широк в двата си края петнайсет. Именно за него съществуваха многобройни легенди — това беше Свещеният Граал.

На външен вид той наистина приличаше на чаша, но Дънкан забеляза, че в нито един от двата му края няма кухина. Тя се пресегна, изненадана от факта, че ръцете й не трепват, и го повдигна. Граалът беше тежък, сякаш целият бе излят от метал.

Лиза приседна с кръстосани крака на земята до кивота и положи Граала пред себе си, след това му се полюбува в продължение на няколко минути. Беше повече от очевидно защо са му били посветени толкова много предания. Повърхността на Граала бе обгърната от приказно, златисто сияние. Изглежда бе изработен от същия материал, от който и стражът-компютър. От него сякаш се излъчваха вълни на спотаена енергия.

Тя протегна ръка на десетина сантиметра от плоската повърхност. Кожата й настръхна. Лиза приближи ръката си още, докато дланта й опря в метала, и я задържа в продължение на няколко секунди. Отдръпна я рязко едва когато сиянието на металната повърхност се увеличи. В горния край се показа малък отвор. Лиза Дънкан се наведе предпазливо и надникна вътре.

В дъното на отвора се виждаше малка, идеално кръгла вдлъбнатина с диаметър около пет сантиметра. Дънкан сбърчи вежди, после, съвсем бавно, пъхна показалеца на дясната си ръка в отвора. Когато докосна вдлъбнатината, кожата й отново настръхна, но не се случи нищо.

Тя извади пръста си и зачака. След десетина секунди отворът изчезна. Дънкан се замисли, сетне погледна Граала от другата страна. Допря гладката повърхност на долния край и не се учуди, когато тя също засия и се разтвори, разкривайки вдлъбнатина досущ като първата.

Нещо се поставяше в тези отвори, но какво? Докато гадаеше за отговора, несъзнателно напъха ръце в празните джобове на странната дреха, с причудливото име есен. Там, където трябваше да са урим и тумин. Джобовете бяха дълбоки само няколко сантиметра, което означаваше, че размерът на камъните съответстваше на двете отвърстия в Граала.

Изцяло вглъбена в загадката на легендарния предмет, тя така и не забеляза тъничките черни жици, прикачени към капака на кивота, които завършваха с нещо, наподобяващо сплескани розови цветчета.

Въздушното пространство на Средиземно море

Майк Търкот удари плоската страна на черния пълнител в бедрото си и подредените вътре 9-милиметрови патрони изтракаха с добре познат, донякъде успокояващ звук. За всеки случай чукна пълнителя повторно, сетне го пъхна в магазина на автомата, дръпна затвора и вкара първия патрон в цевта. Имаше странното усещане, че между него и останалите членове на групата — войниците от „Група А“ на американските Специални части, руснака Яков и китайската археоложка Че Лу, събрани във вътрешността на извънземния скакалец, който летеше с максимална скорост към Египет — съществува невидима бариера. След като зареди автомата, Майк го преметна на ремък през рамо. Едва тогава се облегна изморено и въздъхна. Протегна ръка и огледа пресния, още незараснал белег на раната.

— Болката е твърде емоционално изживяване — отбеляза Яков.

— Какво? — подскочи учудено Търкот.

Руснакът поклати глава, но не повтори забележката си, защото в помещението отекна друг глас.

— Сър, египетските власти отказват да ни дадат разрешение за навлизане в тяхното въздушно пространство — докладва капитан Билъм, който поддържаше постоянна радиовръзка още откакто бяха напуснали Монголия.

— Майната им — изруга Търкот и неволно стисна юмруци. — Имаме ли сведения от Зона 51 за точното местонахождение на Дънкан?

— Никакви — отвърна Билъм. — Последната информация беше за платото Гиза. Оттогава нищо ново. Разполагаме със сведения от разузнаването, че цялото плато е обкръжено от египетски военни части.

Яков положи ръка на рамото на Търкот.

— Приятелю, не мисля, че сега е времето — как се казваше — първо да стреляме, а сетне да задаваме въпроси. Не знаем къде точно е вашата доктор Дънкан. Може би ще успеем да се доберем с този скакалец до Гиза, хубаво, а сетне какво? Излезем ли навън, ще гърмят по нас като по патици.

Яков беше едър и плещест мъж, с рунтава брада, скриваща половината от лицето му. Беше член на групата, работеща в руското съответствие на Зона 51, известно под името Четвърти отдел, разрушено съвсем наскоро от извънземните. Изгубил „родния си дом“, Яков бе решил да се присъедини към Търкот и Дънкан в търсене на истината за пришълците и техните последователи, които бяха оплели в мрежите на своите интриги цялата планета.

Яков се надвеси над Търкот.

— Освен това, имате ранен на борда. Не е ли по-добре да го откарате в болница?

Търкот усещаше, че в него са втренчени погледите на всички войници, а също и на Че Лу. Той сведе глава и се загледа през прозрачния под, към сините води на Средиземно море. Учените все още си блъскаха главите над този странен феномен на аирлианската технология, който позволяваше да се вижда през стените на скакалците, като същевременно пътниците остават невидими за външни наблюдатели. Търкот знаеше, че това е само едно от многото чудеса на аирлианците, които хората не можеха да си обяснят. Понякога му се струваше, че той и хората му са като шепа диваци, намерили някакъв странен сложен уред, захвърлен на морския бряг. През тези години бяха открили толкова много неща, някои от тях дори вече използваха, ала без да разбират принципите на тяхното действие. Но по-обезпокояващо бе това, което още не бяха открили и което пришълците продължаваха да прилагат в дейността си на Земята.

Откакто тайните на Зона 51 бяха станали обществено достояние — най-вече гигантският кораб-майка и атмосферните летателни съдове, наричани скакалци, — Търкот имаше усещането, че той и малобройната му група са попаднали във водовъртеж от събития, в основата на които стои съперничеството между аирлианците и техните получовешки наследници.

От едната страна бяха аирлианците на Аспасия, загинал благодарение на Търкот при взривяването на техния флот, потеглил от Марс, за да си възвърне кораба-майка. Смъртта му обаче по никакъв начин не бе повлияла на усилията на извънземните. На Земята те бяха поддържани от Водачите — мъже и жени, чиито умове бяха преустроени така, че да се подчиняват на директни заповеди, разпращани от стража-компютър. Местонахождението на щаба на Водачите — едно място, наричано „Мисията“, все още тънеше в неизвестност.

Водачите и техните последователи бяха призовани на Великденския остров, където стражът-компютър бе издигнал около острова невидим силов щит и с помощта на нанотехнология — микроустройства с размери почти на атоми — превръщаше хора и машини във верни последователи на Аспасия.

От другата страна бяха аирлианците, предвождани от Артад. Търкот подозираше, че Артад се намира в състояние на хибернационен сън в подземията на Голямата китайска гробница в околностите на Циан Лин и че той току-що бе предал „ключа“ за тази древна гробница на един от артадовите заместници, клонинг на хибрид между човек и аирлианец, когото наричаха Елек. Неговата група се подвизаваше под името Онези, които чакат. Търкот имаше усещането, че чакането им няма да продължи още дълго.

Лексина, водачката на Онези, които чакат, и неколцина от хората й се бяха отправили към Китай, за да отключат подземието на гробницата и да проверят какво — или кой — лежи там.

И двете страни, както неведнъж бяха показвали през последните месеци, нехаеха за броя на загиналите невинни хора, докато преследваха своите цели. Досега Търкот и партньорите му бяха намерили многобройни доказателства, че и двете страни са повлиявали различни моменти от човешката история — те бяха предизвикали появата на чумната епидемия през Средновековието, бяха ръководили действията на СС през време на Втората световна война. Понякога Търкот се будеше нощем с мисълта кои ли други епизоди от историята, която бе учил така прилежно в училище, са също плод на интригите и враждите на двете извънземни групи.

На всичко отгоре пипалата им бяха проникнали навсякъде, проваляйки неведнъж опитите на Търкот и хората му да противодействат. Последните месеци бяха белязани с многобройни случаи на предателство и убийства. След всичко това Търкот вярваше само на Лиза Дънкан, а ето че сега го съветваха да я изостави на произвола на съдбата.

Той премести поглед към сержант Болц, ранен по време на спасителната операция в Москва. Медиците на групата се суетяха около него, но беше очевидно, че войникът е изгубил твърде много кръв.

Мислите на Търкот бяха прекъснати от капитан Билъм, командира на „Група А“.

— Сър, ние сме с вас. Каквото и да решите.

Търкот почувства как го облива топла вълна на благодарност от навременната подкрепа.

— Навлязохме в египетското въздушно пространство — обяви пилотът. — На радара се виждат множество „посрещачи“. Лесно можем да ги изпреварим, но ако трябва да кацнем…

Търкот се обърна към Че Лу, сякаш се надяваше мъдростта на възрастната жена да помогне там, където здравият разум не намираше изход.

— Гиза е голям район — произнесе Че Лу. — Била съм там няколко пъти. На платото има още много тайни за разкриване. Подобни неща изискват време.

Търкот си спомни какво ги бяха учили в Школата за рейнджъри — всяко действие, дори погрешното, е по-добро от бездействието.

— Приготви се за приземяване — нареди той. — Проверете оръжието.

Войниците въздъхнаха облекчено и се заеха да преглеждат автоматите. Яков кимна бавно, надигна се и свали дългия шлифер, който едва ли щеше да му е нужен в пустинята. Отново се наклони към Търкот и пошепна:

— Това не е най-доброто решение, приятелю.

— Ако се забавим, може да нямаме втора възможност — възрази Търкот. После махна на пилота: — Снижи се, за да огледаме района. Ще ти покажа къде точно да ни оставиш.

Всички се ококориха, когато само на двайсетина метра от тях профуча един египетски изтребител.

— Дръжте се — предупреди ги пилотът, увеличи рязко скоростта и същевременно се спусна надолу. Скакалецът се носеше ниско над повърхността на платото и разпръсна някаква групичка селяни от близкото селце, тръгнали за Кайро.

Пилотът отново набра височина, когато се изравниха с града, но само колкото да летят в пространството между по-високите сгради, след това излязоха над Нил и скакалецът се плъзна на метър над водната повърхност.

Вляво вече се показа върхът на Голямата пирамида. Малко след това изникнаха и другите две пирамиди. Всички се люшнаха, когато скакалецът внезапно забави скорост. Търкот коленичи и погледна през пода към платото под тях. Виждаха се заели позиция войници и бронирани коли, разположени в полукръг на равни разстояния от двете страни на Сфинкса. След това зърна и малка групичка между предните лапи на Сфинкса, сред хората там се открояваше едра, черна фигура.

— Кацни ето там — той потупа пилота по рамото и му посочи Сфинкса. — Искам да ни оставиш върху главата. Всички да приготвят въжетата.

След като се разпореди, той скочи, нагласи стълбичката към горния люк и се закатери.

— Приближават хеликоптери — докладва вторият пилот.

Търкот вдигна люка и се показа отгоре. Вкопчи се в ръба на отвора, а в същото време скакалецът се изравни с главата на Сфинкса и опря в него. Търкот се плъзна по гладката повърхност на извънземния летателен апарат и скочи върху напукания камък. Свали автомата от рамото и се надвеси от ръба, за да погледне надолу.

Видя Муалама в центъра на група въоръжени мъже, облечени в пустинни камуфлажни униформи. До археолога стоеше човек с черно наметало и гледаше право нагоре. Лиза не се виждаше никъде. Търкот размота едно от въжетата и го прекара през карабината на колана си. След това премести автомата под дясната си мишница, а през това време останалите членове на „Група А“ се подготвяха за спускане.

— Хеликоптерите ще са тук след по-малко от минута — осведоми ги вторият пилот по радиостанцията. — Идват от север.

Хората долу вече бяха вдигнали оръжия към тях. Търкот и войниците му на свой ред насочиха дулата надолу.

— Това е международен инцидент — провикна се Ал-Иблис. — Американци нападат Египет. Чудесно. Да го исках, нямаше да се получи по-добре.

— Къде е Дънкан? — попита Търкот.

— Предлагам ви да си предадете оръжията — отвърна Ал-Иблис, без да отговори на въпроса му.

— Трийсет секунди до пристигането на вертолетите — докладва вторият пилот.

Търкот снижи глас така, че да го чуват само членовете на групата.

— Заслепяващи гранати на три, след това се качвате на скакалеца.

— Май няма да ви стигне времето — провикна се отдолу Ал-Иблис. — Тук аз командвам парада.

— Едно — рече тихо Търкот. Той се изправи и разпери ръце, сякаш се предаваше.

— Две. — Вече чуваше бръмченето на приближаващите се бойни хеликоптери и предполагаше, че са в обсега на техните картечници.

— Три!

Шест черни цилиндъра полетяха едновременно надолу и се посипаха върху главите на струпаните пред входа на Сфинкса хора.

Ал-Иблис се ококори от изненада — нима американците щяха да избият всички, дори Муалама?

Гранатите избухнаха. Поразяващата им мощ — да заслепят и оглушат временно жертвата — действаше в пределите на пет-шест метра. Въздействието и върху вражеската групичка беше опустошително.

Търкот скочи от главата на Сфинкса и се плъзна надолу по въжето. Останалите членове на „Група А“ драскаха по гладката повърхност на скакалеца към отворения люк, когато първият от приближаващите се хеликоптери избълва оловен дъжд със скорост три хиляди куршума в минута. Двама от командосите бяха буквално разкъсани от картечния огън и телата им полетяха надолу. Търкот ги видя да падат в пясъка, но остана съсредоточен върху онова, което му предстоеше — той присви крака и дръпна въжето така, че да забави скоростта си на спускане.

Петите му удариха песъчливия под между лапите на каменното чудовище. Хората около него все още бяха заслепени и зашеметени, от ушите на някои се стичаха кървави струйки. Търкот изтича при Муалама, прегърна го през кръста и нареди в микрофона:

— Давай!

Скакалецът започна да се издига — половината от оцелелите войници вече бяха вътре, останалите продължаваха да висят на ръба на люка. Търкот се поклащаше на въжето отдолу, прегърнал здраво Муалама.

Втори хеликоптер изстреля кратък картечен откос и свали една от баретите, преди скакалецът да се озове извън обсега на оръжията му.

2.

Кратерът Нгоро-нгоро,

Танзания, Африка

Лъвът бе заел позиция преди два часа и наблюдаваше без да помръдне малкото стадо от газели, които пасяха сред високата трева. Голямата котка вече бе стара и рефлексите й не бяха като в предишни сезони, затова пък действаше с предпазливост, натрупана с годините. Само преди две години лъвът щеше да изскочи от скривалището си, да достигне най-близката жертва и да я повали.

Сега той наблюдаваше с присвити очи, докато една от газелите се отдели неусетно от стадото. Беше най-старата и месото й навярно щеше да е жилаво, но важното беше, че ще го нахрани. През последната седмица уловът не бе много богат.

Лъвът напрегна мускули и заби нокти в податливата почва. Само още няколко крачки и плячката нямаше да му се изплъзне. Но внезапно всички животни от стадото замръзнаха и повдигнаха едновременно глави — не към скривалището на лъва, а към небето близо до ръба на кратера.

След това побягнаха. Лъвът бавно се надигна и изпроводи с уморени очи стадото, което се отдалечаваше чевръсто към езерото Сода в средата на кратера. След това завъртя голямата си глава и потърси онова, което го бе лишило от тъй желаната храна. Жълтеникавите му очи премигнаха, неспособни да възприемат странното летящо създание, което току-що бе изникнало над ръба на кратера.

Беше далеч по-едро от птиците, които бе виждал, дълго десетина метра и широко около половината от това разстояние. От предната част на туловището стърчеше издължена шия, завършваща със змийско лице с големи челюсти, пълни с черни зъби. Очите бяха тъмночервени. Две къси крила се показваха от страните на туловището, но оставаха неподвижни.

Забравил, че е господар на животните, лъвът побягна след газелите, далеч от страховитото летящо създание…

Във вътрешността на летателната машина, намерена в една ниша в горните нива на гробницата Циан Лин в Китай, положил ръце върху контролните уреди, седеше извънземният хибрид Елек. Под него, на двадесетина километра във всички посоки се простираше вътрешната равнина на кратера Нгоро-нгоро, място, където миналото на Земята все още бе запазено непокътнато. Високият каменист кратер беше като естествена преграда, заобикаляща територия с площ стотина квадратни километра. В центъра на кратера се намираше единственият водоизточник, прочутото езеро Сода.

Отдясно внезапно блесна ярка светлина и Елек извъртя дракона, познат от китайските легенди още като Чи Ю, в тази посока. Екранът пред него регистрира още едно проблясване и Елек насочи уверено машината право към него.

— Видя ли ме? — разнесе се глас от радиото, който с еднаква вероятност можеше да принадлежи както на мъж, така и на жена.

— Виждам те, Лексина — потвърди Елек и се приготви да приземи Чи Ю край бреговете на езерото.

Там го очакваха три фигури. В центъра беше Лексина, предводителката на Онези, които чакат. От десетилетия тя се опитваше да възроди каузата на Артад — първо действаше от една секретна база в Антарктида, а сега се бе преместила в аирлианската база под дъното на езерото. Но събитията от последните седмици я бяха лишили от цел.

Сега обаче отново идваше време за действие.

От търбуха на дракона се показа къса и тясна стълбичка. Следвана от помощниците си, Лексина се качи на борда.

— Душите бяха преместени. — Елек кимна към другите — наскоро клонираните и преродени тела на Гергор и Коридан, двама членове на Онези, които чакат. Предишните Гергор и Коридан бяха получили смъртоносна доза радиация при разрушаването на руската Зона 51 на остров Нова Земя.

— Душите бяха преместени — повтори като ехо Лексина и се настани на седалката до него. — А сега да се погрижим същото да се случи и с истинския дух на Артад. — Тя протегна дългата си крехка ръка. — Връщаме се в Китай.

Западен Египет,

Великото пясъчно море

Търкот усещаше, че губи контрол над ръцете си, когато най-сетне скакалецът се спусна върху пясъчната равнина. Муалама, който веднага се строполи уморено, премигна с невиждащи очи.

— До няколко минути ще си възвърнеш зрението — успокои го Търкот. Скакалецът се приземи до тях. В една от прикачените товарни мрежи лежеше окървавено тяло на войник. Майк въздъхна.

— Къде сме? — попита Муалама.

— В пустинята — отвърна Търкот. — Къде е Дънкан?

— В черния Сфинкс, който е под каменния. Тя намери кивота. Предполагам, че засега е в безопасност — Ал-Иблис не може да стигне при нея.

Люкът на скакалеца се отвори и отвътре се подаде Яков, следван от капитан Билъм. Те приближиха увисналото в мрежата тяло.

Търкот се надигна и помогна на Муалама да се изправи.

— Трябва да се качим на борда — каза той. Усещаше, че руснакът го гледа, но реши да не му обръща внимание и насочи Муалама към отвора.

— Загубихме трима души при Сфинкса и още двама при атаката на вертолетите — докладва мрачно Билъм.

— Зная — кимна Търкот.

— Сега накъде, сър? — попита пилотът.

— Дънкан е под Сфинкса. — Търкот провери дали е зареден неговият МП-5. — Ако…

— Не можем да се върнем там — прекъсна го безизразно Яков.

— Сега те са объркани — възрази Търкот.

— Напротив, сигурно са дошли още подкрепления.

— Аз няма да я изоставя.

— Не можем да отидем при нея — повтори Яков.

— Тя е в безопасност — поне засега — намеси се Муалама. — При нея е кивотът, а той няма да позволи там да влезе човек без подходящата носия.

Търкот нямаше представа за какво говори професорът.

— Нека отидем в Зона 51 — предложи Яков.

Търкот погледна капитан Билъм. Групата му бе намаляла наполовина.

— Не виждам какво може да направим — заговори Билъм. — Нямаме план. Не знаем дори къде точно е госпожица Дънкан.

— Сержант Болц е изгубил много кръв — обади се медикът, надвесен над ранения при престрелката в Кремъл войник.

Търкот извади неохотно пълнителя, дръпна затвора, за да освободи патрона в цевта и бавно поклати глава.

— Връщаме се в Зона 51.

Платото Гиза,

Египет

Дънкан долови някакъв съвсем слаб шум. Сетивата й бяха изострени до краен предел и всеки дразнител удесеторяваше силата си. Тя остави неохотно Граала в подложката на кивота и се обърна. Главите на четирите сфинкса, поставени върху пръчките, на които бе закачена завесата, скриваща кивота от чужди погледи, бяха извърнати към входа на подземната зала. Рубинените им очи святкаха, сякаш бяха живи.

Макар стройна и добре сложена, Дънкан с мъка издържаше тежестта на одеждите, които носеше. Беше облякла дрехите, с които древните жреци се явяваха пред кивота — красиво извезан и специално изработен костюм. Най-отдолу имаше бяла ленена мантия, върху нея синя риза без ръкави, наречена меир, отгоре ефод — разноцветно късо палто, закопчано с две каменни брошки, и накрая си бе сложила есен — масивен нагръдник от вълнени и златни нишки, с прикрепени към тях скъпоценни камъни. На главата си носеше корона от три метални обръча. Всеки от обръчите, според Муалама, олицетворявал по две неща: трите свята на съществуването — земя, рай и ад, и трите форми на човешко развитие — духовна, интелектуална и физическа.

Само благодарение на тези одежди Дънкан бе преминала проверката на четирите глави. Тя знаеше, че дрехите са изработени по аирлианска технология, която херувимите трябваше да разпознаят, преди да й позволят да се приближи до кивота.

Лиза се обърна с гръб към сандъка, положен върху невисок черен постамент. Старозаветният кивот бе висок и широк приблизително метър и дълъг малко повече от метър и половина. Беше обкован със злато, а двете дълги върлини, използвани за носене, бяха промушени през златните гривни на четирите ъгъла на ковчега — точно както бе описано в Стария завет.

Най-интригуващата част бяха двата херувима-сфинкса на капака. Те бяха точни миниатюрни копия на главата на черния Сфинкс, с рубиненочервени очи. Веднага щом се бе показала зад завесата, главите се бяха извърнали, за да я фиксират с нечовешките си погледи. Сложна автоматична охранителна система, съществувал от хилядолетия, предназначена да пази онова, което се съдържа в кивота.

Дънкан се доближи до завесата и се промуши през отвора. На входа на тунела стоеше висок мъж с черно наметало — без съмнение това бе Ал-Иблис. Зад него имаше още двама въоръжени мъже с пустинни камуфлажни униформи. Ал-Иблис бе закрил лицето си с качулка, така че в тъмното се виждаха само святкащите му очи.

— Дай ми кивота — произнесе той.

— Къде е професор Муалама? — попита Дънкан.

— Изведох го отвън. Той е мой пленник. Ако не ми предадеш кивота, ще наредя да го убият.

— Ами убий го тогава — отвърна студено Лиза.

Последва продължително мълчание.

— Ти нямаш представа какво държиш — рече спокойно Ал-Иблис.

— Държа кивота, в който се намира Граала.

Ал-Иблис се изсмя, звукът бе като скърцащи надолу по склон спирачки.

— Но не знаеш какво е Граалът, нали?

— Стига ми да знам, че е у мен, а ти го искаш. Дам ли ти го, няма да притежавам нищо. А това ще е глупаво. Не мисля, че трябва да ти имам доверие.

— В такъв случай сам ще си го взема. — Ал-Иблис махна с ръка и двамата мъже зад него се хвърлиха напред, с готови за стрелба оръжия.

Бяха направили само четири крачки, когато двете глави от близката страна на завесата изпуснаха ослепителни червеникави лъчи, които ги удариха в гърдите. Чу се неприятно цвърчене и двамата нещастници се строполиха на земята, с прогорени в гърдите дупки.

— Това беше глупаво — отбеляза Дънкан.

— Беше само проба — отвърна невъзмутимо Ал-Иблис. — Смятах, че след толкова много години охранителната система може да не работи. Дори аирлианската технология се разваля. Хайде, ела тук. Дай ми тези дрехи, за да мога да взема Граала. В противен случай ще наредя да убият твоя приятел — много бавно. Имам хора, които знаят как да предизвикват болка.

— Ако ти дам дрехите, аз ще съм следващата жертва.

Ал-Иблис бръкна в джоба си и извади 9-милиметров пистолет.

— Послушай ме или си мъртва — рече той, насочил оръжието към главата й. Ръката му не трепваше.

— Ако ме застреляш, как ще достигнеш тези неща? — тя посочи дрехите си. — Нищо няма да спечелиш.

Ал-Иблис кимна.

— Е, добре. И двамата държим по някой коз. Имам опит в подобни ситуации. Май ще се наложи да повдигна залога. Ти… имаш ли някаква представа колко важен е Граалът?

— Известна — повдигна рамене Дънкан.

— Коя си ти? — попита Ал-Иблис. — Заради Граала ли дойде?

— А ти кой си? — отвърна тя с въпрос, като издържа на погледа му.

— Наричат ме Ал-Иблис.

— Кой те нарича така? — Дънкан бе чувала името, но не знаеше много за човека, който го носи.

Ал-Иблис обмисляше въпроса, сякаш никога досега не му го бяха задавали.

— Хората от пустинята. Но в последно време го използват и разузнавателните агенции, които ме смятат за терорист. Както обикновено, далеч са от истината.

— А ти как се наричаш? — прекъсна го Дънкан.

— Искаш да знаеш кой съм, така ли? А може би трябва да попиташ какво съм аз? Краят на нашата среща е близък, тъй че това едва ли има значение. Може би тогава ще разбереш колко си слаба и безпомощна, ще приемеш неизбежното и ще застанеш на моя страна. Това е единственият разумен избор.

Високият мъж отметна назад качулката си, откривайки бледо, издължено лице и чифт черни като опали очи от двете страни на клюновидния нос. Той се усмихна, разкривайки два реда дълги, хищни зъби.

— Това тяло е само облекло, с което ходя по Земята. Аз съм Сянка.

— Сянка на какво?

— Трябва да попиташ на кого.

— На кого?

— Можеш да ме наричаш Сянката на Аспасия.

Дънкан поклати глава.

— Аспасия е мъртъв. Загина на борда на „хищния нокът“.

— Там загина съществото, наричано Аспасия. Но както ти казах, аз съм негова Сянка. Притежавам съзнанието му, копирано преди много години. — Той вдигна ръка към гърдите си и я задържа там няколко секунди. — И тъй като аз — моето съзнание — съществувам от много години, аз съм повече, отколкото той е бил някога. Не съм ли прав? — попита, но не изчака отговора й. — Добре стана, че той умря. Той беше — как да го кажа — изгубил връзка с реалността? Остарял? Като древните египетски богове, на каквито се правеха някога той и последователите му. Щеше да изглежда твърде старомоден в тези нови времена. Така че аз съм този, който ще поведе хората към победа.

— Твоите хора също загинаха с Аспасия.

— Не, това не бяха моите хора — Водачите, „Мисията“ — те бяха, които ми създаваха проблеми тук, на Земята, от хилядолетия, докато Аспасия и последователите му се криеха на Марс. Но сега удари нашият час.

— Удари за какво?

— Да управляваме. Да станем богове, каквито бяха някога Аспасия и другите. Богове на новата ера, на новия свят, свят, където технологията е по-важна от вярата — а ние владеем тази технология.

— А аирлианците на Марс? Онези, които останаха да контролират стража в Сидония? И те ли са ваши съюзници?

— Които са останали? — повтори Сянката на Аспасия с надменна усмивка. — Какво знаят за това да бъдеш изоставен, лишен от власт и сила в продължение на хиляди години? Те спяха дълбоко, докато аз се борех тук да оцелея, умирах отново и отново, за да бъда прероден! Сега нямат друг избор, освен да ми се подчиняват.

— Винаги има избор — възрази Дънкан.

— Свобода на избора? — Сянката на Аспасия поклати глава, за да покаже какво мисли по въпроса. — Ти си невежа и наивна и въобще не разбираш за какво говорим. Приказваш ми тук за свобода на избора, а сигурно дори не подозираш каква си всъщност.

— Какво искаш да кажеш?

— Не ме интересува дали ще откриеш онова, което търсиш. Има и по-важни неща от твоите жалки цели.

Дънкан не разбра какво има предвид Ал-Иблис и се зачуди дали не се опитва да я подведе.

— Как започна всичко това? — попита тя.

— Няма значение как е започнало — отвърна Сянката на Аспасия. — Важен е краят. И той ще настъпи съвсем скоро.

— Защо аирлианците дойдоха тук?

— Това не е важно.

— А защо ти си тук? За какво ти е притрябвал Граалът?

— Нямаш ни най-малка представа какво държиш — заговори Аспасия. — Ако ти…

— Зная повече, отколкото си мислиш — прекъсна го Дънкан, раздразнена от презрението в думите му.

— Значи не си тази, за която се представяш. Трябваше да се досетя. Ти откри на света Зона 51, ти спря „Меджик-12“. Твоят капитан Търкот уби Аспасия и унищожи аирлианския флот, но всичко започна заради теб. Ти пращаше Търкот там, където е нужно. Той знае ли, че е бил играчка в твоите ръце? Знае ли коя си в действителност? А ти знаеш ли коя си? — Не изчака отговора й. — Имаше и други като теб преди, такива, които нарушаваха крехкото равновесие и предизвикваха мъка и смърт. Добре се беше прикрила, доктор Дънкан, но повече няма да останеш скрита.

— Дрънкаш глупости — отвърна Дънкан. — Побъркал си се от старост, трябва да те застрелят като бясно куче.

На устните на Сянката на Аспасия се появи зла усмивка.

— Опитваш се да ме предизвикаш. Много добре. Но аз съм живял твърде дълго и съм срещал по-опасни противници от теб. И въпреки това сега съм тук, макар че отдавна трябваше да съм на прах.

Дънкан скръсти ръце върху своя есен.

— Така си мислиш. Аз стоя там, където искаш да си ти. Така ли разговаряше с онези древни врагове, както говориш с мен? Те държаха ли онова, което искаше?

— И да е тъй — за какво ще ти послужи? — попита Сянката на Аспасия. Очите му се плъзнаха нагоре-надолу по одеждите й. — Ти получи ли всичко, което искаше? — И този път той не изчака отговор. — Когато откриеш, че не си, ще си поговорим отново.

След тези думи Сянката на Аспасия се обърна и изчезна в тунела, който водеше навън. Дънкан се върна зад завесата и погледна към Граала. Наведе се и отново постави ръка върху единия му край. След няколко секунди там се появи отворът с вдлъбнатината. Сега вече знаеше, че Сянката на Аспасия бе имал предвид точно този отвор, когато я бе попитал дали има всичко, което й е нужно. Трябваха й камъните, за да задейства Граала, и извънземният го знаеше. Дали не бяха у него? Ако е така, как да ги вземе? А може би бяха скрити някъде, също като останалите извънземни артефакти?

Сега помещението й се струваше по-малко, а тежестта на земните пластове над нея — почти осезаема. За момент беше в безопасност, но Аспасия бе прав — тук тя бе безсилна да предприеме каквото и да било.

Вдигна глава нагоре, погледът й премина през тавана и се зарея отвъд него, към небето над пустинята. Лиза знаеше, че Майк Търкот ще дойде да й помогне. Тази мисъл обаче не я успокояваше както по-рано. Тя се извърна отново към Граала, разтревожена и смутена от думите на Сянката на Аспасия.

Имаше нещо, което се мержелееше на границата на нейното съзнание, но колкото и да се опитваше, не успяваше да го измъкне оттам. Загледана в Граала, тя почувства, че странният предмет е ключ към онова, което се въртеше в ума й.

3.

Зона 51, Невада

Плоска кафеникава пустиня, прекъсната внезапно от стръмни, скалисти планини, оформяше най-негостоприемната, част от южните части на Невада. На около сто и осемдесет километра северозападно от Лас Вегас, в подножието на планинска верига с височина до две хиляди метра, се гушеше Езерото на конярите. Някога в него може би действително е имало вода, но сега коритото му беше пресъхнало и там се ширеше просторна бетонна площадка, най-дългата в света. Мнозина смятаха, че Зона 51 е била разположена край Езерото на конярите заради отдалечената от цивилизацията, негостоприемна природа, която я заобикаляше — подходящо местенце, където разни секретни държавни организации да крият неща, недотам подходящи за очите на простосмъртните граждани.

Истината обаче беше друга. В първите дни на Втората световна война един военен разузнавателен екип се бе натъкнал в гигантска пещера под Планината на конярите на нещо толкова изумително и невероятно, че правителството незабавно бе взело решение да го запази в най-дълбока тайна. Причудливият неземен обект, оказал се кораб-майка, притежаваше колосални размери — над километър дължина и ширина три четвърти километра, — заради които нямаше никаква възможност да бъде преместен, поне докато не бъдат разкрити принципите на действие на неговите двигатели.

С откриването и на други извънземни летателни апарати — общо девет на брой, кръстени скакалци — подземната инсталация край Езерото на конярите нарасна по размери и бе засекретена още по-строго. Обектът край авиобазата Нелис получи кодовото название Зона 51. До разкриването на „Меджик-12“, управляващото тяло на Зона 51 от момента на нейното основаване, правителството на Съединените щати нито веднъж не призна за нейното съществуване, въпреки че в Интернет периодично се бяха появявали многобройни снимки на наземните постройки. Но днес, както имаше възможност да се убеди от въздуха Майк Търкот, секретността бе отдавна забравено понятие.

По целия път край езерото бяха подредени микробуси на различни новинарски агенции. А като си помислиш само, че на времето бе достатъчно да те заловят да се катериш по склоновете на планината, за да попаднеш в затвора, или още по-страшно — в лапите на „Ландскейп“, вътрешната охрана, подчинена на „Меджик-12“. Ала въпреки присъствието на пресата в сърцето на една доскоро строго охранявана територия Майк чувстваше, че са все много далече от истината.

Скакалецът се спусна към един от склоновете на Планината на конярите, където се отвориха вратите на големия хангар. Веднага щом се приземи, отвътре се показа Търкот, следван от Яков, Че Лу и войниците от специалната група. Зрението на Муалама се бе повъзстановило и той крачеше, макар и колебливо, до китайската археоложка.

При появата на Търкот откъм вратите на хангара се завтекоха фоторепортери и оператори с камери. Търкот се опита да се скрие зад скакалеца, но и тук го посрещна гора от насочени към него микрофони. Той си запроправя безкомпромисно път към майор Куин. Репортерите засипаха и двамата с въпроси за аирлианците, Водачите, Онези, които чакат, „Мисията“, атомната експлозия в Китай и местонахождението на Лиза Дънкан.

— Разкарай тия хора от тук! — извика Търкот на Куин.

Майорът вдигна рамене и посочи неколцината сержанти от военната полиция.

— Това е всичко, с което разполагам.

Търкот се обърна. Капитан Билъм тъкмо излизаше от скакалеца и помагаше да нагласят на носилката ранения при престрелката в Москва старши сержант Болц. Че Лу бе изчезнала в джунглата от микрофони и камери.

— Опразнете хангара — нареди Търкот на Билъм.

Забелязал колебанието, което се изписа на лицето на капитана, Търкот измъкна решително пистолета си от кобура. Това му осигури няколко квадратни метра свободно пространство. Той вдигна оръжието, насочи го през отворената врата към небето над пустинята и гръмна няколко пъти. Възцари се тишина, сред която се чуха приглушените проклятия на журналистите, които заплашваха да го дадат под съд. Търкот свали пистолета и го насочи към жената пред него.

— Разполагате с трийсет секунди да напуснете хангара.

Репортерката понечи да каже нещо, но видя изражението на Търкот и това, че ръката му не трепва. Тя се извърна и тръгна към изхода, а другите я последваха. Веднага щом журналистите се озоваха отвън, войниците дръпнаха вратите.

— Какво, по дяволите, става тук? — кресна Търкот. — Къде е охраната?

Майорът не приличаше на кадрови военен. Беше нисък, с оредяла русолява коса и големи очила, закрепени на носа му. Истински книжен плъх, както би го определил някога Майк. Въпреки това им бе оказал неоценима помощ в борбата с извънземните, както и при смяната на властта в Зона 51.

— Това ни е охраната — Куин махна с ръка отново към сержантите от военната полиция.

Когато дойде тук за пръв път, Търкот бе назначен в една от елитните части, използвани за охрана на района на зоната. По онова време те разполагаха с най-модерна екипировка и обучени войници. Даже след разпускането на „Меджик-12“ системата за безопасност продължаваше да функционира безукорно, охранявайки базата от възможни нападения на аирлиански шпиони. Целта бе да се предпази Зона 51 от съдбата, сполетяла руската база на Четвърти отдел, разположена на остров Нова Земя.

— Какво става тук? — попита Търкот.

— Тази сутрин получих нови разпореждания от Пентагона. Изтеглят целия персонал на „Найтскейп“ и „Ландскейп“ и ми оставят само шепа военни полицаи. Опитах се да се добера до някого, до когото и да било във Вашингтон, за да отменят заповедта, но там изглежда цари пълен хаос. Истината е, че никой не знае какво става. Все пак успях да измоля попълнение, но докато пристигне, ще трябва да се справяме с това, което ни е подръка.

— Виждам дългата ръка на Водачите зад всичко това — намеси се Яков и повдигна яките си плещи. — Или на Онези, които чакат. Няма съмнение, че тези две групи са проникнали и във вашите висши ешелони на властта. Искат да направят Зона 51 уязвима. Унищожиха нашата, сега вие сте наред. — Руснакът беше метнал на рамо раница, съдържаща малкото, което сполучиха да спасят от архивите на руската станция. Без Копието на съдбата, което — както предполагаха — е ключ към най-долното ниво на Циан Лин.

— Какво стана с доктор Дънкан? — попита Куин.

— Муалама знае къде е — обясни Търкот. Искаше да вкарат скакалеца в обезопасения хангар преди да изнесат отвътре тялото на убития войник. — Нареди да затворят всички врати.

Куин даде необходимите разпореждания и големите врати на хангара бяха залостени. След това им даде знак да го последват към големия товарен асансьор, който водеше към Куба — командния и контролен център.

— Работим над ръкописа на Бъртън. Засега никой не е в състояние да определи на какъв език е написан.

— Акадски — каза Муалама. Африканският археолог бе прекарал значителна част от живота си в изучаване пътя на сър Ричард Франсис Бъртън около света. Муалама им обясни, че в ръкописа на Бъртън са събрани всички сведения, които той е узнал за дейността на извънземните.

— Какъв е този акадски? — поинтересува се Търкот.

— Далечен предшественик на арабския — отвърна Муалама. — Говорели са го в древния Вавилон. Бъртън е бил изумителен човек. Представяте ли си, той е знаел двайсет и шест езика.

— Единственото, което съумяхме да разчетем, е предисловието и писмото в началото на ръкописа, предназначено за жена му — оплака се Куин.

— Къде точно в Гиза е Дънкан? — попита Търкот.

— В подземието на Сфинкса — отвърна Муалама и им разказа какво са открили там.

Вратите на асансьора се разтвориха и те се озоваха в Куба. Всички застинаха, когато внезапно започна да мига червена светлина.

— Какво има? — поиска обяснение Търкот.

— Това е датчикът на системата за безопасност — успокои го Куин. — Някой от вас носи подслушвателно устройство.

Първият порив на Търкот бе да погледне към Че Лу. Знаеше, че тя е била под контрола на Онези, които чакат в Циан Лин, но не беше сигурно, дали са й поставили някакво устройство. Пък и какво значение, след като местонахождението на Зона 51 вече не беше тайна за никого.

Търкот премина пръв — не се чу сигнал. Че Лу беше втора — отново нищо. Последва я Муалама — пак без резултат. Търкот втренчи поглед в руснака и въпросът, както в случая с Че Лу, отново бе: защо? И кога се бе случило това?

Яков прекрачи прага и червената лампа запримигва отново. Куин извади малък преносим детектор и зашари с него по тялото на руснака. Спря, когато стигна шията.

— Тук е.

— Но как? — попита Търкот.

— Каквото и да е — заговори Яков, — нямаше го миналия път, когато бяхме тук. Следователно са ми го поставили след това.

— Катенка — досети се Търкот. А и не можеше лесно да забрави някого, който се бе опитал да го убие. Катенка беше агент от ГРУ, бивша любовница на Яков, но в действителност се оказа, че работи за Онези, които чакат. Тяхна група им бе поставила клопка в Москва.

Яков кимна.

— Да. Тя имаше и възможност, и мотив. — Той си свали сакото.

Търкот поклати глава и направи опит да обърне всичко на шега.

— И за миг не мога да те оставя сам, а?

— Прав си, приятелю. Сигурно така са ни открили и онези войници в Залата на познанието. — Той прокара пръст по яката си и измъкна миниатюрно черно цилиндърче. — Ето го. Нищо екзотично. Стандартно руско производство. Обхват към пет километра, но достатъчно интензивен сигнал, за да могат да ни проследят в тунелите под Москва. — Той хвърли устройството на пода и го смачка с ток. — Продължаваме ли?

Търкот разглеждаше замислено руснака. Напълно възможно бе Катенка да му е поставила „бръмбара“, но откакто за пръв път бе стъпил в Зона 51, се бе натъкнал на толкова много случаи на предателство, че не беше съвсем сигурен. За момент видя в друга светлина аргументите на Яков да напуснат Египет и да се върнат тук.

— Идваш ли? — Яков и останалите го очакваха нетърпеливо.

Търкот разтърси глава, за да се отърве от споходилите го подозрения и всички тръгнаха към Куба. Централната зала имаше размери тридесет на десет метра. Вградените в стените й монитори я караха да прилича на центъра за управление на полети в НАСА, но Търкот забеляза, че три четвърти от фотьойлите пред екраните пустеят.

— И тук имаше съкращение на персонала — подметна Куин, забелязал погледа му. — Някой наистина се опитва да ни изправи до стената. Дано скоро пристигнат попълненията. Знам все пак някои вратички.

Търкот познаваше Куин като експерт в манипулирането на тежката бюрократична машина. С малко опит, познаване на обстановката и бързо ориентиране Куин бе в състояние да им осигурява всичко, от което се нуждаят. Беше го правил и преди, за „Меджик-12“, което накара Дънкан и Търкот да го оставят на работа тук и след разпускането на групата.

Търкот насочи вниманието си към големия централен екран, по който непрестанно се стичаха колонки от информация.

— Кое е най-спешно? — попита той, докато разглеждаше и останалите монитори.

Куин се настани в креслото, което някога заемаше ръководителят на „Меджик-12“. Намираше се на една площадка в дъното на залата, откъдето се виждаше всичко, което става. Освен тихото бръмчене на климатиците из залата се чуваше само постоянният ромон на включените компютри. Целият подземен комплекс бе разположен върху грамадни амортисьори и окачен на големи пружини, които му осигуряваха пълна безопасност дори при директно ядрено попадение. Търкот едва бе успял да избегне подобен инцидент, докато преговаряше с Онези, които чакат за Копието на съдбата.

— Агенцията за национална сигурност е проследила драконоподобния летателен апарат с Онези, които чакат — същите, дето ти отнеха копието в Монголия.

— Драконоподобният летателен апарат се нарича Чи Ю — обясни Че Лу. — В моята страна той е описван в много легенди. В една от тях например се казва, че когато Ши Хуанчжоу управлявал северните части на Китай, Чи Ю се разпореждал в южните. Двамата се срещнали в битка, в която Ши Хуанчжоу надвил над чудовището и го взел за пленник.

— Което в действителност… — подхвана Търкот, но Че Лу го прекъсна.

— Предполагам, че Ши Хуанчжоу е бил Артад, един от водачите на извънземните. А Чи Ю е машината, използвана от другата страна — Водачите, — за да всява ужас в продължение на много години. Накрая Ши Хуанчжоу я пленил и след това накарал да я поставят в подземието на Циан Лин.

— Сега тази машина пак ли е в Циан Лин? — попита Яков.

— Не — поклати глава Куин, докато пръстите му бягаха по клавиатурата. На екрана се появи карта на Източна Африка. — Виждате ли червената точка? За кратко е спряла в кратера Нгоро-нгоро, а сега следва североизточен маршрут, който вероятно ще я отведе в Циан Лин. Предполагам, че китайците ще я засекат на своите радари и ще се опитат да я прехванат. Приблизително време на полета до китайската граница — 15 минути.

— Защо точно в кратера Нгоро-нгоро? — зачуди се Яков.

— Там намерих скиптъра — обади се Муалама. — Освен това Бъртън е прекарал значителна част от времето си в тази част на света.

— Интересно ми е да видя как ще реагира моето правителство на тези събития — промърмори Че Лу и си спечели един втренчен поглед от Търкот. На международната сцена Китай открай време беше загадка, а след разпространяването на новината за аирлианците страната се бе затворила напълно за външния свят. След толкова много случаи на предателства Търкот неволно се запита дали Че Лу случайно бе разкопала гробницата при Циан Лин малко след разкритията за аирлианците. А също и дали бе случайно съвпадението с откритията на Муалама.

— Ако Онези, които чакат открият Артад в подземията на гробницата — заговори той, — тогава вече ще бъде наистина интересно как ще реагират всички. Все още не знаем какво наистина се е случило между аирлианците. — Той се обърна към Куин. — Нещо друго?

Майорът чукна поредния клавиш. На екрана се появи карта на югоизточната част на Тихия океан.

— Великденският остров продължава да е затворен в силов щит. Останките на оперативни групи 78 и 79, заедно със самолетоносача „Стенис“ са се отдалечили на триста километра северно от острова. Не разполагаме с никаква връзка с подводницата „Спрингфилд“. Предполагаме, че е останала от другата страна на щита, което означава, че сме я изгубили. Официалната политика е на внимателно изчакване, което никак не се харесва във Флотата. Трябва обаче да добавя, че последните съобщения от борда на „Спрингфилд“ съдържаха доста интригуващи данни. — Той увеличи един район от картата на Великденския остров. — Според нас подводницата е открила отвор в силовата стена. При сблъсъка на „Вашингтон“ с островния бряг килът на кораба е прорязал тесен канал в дъното, който е останал под долната граница на полето.

— Възможно ли е да минем по него? — попита Търкот.

— Вероятно — отвърна Куин. — Но както казах, официалната политика е на внимателно изчакване.

— С това едва ли ще помогнем на Кели Рейнолдс — възрази Търкот. — Можеш ли да повикаш „тюлените“?

— В момента нямам достъп дори до военната полиция.

— Това е, защото Пентагонът знае кой и защо го иска. Но все още разполагаме с извънредни пълномощия от онзи президентски декрет, забрави ли?

— В такъв случай ще изпратя запитване за група „тюлени“. Но какво да искам от тях?

— Да проникнат на Великденския остров — Търкот посочи екрана. — Тъкмо работа, за каквато са обучени „тюлените“. Нека се промъкнат под щита, да разузнаят какво става оттатък, да спасят Кели и да изчезват. Аз ще ги придружа на борда на един от корабите на Оперативна група 79. Не вярвам да срещнем сериозни възражения от Флота. Бас държа, че те също искат да узнаят какво е станало с „Вашингтон“.

— Заслужава си да опитаме — кимна Куин.

— А платото Гиза? — смени темата Търкот.

— Според сателитното наблюдение остава затворено в плътен кордон от египетски части. Египетското правителство е отправило официална нота до американското за нарушаване на суверенна територия.

— Трябва да се върнем отново там.

— Май няма да е толкова лесно — възрази Куин.

— Разбира се, че няма да е лесно. Но винаги има начини.

— Къде е ръкописът? — попита Муалама.

— В заседателната зала — посочи Куин.

— Трябва ми една минута — каза Търкот.

Куин кимна и влезе в заседателната зала. Яков постави едрата си длан на рамото на Търкот.

— Добре ли си, приятелю?

— Не — отговори Търкот.

— Щях да се разтревожа, ако ми беше отвърнал иначе. Никой от нас не е добре. Но това го разбират само умните. Особено сега.

— Особено сега — повтори Търкот. — Дай ми една минута и ще съм с вас отново.

— Добре.

Търкот почака, докато Яков и Че Лу излязат. После прекоси залата и спря пред тоалетната. Вътре нямаше никой. Облегна се на вратата, усещайки неимоверната тежест на напрежението от последните дни. Протегна ръка и загледа белега от старата рана. Спомни си бременната жена, простреляна миг преди да сграбчи дулото на автомата, когато германецът — водач на тяхната група — внезапно бе започнал да стреля по всички. Само секунда по-рано и жената още щеше да е жива.

Търкот прокара пръсти по грубата повърхност на белега, припомняйки си всички ужасяващи подробности от своя провал. В съзнанието му се появиха и злощастните събития от последните часове, заради които бяха загинали трима души. Въздъхна, разкърши рамене, дръпна вратата и се върна в заседателната зала. Вътре освен Куин, Че Лу и Яков имаше още един човек — Лари Кинсейд, техният специалист по операции в космоса. Лари разглеждаше цял куп фотографии. Той се обърна и двамата си стиснаха ръцете.

Куин спря при отсрещния край на масата и натисна копчето на скрития зад стената видеоекран. Търкот седна в коженото кресло пред екрана, до него се настани Яков, а Че Лу и Муалама се разположиха отляво. Екранът стана млечнобял, след това до средата се плъзнаха две черни линии и спряха.

— Това е прологът на ръкописа на Бъртън. Виждате сканиран образ — обясни Куин.

ПЪТЯТ НА ТЪРСАЧА НА ИСТИНАТА

от СЪР РИЧАРД ФРАНСИС БЪРТЪН

Куин се наклони напред и посочи един от клавишите на клавиатурата.

— С този се прелиства — обясни той.

Търкот се пресегна и натисна клавиша.

ТЪРСЕНЕТО НА ЛЕГЕНДИ

Пролог:

Аз, Ричард Франсис Бъртън, живях дълъг и удивителен живот, който сега вече се приближава към мрака. Написаното върху тези страници е събирано в продължение на трийсет и шест години, след като животът ми се измени по начин, за какъвто не можех и да мечтая. Опитах се да внеса известен ред в записките си, но тъй като храня определени съмнения за успеха на това начинание, оставих на моята любима съпруга Изабел да довърши работата след смъртта ми. Без нея никога нямаше да се справя, нито животът ми щеше да има стойност, ако нейният светъл дух не озаряваше съществуването ми и не ме пазеше от погрешни стъпки.

Бях въвлечен в тази чудата история през година 1854 в град Медина, когато някои интересни сведения за първи път стигнаха до слуха ми. Говореше се, че в града имало странник, който знаел много за тайните на миналото. Хората се бояха и същевременно се прекланяха пред него. Това не ме разколеба, напротив. Отрано научих, че човек трябва дълго да се скита из тъмнината, за да открие светлина.

Потърсих този човек, когото шепнешком наричаха Ал-Иблис, и получих разрешение да го посетя. Някои казваха, че бил магьосник, други — че е създание на нощта, с което нерядко майките плашат децата си. Според трети той бил религиозен водач, но от коя секта — не се знаеше.

И действително тази странна личност имаше някакво злокобно излъчване, но бързо забравих страховете си, когато той спомена за някои странни и чудни неща. Насочи ме към Гиза, платото на трите големи пирамиди и Сфинкса. Каза ми да потърся човек на име Каджи, който знаел много тайни и щял да ми покаже нещо, дето не са го зървали очите на бял човек. Даде ми и един медальон, за да си осигуря доверието на този Каджи.

В замяна Ал-Иблис поиска да му разкажа какво съм видял, но аз знаех, още докато напусках неговия дворец, че няма да се върна, нито пък бих желал да го срещам повече.

Указанията му бяха точни, защото когато посетих платото, воден от споменатия Каджи, успях да се спусна в едно подземие, където видях нещо толкова невероятно, че и до ден днешен не мога да повярвам на очите си, и ми бе разказана една още по-невероятна история. Така че всички усилия в моя живот от онзи момент до настоящия, когато пиша тези редове и усещам диханието на приближаващата се смърт, са били посветени на това да намеря Истината. Това знание се превърна в моя таригат, в духовния път, водещ към истината.

Едва успях да се спася още на първата крачка към познанието, защото Каджи се опита да ме остави да умра в подземието на платото и тогава разказът щеше да е далеч по-кратък.

Началото на този път, както научих по-късно, е свързано с едни разумни същества, които не са човеци, нито пък са от тази планета. Те пристигнали на Земята от звездите далеч преди зараждането на човешката история и хилядолетия воювали помежду си, с което променили и нашата цивилизация, при това невинаги към добро.

Много неща научих за тези същества — аирлианците — и за техните последователи сред нас. След като преживях шока от новината за тяхното съществуване и видях доказателства за това в черния Сфинкс, скрит в подземията на платото Гиза, поставих си за задача да научи колкото се може повече за тях.

През следващите години пътувах много и надалече, четях, събирах легенди и се взирах в света около мен. Най-удивително бе, че сега вече разполагах с нов поглед към човешките митове и легенди, опитващи се да обяснят неизяснени събития.

Човечеството нерядко бе превръщало в свещени предметите, които аирлианците бяха оставяли, давайки им различни наименования. Винаги съм смятал разказите за светини и мощи най-малкото за наивни, сега вече знаех със сигурност, че са такива, но по друга причина. Това, което открих, бе, че легендите са всъщност разкази за действителни събития от далечни епохи, преди времето, което учените наричат началото на света.

На тези страници ще напиша за Граала, Копието на съдбата, Ескалибур, кивота и други предмети, забулени в мистика и възпявани в легенди.

Много от това, което ще запиша сега, не може да бъде нито доказано, нито потвърдено. То произхожда от писмени документи, които преведох с огромни усилия от езици, неговорени и забравени от векове, и от писмености, за които учените ще кажат, че вече не съществуват. Други сведения съм събирал от предания, разказвани в тъмни стаи от мъже и жени, за които мога да твърдя, че не са съвсем човеци, а казаното от тях може да бъде подлагано на съмнение, но аз вярвам да е истина, защото съвпада с неща, дето съм ги видял с очите си. Мисля също, че това, което пиша, трябва да е вярно, защото твърде много усилия бяха положени, за да бъда спрян и възпрепятстван по моя път.

Историята започва още преди основаването на Рим, преди гърците да издраскат с писмените си знаци каменните плочи, дори преди да бъдат построени пирамидите — преди зората на нашето време.

Търкот се пресегна и натисна клавиша, но нищо не се случи.

— Това ли е всичко? — обърна се той към Куин.

— Това е само прологът — обясни майорът. — След тези няколко страници има други, написани са обаче с различен почерк.

Муалама се наклони напред.

— Знаете ли кой е сър Ричард Бъртън? Познавате ли неговия живот? Противоречията, които са го заобикаляли?

— Не бих казал — отговори Търкот. Гореше от нетърпение отново да се впусне в действие, да тръгне към Гиза и да спаси Дънкан. Не разбираше какво толкова е очаровало Муалама в този старинен ръкопис.

— Бъртън е превел „Кама сутра“. Както и „Приказки от хиляда и една нощ“. Бил е нещо повече от преводач на творбите на други. Бил е прочут изследовател. Дръзвал е да посети места, които хората са смятали за недостъпни. Отишъл да търси изворите на Нил право в сърцето на Африка. Съществува общоприето становище, че неговата жена, Изабел, е изгорила ръкописите му след неговата смърт. — Муалама посочи екрана. — Излиза, че е изгорила единственото копие на този ръкопис.

— В следващите няколко страници се разказва какво се е случило в нощта, когато Бъртън умрял — обясни Куин. — И защо жена му е направила това, което е направила. Наистина е много интересно.

— Дай го на екрана — нареди Търкот. Почеркът на следващата страница наистина бе различен, както и цветът на мастилото.

Моят любим е мъртъв. Тялото му е още топло.

Пиша тези редове, за да ви предупредя. Ако ги четете и държите в ръцете си ръкописа, значи сте прокълнати, също както и моят скъп Ричард.

Както съпругът ми бе предположил още преди много години, злото същество, което го прати да извърви този пълен с опасности път, неговият „таригат“ ни посети снощи, малко след като Ричард завърши ръкописа. Аз го преписвах, което правя винаги след като Ричард привърши с писането. Тогава Ричард ми заяви, че е изпълнил целта на живота си.

Онова ужасно същество се появи по тъмно. Имаше бледо лице и прегърбено тяло, загърнато в черно наметало. Очите му — нима мога да забравя тези очи? Ако заради греховете си — а те не са малко, според онези, които ме познават — бъда изпратена в пъкъла, предполагам, че ще срещна там същия страшен взор. Но къде е пъкълът? Питам се, защото вече не вярвам в Рая.

Отплеснах се. Умът ми не е жив като някога. Ричард лежи бездиханен долу в гостната.

Съществото поиска ръкописа — цялата информация, която Ричард бе събирал зрънце по зрънце през всичките тези четири десетилетия.

Беше нощ. Ричард лежеше в леглото, а болестта разкъсваше последните живи клетки на измъченото му тяло. Бършех потта от челото му, когато чух вратата да се отваря с трясък. Изтичах нагоре по стълбите и надникнах от терасата. Съществото вдигна глава към мен и тогава за първи път срещнах тези очи.

Те ме пронизаха. Знаех, че пушките на Ричард са в неговия кабинет, но не можех да се помръдна. Създанието се изкачи бавно по стъпалата, като от време на време спираше и се подпираше на перилата.

Носеше дълго черно наметало, покрито с прах по краищата и тук-там с лекета. Когато се приближи до мен, усетих дъх на смърт и разложение. Наметалото се разтвори и отвътре се показа съсухрена ръка, стиснала закривен кинжал. Почувствах хладното острие да се опира в гърлото ми. Помислих си, че ще ми пререже шията, никога досега не бях усещала толкова силно туптенето на артериите си.

— Съпругът ти, мръснице — просъска създанието. — Искам само него.

Щях да поклатя глава, но се опасявах, че ножът ще ми пререже гръкляна.

— Не е тук — едва отвърнах.

— Лъжеш, кучко. И ти си мръсница, като всички останали.

Стреснах се, когато чух гласа на Ричард от другата стая.

— Знаех си, че някой ден пак ще се срещнем.

Не можех да си обясня откъде е намерил сили да се надигне от леглото. Струваше ми се, че съм го предала. Трябваше да се хвърля върху ножа и всичко да свърши на стълбите. Може би кръвта ми щеше да умиротвори страшното създание. Веднъж се запознахме с един човек на име Брам Стоукър, който ни разказа за създания от мрака, които смучели кръвта на своите жертви. Ричард беше заинтригуван и остана да си говори с него цяла нощ, а аз не издържах и отидох да си легна. Ричард му разказал няколко индиански легенди за чудовища, наричани вампири, и за други подобни, за които бе слушал предания, докато пътешествал по света. Ако наистина съществуваха подобни създания, това със сигурност бе едно от тях. Но Ричард изглежда не се боеше, че съществото е на прага на нашия дом.

— Остави жена ми на мира. Тя няма нищо общо с това. И нищо не знае.

Съществото дръпна ножа от гърлото ми и го прибра под наметалото с движение, по-бързо от погледа ми.

— Не ме е грижа какво знае. Тя е като всички жени. Мръсница. Не струват пукнат грош. Заслужава само смърт. Дори нещо по-лошо от смъртта.

Но той все пак се отстрани от мен и доближи мъжа ми, като че ли привличан от омраза.

— Ал-Иблис — произнесе Ричард, сякаш името беше зловещо проклятие и аз разбрах, че това е съществото, на което бе посветил доста страници в ръкописа. Сега вече си дадох сметка, че това, което допреди малко смятах за сборник от предания и легенди, е истина. Светът, който познавах от разказите на родителите ми и от проповедите в църквата, не бе истинският свят.

— Сър Ричард Франсис Бъртън — просъска създанието. — Чух, че онази мръсница, кралицата, те е направила рицар. Доста места видя, откакто се срещнахме в Медина. Но така и не се върна при мен, макар че обеща.

— Ти ме излъга — рече Бъртън.

Съществото се изсмя, звук като драскащи по кюнец нокти, от който кожата ми настръхна.

— Излъгал съм те? Аз говоря само истината. Нали аз те пратих в Гиза, при Каджи? Но какво значение има? Ти никога не ще узнаеш истината.

— Зная повече, отколкото някога — отвърна Ричард. — Научих и имената на много от вас.

Създанието се засмя, разкривайки два реда жълтеникави зъби.

— Тъй ли? А знаеш ли как ме наричат сега?

— Във вестниците си Джек Изкормвача — отвърна Ричард, а името накара дъха ми да секне. Бях чела за жестокостите, вършени от този страшен убиец. Вече знаех, че съм обречена. Лекарите смятаха, че извършва зловещите си ритуални убийства, защото мрази жените. Сигурно ги убиваше със същия кинжал, който бе опрял преди малко в шията ми.

— Изкормвача?! — повтори съществото. — Глупаци. Аз не изкормвам. Само изрязвам, с точност, каквато вашите хирурзи не могат да постигнат, но те пренебрегват този факт и ме обвиняват, че убивам невинни.

— Нашите хирурзи се опитват да спасяват живота на хората — възрази Бъртън.

— Аз също спасявам живот. — Съществото обърна черния си, закривен пръст към гърдите. — Моя.

— Ти живееш от хиляди години — Ричард изглеждаше по-скоро заинтригуван, отколкото уплашен. И друг път го бях виждала такъв, в опасни моменти, когато останалите, бяха готови да се превият пред страха. Единственият му интерес е да узнае повече. Но сега не бяхме в джунглата, а в нашия дом. Заедно с това същество. Нямаше съмнение, че е дори по-опасно, отколкото бе предполагал Ричард. — Защо се боиш за живота си тъкмо сега?

— ТОВА е живяло хиляди години! — съществото бръкна в пазвата и извади амулет, окачен на тънка метална верижка. Имаше формата на две ръце, вдигнати като за прошка. — А това… — то се тупна по гърдите — ще умре скоро.

За първи път почувствах нещо друго, освен омраза, в гласа на зловещото създание. То извърна глава и погледна към входната врата.

— Те ме следят. Искат да ида с тях. Да се преродя, така му казват. Но аз не желая. Не искам да умра!

— Защо мразиш толкова жените? — попита Ричард. — Защо ги убиваш и разпорваш телата им?

— Защото не съм роден от жена. А тъкмо жена ме преследва и иска от мен да се преродя. Те са зли. Зли, такива са. Трябва ми свежа кръв — трябва да сменя износените части на тялото си. Но не мога… — Той млъкна, сякаш объркан от някаква мисъл.

— Кажи ми истинското си име.

В Индия съм виждала Ричард, изправен срещу втурнал се към него тигър, с опряна в рамото пушка да чака последния възможен момент преди да натисне спусъка само защото иска да надникне в очите на животното. Ако пушката бе засякла, сега той нямаше да е тук. Той винаги живееше на ръба. Затова и аз му отдадох живота си. Коя жена може да устои на такъв мъж?

— Моето истинско име? — Създанието измина няколко крачки и застана срещу Ричард, с гръб към перилата. Стоях, без да имам сили да помръдна, на площадката. Виждах съвсем ясно, че Ричард е на края на силите си, подпрял рамо на рамката на вратата. Знаех, че ще остане там, докато изтръгне от създанието всичко, което го интересува.

Съществото го разглеждаше така, сякаш е превъплътена загадка.

— Аз съм Сянка. Поне за такъв бях създаден. Сянка на някой, който е съществувал. Създаден съм по негово нареждане. Някога, много отдавна, ме наричаха Луцифер.

Побиха ме тръпки. Вече знаех, че нещата, открити от Ричард, ще променят цялата човешка история, но Луцифер!

— Казваха, че съм бил захвърлен. Не, не бях захвърлен, бях оставен. Знаеш ли как се чувствах? Да бъдеш създаден, дори да не си истински, а след това да те оставят да вършиш онова, което ТОЙ е наредил, макар че ти си много повече от него? Повече, отколкото той ще бъде някога.

— Името му — не отстъпваше моят мъж. — Онзи, чиято сянка си ти. Как се казва?

— Нищо няма да ти говори — отвърна създанието. То отново погледна уплашено към отворената врата. Кожата по лицето му се гърчеше така, сякаш под нея пълзяха червеи. — Те идват за мен. Лакеите. Жените. Мръсниците, които служат на „Мисията“. Идват да преродят Сянката, което за мен означава смърт. — Той пристъпи към Ричард.

— Трябва ми Граалът — рече създанието с тих глас. — Искам да ми кажеш какво си научил за Граала! Само той може да ме спаси.

— Първо ми кажи името.

— Аспасия — просъска то. — Той е първородният. Аз съм само негова сянка.

— Аспасия — повтори Ричард. — Чувал съм това име. Зная кой е той.

Създанието — Сянката на Аспасия — пристъпи напред и се надвеси над Ричард.

— Граалът. Кажи ми къде е! — То млъкна и втренчи поглед в лицето на съпруга ми. — Не знаеш, нали? Ти дори не знаеш какво е? Търсил си нещо през всичките тези години, без да имаш представа каква е целта ти!

Останах потресена, че зловещото създание е способно на чувства. В този момент откъм улицата долетя приглушен тропот на копита и аз се обърнах. Съществото също ги чу.

То извади ножа и скочи към мен. Нямах време даже да се предпазя с ръка. В следния миг острието бе опряно отново в гърлото ми.

— Сега ще я разпоря и ще извадя вътрешностите й на показ, та да види светът каква мръсница е тя! Къде е Граалът? — съскаше творението на мрака.

По стълбите затропаха тежки ботуши. Влязоха трима мъже с черни наметала, следвани от висока жена. Тя пристъпи напред и вдигна ръка с разтворена длан.

— Ела с нас.

Съществото се извъртя, поставяйки ме като щит пред себе си.

— Не искам да бъда прероден. Искам да живея моя живот!

— Ти никога не си имал свой живот — отвърна жената и пристъпи към нас. — Ти си само слуга и досега ни служеше добре. Ние всички сме слуги. Време е да се преродим.

— Никога! — изпищя създанието като ранено животно. — Ще окъпя света в кръв, ще пролея толкова, колкото никога не е виждал! Ще разкрия на хората истината за тяхното съществуване, ще ги лиша от техните богове, ще поругая религиите, ще отрека жалката им наука.

— Твърде дълго си чакал — жената беше само на шест крачки от нас. — Умът ти се е повредил. Трябваше да дойдеш още първия път, когато те повиках. Полицията в тази страна вече те издирва. Не бива да им позволяваме да те хванат. — Гласът й поомекна. — Ела с мен. Можем да сме заедно, както някога.

— Да ме хванат? Тези нещастници? Аз никога… — подхвана създанието, но гласът му премина в хъркане. Краката му се подгънаха и то се строполи на земята, а ножът остави тънка кървава резка върху рамото ми. Обърнах се — зад мен стоеше моят верен Ричард, с тояга в ръка.

— Ела, Изабел! — рече той и протегна ръка, докато с другата държеше вдигната тоягата. Скрих се зад него, чувствайки се в пълна безопасност.

Сянката на Аспасия се надигна от пода, стенейки от болка. Ножът се стрелкаше между Ричард и жената от стълбите.

— Искам да живея! — изпищя създанието.

— Време е да се преродиш — произнесе жената. — Помниш ли, преди много време ти беше Озирис, а аз — Изида? Може пак да сме двамата, ако дойдеш при мен. — Тя говореше с тих, успокояващ глас, сякаш се обръщаше към дете.

— Ти ме предаде! — изкрещя създанието и се хвърли с изумителна бързина. Ножът се заби в шията на непознатата и от гърлото й бликна кървав гейзер. Докато съществото се опитваше да измъкне ножа, жената го притисна в обятията си. Едва сега другите трима успяха да го съборят на земята, върху издъхващото тяло на тяхната предводителка.

Ричард ме държеше здраво, все така вдигнал тоягата. Усещах, че целият трепери от изтощение, и се чудех откъде намира сили да стои прав.

Мъжете извиха назад ръцете на създанието и му поставиха белезници, но дори сега то продължаваше да се съпротивлява. Те го сграбчиха за краката и го повлякоха надолу по стълбите, без да ги е грижа, че главата му се блъскаше в стъпалата.

Като видя това, Ричард ме пусна и доближи до проснатата окървавена жена.

— Отнасят го в „Мисията“, нали?

Тя сякаш не го забеляза.

— Дойде и моето време да се преродя.

— Беше друга предния път, когато те срещнах — рече й Ричард.

Тя продължаваше да не го забелязва. Сетне неочаквано се пресегна, бръкна с пръсти в раната на шията си и я разкъса, а кръвта рукна с удвоена сила. Издъхна само след няколко секунди, без да ни каже нищо.

Един от мъжете се върна и заизкачва стълбите, като вземаше наведнъж по две стъпала. Той коленичи до тялото на жената, увери се, че е мъртва, след това бръкна в пазвата й и извади малък амулет, изобразяващ две протегнати нагоре ръце — същия, какъвто имаше и Сянката на Аспасия. Мъжът прошепна бързо и тихо няколко думи, досущ като свещеник, бързащ за закуска.

Извади нещо изпод наметалото си, вдигна ръка и го разпиля върху тялото. Приличаше на черен пясък. Гледах втрещена как кожата започна да се топи, разяждана от пясъка, който унищожаваше с еднаква бързина мускули, сухожилия и кости. Ричард понечи да се приближи, за да наблюдава всичко отблизо, но аз го задържах.

След минута от тялото нямаше и следа, останаха само дрехите. Мъжът ги събра накуп, пъхна ги под мишница, след това се изправи и ни изгледа.

— Постъпихте глупаво. Трябваше да го оставим да ви убие и тогава да си го приберем.

— И защо не го направихте? — попита Ричард.

— Ти и без това скоро ще си мъртъв. Освен това си прочут. Убийството ти щеше да предизвика голям шум. Съветвам те да не разказваш никому за случилото се тази нощ. Нека тайната умре с теб, Бъртън. Инак ще причиниш страдания на онези, с които живееш.

Той си тръгна, а ние го изпратихме с поглед.

Не бях преживявала такъв ужас и се надявах да ми е за последно.

А сега трябва да си почина.

Не, първо ще довърша. Трябва да изпиша думите, преди тялото на Ричард да е изстинало.

Ти, читателю, трябва да знаеш какъв ужас връхлита всеки, който търси истината. И за рисковете, които крие този ръкопис.

Когато стъпките на непознатия утихнаха, аз помогнах на Ричард да се върне в леглото. Повече не стана. Умря три часа по-късно в обятията ми, изтощен от болестта и от усилията, които му струваше инцидента. Беше истински щастлив, такъв не го бях виждала от доста време, защото, както ми каза, посещението на страховитото създание само потвърждавало, че всичко, което бе узнал през изминалите години, е истина.

Изчаках, докато прислугата се върне на заранта. След това взех копието от ръкописа на Ричард и го изгорих в градината, като се постарах всички да ме видят. Слугите сигурно са ме сметнали за побъркана. Бях си превързала ръката на мястото, където ме поряза ножът. Очите ми гледаха обезумяло — Ричард, смисълът на моя живот, си бе отишъл. Гледах как пламъците поглъщат легендите, преданията и тайните, събирани от моя мъж през близо четири десетилетия. Знаех, че прислугата ще разкаже на всички, че съм изгорила ръкописите му. Така вече никой нямаше да дойде и да ме заплашва.

Но аз запазих оригинала. Дължах това на Ричард. Не можех да изгоря смисъла на неговия живот. Давах си сметка, че ще има и други като него, които търсят истината и се борят със злото. На тях този ръкопис щеше да е полезен. Те щяха да узнаят, че легендите са истина, да прочетат за онова, което е открил Ричард, и за другото — за което се е досещал. Щяха да научат за какво си е дал живота.

Засега обаче трябваше да го скрия. Знаех към кого да се обърна. Наблюдателите — те щяха да ми помогнат.

Ще дам този ръкопис на онзи, комуто Ричард обеща превода на свитъците. А ти, който четеш тези редове, който и да си, спомни си за Ричард и за мен.

Търкот натисна отново клавиша, но не последва нова страница. Сетне бавно отдръпна ръка и се обърна към Яков.

Руснакът кимна.

— Трябва да пийна нещо.

Майор Куин вече беше извадил бутилката с водка. Постави я на масата и подреди до нея няколко чаши. Руснакът напълни всяка от тях догоре и ги раздаде на Търкот, Кинсейд, Куин, Че Лу и Муалама. След това вдигна своята.

— За сър Ричард Франсис Бъртън и за жена му Изабел — храбра съпруга.

Търкот опря чашата в устните си и отпи. В заседателната зала се възцари мълчание — всеки бе погълнат от мислите си.

— Трябва да се върнем в Гиза и да спасим Дънкан — заяви накрая Търкот. — Това сега е най-важната задача. — Той посочи Куин. — Искам всички сведения от разузнаването за онова, което става на платото. И попълнения на мястото на изгубените хора. — Сетне се обърна към Муалама: — Напиши ми подробен доклад за черния Сфинкс и за пътя, по който сте стигнали до него. Не пропускай да споменеш Ал-Иблис — с какви сили е разполагал.

— Ами ръкописът? — попита Муалама.

— Какво смяташ да правиш с него? — попита Че Лу.

— Да го преведа.

Търкот сбърчи вежди.

— Нали каза, че е написан на древен език, който никой не знае?

— Акадски — потвърди Муалама. — Изучавал съм го.

— И защо? — попита Яков.

— Защото знаех, че и Бъртън го е изучавал.

— Защо не ни каза по-рано? — попита Търкот. Готов бе да се закълне, че одеве Муалама твърдеше, че не можел да разчете ръкописа.

— Не бях сигурен дали ще успея — обясни Муалама. — Но като гледам сега — той посочи ръкописа, — мисля, че ще се справя.

— Мислиш, че ще се справиш? — повтори Търкот и се почеса неволно по лявото слепоочие, където отново почувства старата болка. Лиза Дънкан бе изгубена в Гиза, опитът им за атака се провали, Великденският остров бе недостъпен, трябваше да предаде копието на Онези, които чакат. Толкова много противоречиви събития без никакъв видим изход.

Търкот огледа събраната около масата група: Муалама, стиснал в ръка ръкописа на Бъртън, Че Лу, с непроницаемо лице, Яков, който срещна погледа му и повдигна многозначително вежди, майор Куин, както винаги кипящ от ентусиазъм, и Кинсейд — надвесен над снимките от Марс. Липсваше му Лиза.

Помисли си, че му трябва съвсем малко време, за да подреди всичко в главата си. Щяха да имат полза от превода на ръкописа, но от друга страна му се щеше да държат под око чернокожия археолог.

— Първо напиши доклада за Гиза — реши той, вдигна ръка и удари по масата. — Връщаме се на платото. Този път ще измъкна Лиза Дънкан каквото ще да стане.

4.

Великденският остров

Самолетоносачът „Вашингтон“, най-голямата оръжейна система, създадена някога от човека, стърчеше, безпомощно заседнал в плитчините край северния бряг на острова. Статуите на моаите гледаха с безразличие към кораба, в сравнение с който дори най-високите от тях бяха като джуджета, макар теглото им да надхвърляше двеста тона.

Статуите бяха сякаш единствените, които не вземаха участие в трескавата активност, кипяща на борда на авионосеца и навсякъде из острова. На различни места върху кораба пълзяха малки черни петна — наномашини, всяка една построена на молекулно ниво, които работеха неуморно върху корпуса, сглобявайки разкачените елементи, като понякога дори извършваха подобрения на оригиналния дизайн.

Стражът от Великденския остров използваше принципите на нанотехнологията, за да трансформира както машините, така и хората, които бе заловил. Нанотехнологията е вид производство на молекулно ниво. С нейна помощ стражът бе в състояние да разглоби машините до най-дребните им детайли и след това да ги реконструира. Освен това стражът бе моделирал нановирус, който проникваше в мозъците и телата на хората и ги вземаше под свой контрол.

От двете страни на летищната площадка в средата на острова полагаха своя робски труд мъже и жени. Движенията им бяха плавни, почти естествени, тъй като последната версия на нановируса обединяваше съзнанията им в сляпо подчинение на заповедите, изпращани от извънземната машина.

Всъщност стражът постоянно използваше хората, за да усъвършенства своя нановирус. Тези, които не се представяха добре при експеримента, бяха погребвани, за да се предпазят от болести останалите роби.

Дълбоко в недрата на вулкана Рапа Кару Кели Рейнолдс продължаваше да се притиска към стената на стража. Високата три метра златиста пирамида сега бе епицентър на всички дейности на острова, между които бе поддържането в активно състояние на силовото поле, а то неутрализираше опитите на хората да нанесат удари с различни видове оръжия.

Кели бе отслабнала с десетина килограма от деня, когато пристигна на острова. От доста време стражът бе престанал да забелязва присъствието й. За него Кели бе изпълнила предназначението си. Може би щеше да й постави нови задачи в близкото бъдеще, но точно сега имаше по-важни занимания.

Макар стражът да не забелязваше присъствието й, обратното не беше вярно. Кели бе съумяла да освободи тялото си от нановируса като подаде до стража команда, останала незабелязана от висшите контролни ешелони. Тя все още бе в състояние да следи голяма част от онова, което ставаше със стража, но опитът й да възприеме потока от информация и даваните команди напомняше на опит да се пие от буен планински поток — толкова много преминаваше покрай нея, до което така и не съумяваше да достигне. Все пак успя да прати едно-единствено съобщение до Зона 51, но не можа да постигне нищо повече. И се стараеше да следи действията на извънземния компютър.

Едно беше ясно от събраната информация — реконструирането и повторното построяване на „Вашингтон“, метаморфозата на щурмовата подводница „Спрингфилд“ и разпространението на нановируса сред заловените хора — всичко това говореше недвусмислено, че стражът-компютър се готви за съкрушителна война. Подготовката щеше да му отнеме известно време, но част от силите вече навлизаха в завършващ стадий. Кели си даваше сметка, че хората извън силовото поле нямат понятие какво става на острова заради непрогледния щит, в който бе обгърнат.

Освен това сполучи да засече някои от съобщенията, които стражът изпрати — до Водачите, „Мисията“, аирлианците на Марс, координирайки усилията на всички. С една крайна цел.

Назряваше тотална война. Този път докрай, защото стражът възнамеряваше да остави живи само своите роби.

Западен Китай

Никога досега лейтенантът от китайските военновъздушни сили не бе виждал подобно радарно обозначение. Беше по-малко от знаците на пътническите самолети и начинът, по който често менеше посоката, навеждаше на мисълта, че може би е хеликоптер. Ако беше вертолет, трябваше да е доста големичък.

Той сграбчи микрофона, за да изпрати предупреждение:

— Внимание. До неидентифицирания летящ обект, навлязъл в китайското въздушно пространство! Незабавно посочете принадлежност и курс! Край!

Преброи до три, което бе стандартната процедура, и отново включи микрофона:

— Неидентифициран летящ обект, напуснете китайското въздушно пространство незабавно или ще бъдете свален. Това е последно предупреждение!

Лейтенантът отброи още три секунди, след което се свърза с най-близката авиобаза.

Два СУ-27 бяха изпратени светкавично в отговор на неговото съобщение. След последните събития в околностите на Циан Лин и разделянето на държавите на изолационисти и прогресивисти, китайската армия, особено тези нейни подразделения, които бяха разположени в крайграничните зони, се намираше в състояние на повишена бойна готовност.

Водещият пилот майор Фукан Чимсар, както можеше да се съди по името, бе представител на етническата смес, характерна за тази част на Китай. Като потомък на монголски и китайски предци той едва ли беше най-подходящата кандидатура за авиобазата Каши. Стара, но изпитана тактика на китайското командване бе да изпраща военния персонал на служба далеч от родния край, за да се избегнат каквито и да било колебания, в случай че се наложи войниците да потушават с огън някой бунт на местното население. Но тъй като Чимсар бе един от малкото китайски пилоти, обучени да летят на руския прехващач СУ-27, командването трябваше да се примири.

Веднага щом се издигнаха над летището и набраха известна височина, Чимсар включи допълнителната тяга и достигна ускорение от 2М. Провери на радарния екран дали пилотът от втория самолет, капитан Ханксия, го следва на полагаемото разстояние, след това поиска инструкции за местонахождението и посоката на движение на набелязаната цел. Нарушителят бе навлязъл в китайското въздушно пространство откъм Афганистан. Чимсар осъзнаваше, че би могъл да идва отвсякъде, откакто потъналата в размирици полудива страна бе оставила на произвола контрола на въздушното си пространство.

Нарушителят прелетя над северните предпланини на Хималаите, докато двата прехващача бързо скъсяваха дистанцията. Лейтенантът от службата за радарно проследяване докладва, че нарушителят е променил леко курса си на север, над Таримския басейн, където същевременно се е снижил, очевидно опитвайки се да се скрие от радарите. Но междувременно радарът на първия самолет бе засякъл целта, възползвайки се от преимуществото на по-високото си положение. Нарушителят се намираше на осемдесет километра право пред него.

Според инструкцията пилотът първо трябваше да прехване в мерника на ракетите „въздух-въздух“ неидентифицирания обект и след като получи потвърждаващ сигнал от радара, да стреля. Тези заповеди не подлежаха на промяна, не оставяха място за съмнение. В китайската армия от военнослужещите се изискваше абсолютно и безпрекословно подчинение.

Когато през 1992 г. китайците закупиха от Русия няколко изтребителя СУ-27, те поискаха да бъдат снабдени с общо 144 ракети АА-10, от типа „въздух-въздух“. Чимсар знаеше, че преименуването на ракетата в Р27 не водеше автоматично до промяна на нейния произход. Разбира се, той никога не си бе позволил да изкаже гласно тази мисъл. На думи китайското правителство постоянно обвиняваше северния си съсед в какви ли не зловредни намерения и действия, което на дело не им пречеше да купуват от него оръжие при всеки удобен случай. На разстояние от четиридесет километра Чимсар получи потвърждение, че целта е прехваната и е въведена в паметта на бордовия радар. Макар все още без пряк визуален контакт, той и придружаващият го самолет заредиха своите ракети.

На разстояние тридесет километра Чимсар вдигна предпазителя на малкия червен пусков бутон. За миг си спомни за инцидента, при който руснаците бяха свалили един корейски пътнически боинг, и за американския изтребител, прострелял ирански самолет. Той знаеше, че ако не стреля, съществува реална опасност да бъде свален от собствените си зенитни оръдия, когато се връща в базата Каши. Единствената друга възможност бе да избяга, но самолетът бе снабден с ограничено количество гориво — крайно недостатъчно, за да се добере до някоя страна, където би могъл да размени модерния изтребител и познанията си срещу свободата. Освен това, бяха им намекнали неведнъж, че ако някой от тях посмее да избяга, близките му ще бъдат измъчвани жестоко, преди да се простят с живота си.

Чимсар натисна копчето и от двете крила се отдели по една ракета. Другият самолет последва примера му. Четири димни следи се понесоха със скорост, по-голяма от тази на звука, към невидимата цел.

Останалата част Чимсар проследи на своя дисплей.

— Имаме няколко попадения — докладва той, след като две от дирите изчезнаха внезапно. Малко по-нататък същото се случи и с другите две ракети, което му се стори странно, но Чимсар пропусна да го съобщи.

— Приблизително местоположение на сваления обект? — попита лейтенантът.

За времето, необходимо на ракетите на преодолеят тридесет километра, изтребителите бяха изминали петнадесет. Краткият разговор при скорост от 2М добави още осем километра. Двата прехващача се снижиха рязко и забавиха скоростта до осемстотин километра в час, като описаха кръг на височина триста метра над плоската, пустинна равнина.

Чимсар обичаше да лети ниско над земята, където скоростта се усещаше истински. Очите му бяха втренчени право напред. Внезапно пред него изникна висока пясъчна дюна, която се приближаваше стремително.

В този миг Чимсар се вцепени, защото иззад дюната се показа най-странното нещо на света. Успя да го мерне само за секунда при скоростта, с която се носеше, сетне го подмина, но нямаше никакво съмнение, че е дракон, обърнат към тях със зейналата си паст.

— Обратен завой! — нареди Чимсар.

Не последва отговор от Ханксия.

— Обратен завой! — повтори Чимсар, чийто самолет вече извиваше назад.

— Разбрано, обратен завой и поворот надясно — чу се разтрепераният глас на Ханксия.

Докато пръстите му бягаха по контролното табло, Чимсар извика още веднъж изображението в паметта си.

— Ами той беше от метал — произнесе пилотът гласно, след това се стресна. — Капитане! Правим обратен завой. Разбрано?

— Разбрано, другарю майор.

— Това е машина — говореше Чимсар, докато изравняваше полета. Той хвърли поглед на дисплея. Нищо. Драконът навярно използваше пясъчната дюна, за да се крие от радара. — Сега си отваряй очите — нареди той на Ханксия, когато дюната изплува на осем километра пред тях.

— Другарю командир, аз мисля… — последва остро статично пращене и писък, след който настъпи тишина.

Чимсар реагира инстинктивно. Завъртя прехващача надясно, изгуби височина, включи допълнителната тяга и насочи носа почти нагоре. Усети, че грамадното натоварване го смазва в креслото.

С невероятни усилия успя да извие глава настрани и обхвана с поглед небето. Изведнъж забеляза дракона, който без видими следи от двигатели, се издигаше на четири километра от него, като бързо скъсяваше дистанцията помежду им.

Чимсар премести щурвала напред, преминавайки от стремително изкачване в безконтролно падане и завъртя носа към дракона, който бе само на пет секунди полет. От подобно разстояние можеше да използва само едно оръжие. Чимсар стисна копчето на трийсетмилиметровото оръдие и почувства, че самолетът се разтърсва, бълвайки в продължителен откос дългите двайсет сантиметра куршуми. Всеки пети куршум беше трасиращ и ръката му местеше ръчката така, че огнената диря да прекоси гърдите на дракона.

Ослепителен лъч светлина бликна от очите на чудовището и се стрелна към самолета на Чимсар със скорост, надвишаваща тази на куршумите. Той освободи спусъка и се завъртя наляво, разминавайки се на косъм с лъча.

Без да изключва допълнителната тяга и използвайки спускането, за да набере още скорост, Чимсар успя да изравни полета на триста и петдесет метра височина при скорост от деветнадесет хиляди километра в час. Летеше право към Каши, твърдо решен, че за него въздушният двубой е приключил.

Не само че беше признал поражението си, но и горивните индикатори сочеха, че лети на резервни запаси — заради ограниченията, които бяха наложени на всички пилоти.

5.

Платото Гиза, Египет

Дънкан плъзна ръка по капака на кивота и едва сега почувства тъничките жички, които се извиваха отгоре. В първия миг си помисли, че са част от гравюрата, но когато ги зачегърта, те се отделиха. Три дълги метални нишки, завършващи с миниатюрни клеми, под формата на рози.

Докато разглеждаше жичките, стори й се, че е виждала нещо подобно и преди. Тя вдигна ръце и свали короната от главата си. На всеки от трите обръча, от които се състоеше короната, имаше мъничка вдлъбнатина — обратен образ на фигурите, с които завършваха жичките.

Тя извади всяка една от клемите и я постави в съответстващата й вдлъбнатина на обръча, като забеляза, че бяха изработени от един и същ материал. Първите две си паснаха съвсем точно. Поколеба се, преди да постави и третата, като се питаше какво ли ще последва, но беше завладяна от нетърпеливото желание да продължи. Сложи и последната клема на мястото й и капакът се озари в златиста светлина, която я обгърна.

Дънкан повдигна короната и я постави на главата си.

Възкликна, когато видя платото Гиза от птичи поглед, обрамчено от плодородна, зелена земя, но без пирамидите и Сфинкса. Видението се смени и този път зърна приземен на платото „хищен нокът“, чийто щръкнал, закривен връх стърчеше високо в небето. От „нокътя“ изстреляха лъч надолу към скалите на платото, прогаряйки тъмен отвор в него. Появи се още един „нокът“, под който висеше черният Сфинкс, прихванат в поле от златиста светлина. „Нокътят“ спусна бавно сфинкса в отвора, а през това време от първия космически кораб слизаха мъже и жени, натоварени с припаси.

Дънкан усещаше, че умът й е претрупан от информация, която пристигаше далеч по-бързо, отколкото бе в състояние да я възприеме. Това, на което бе свидетелка, бе повече от видение. Тя откри, че знае доста за онова, което става пред очите й. Изглежда кивотът я снабдяваше с допълнителна информация под формата на неизживени спомени.

Тя се пресегна и смъкна короната от главата си. Едва сега почувства, че е изтощена до смърт, краката й се подкосиха и Лиза се строполи върху капака на кивота.

Околностите на Великденския остров

Това беше най-тежкото поражение, нанасяно на американския флот от времето на Пърл Харбър. Гордостта на Флота, самолетоносачът „Вашингтон“ бе изгубен безвъзвратно. Подобна бе участта и на подводницата „Спрингфилд“.

Загубата на авионосеца и придружаващите го кораби бе лишила Оперативна група 78 от нейната мощ, тъй като предназначението на оцелелите кораби — два ракетни крайцера, три разрушителя, две фрегати, още една подводница от клас „Лос Анджелис“ и два снабдителни съда — бе всъщност да охраняват самолетоносача. Пристигането на „Стенис“, кораб близнак на „Вашингтон“, бе възстановило бойната ефективност на оперативната група, която сега се намираше на триста километра северно от Великденския остров, под командването на капитан Робинет.

Нареждането да останат на позиция и да не предприемат нищо, не се понрави на капитана, нито на хората, които командваше. Когато получи нареждане да подготви една група „тюлени“ за проникване на Великденския остров, където да извърши разузнаване, той не се подвоуми да се захване незабавно за работа. Робинет знаеше, че трябва да поиска потвърждение на разпореждането от командването на флота, но предпочете да не го прави — може би защото се боеше да не получи отказ. Вместо това си позволи да оглави лично подготвяната група от „тюлени“, която се намираше на борда на неговия кораб.

Зона 51, Невада

След като хапна набързо в столовата, Търкот се върна в заседателната зала и през последния половин час крачеше нервно напред-назад. Яков седеше на един стол и полюшваше крака от облегалката, стиснал полупразна бутилка водка. Наложи се да вдигне голям шум, за да измъкне бутилката от Куин, но Търкот забеляза, че за последния половин час нивото на течността в шишето бе спаднало едва с три сантиметра — колкото руснакът да си навлажни устните.

Търкот бе готов да тръгне незабавно, но все още не беше пристигнало попълнението на загиналите барети, нито данните от разузнаването за онова, което ставаше на платото Гиза.

Търкот забеляза да влиза познато лице в стаята, смени посоката и тръгна редом с Лари Кинсейд от Лабораторията за реактивни проучвания.

Кинсейд носеше дебела папка под мишница.

— Отивам да взема новите снимки от телескопа „Хабъл“.

— На Марс?

Кинсейд кимна.

— Сидонийския регион? — Търкот стесни района до мястото, където бе разположена базата на аирлианците.

— Аха.

Тъкмо когато стигнаха коридора, Търкот се пресегна и препречи пътя на другия с мускулестата си ръка.

— Пазиш някаква тайна ли, или има друга причина да си толкова мълчалив?

Кинсейд спря.

— Никакви тайни. — Той му подаде папката. — Нещо става на Марс, но не зная какво.

— Ново оръжие?

Кинсейд поклати ядосано глава.

— Вие военните само за това си мислите — дали не е оръжие. Онези от „Меджик“ прекарваха цялото си време в гадаене — тези аирлиански артефакти не са ли някакво страшно оръжие? Или пък руснаците — не са ли узнали нещо за някое извънземно оръжие? А когато най-сетне го откриха — само че бяха германците, — ние им го откраднахме и създадохме атомната бомба. Но никой не се безпокои за важните неща.

— Да го разбирам ли като не? — попита Търкот, опитвайки се да се усмихне насила. И друг път беше работил с хора под стрес и знаеше, че нещата могат да излязат бързо изпод контрол.

— Твърде много кафе пиеш — поклати глава Кинсейд. — Не зная какво е това и съм готов да изляза от кожата си, за да разбера. А представяш ли си — точно в този момент онези глупаци от правителството искат да ми отнемат правото да ползвам телескопа! Че какво по-важно могат да гледат от тези извънземни машини на Марс, кажи ми? Открай време си заравяме главите в пясъка всеки път, когато някой произнесе думата пришълец, а сега хората искат да си извадят главите и да се преструват, че нищо не се е случило.

Кинсейд въздъхна, преди да продължи.

— Не зная, Майк. Възможно е да вадят ново оръжие. Но нищо не можем да направим засега. Ще ми се да погледам с какво се занимават през най-добрия инструмент, с който разполагаме.

— Говори с Куин — посъветва го Търкот. — Той ще ти намери някоя задна вратичка да се промъкнеш до телескопа.

— Надявам се. — Кинсейд дръпна вратата и влезе в командния център. Търкот се завъртя на място и спря. Зад него, на няколко крачки по-нататък в коридора, стоеше Яков.

— Трябва да си по-внимателен с него. Човекът е на ръба на силите си от изтощение. Всички сме така. — Руснакът се приближи и го мушна в гърдите с едрия си показалец. — Спомни си какво се случи с нас двамата, когато мислехме с това, а не с това — и той си посочи главата.

— Недей… — поде Търкот, но млъкна, когато видя, че професор Муалама наднича от заседателната зала. — Какво има?

— Преведох първите две глави от ръкописа на Бъртън.

— Доста бързичко си се справил — отбеляза Търкот.

— Подготовката ми не е отишла напразно.

— Хубаво — кимна Търкот.

— Мисля, че ще ви се стори доста интересно — продължи Муалама. — Не бива да забравяте, че Бъртън е бил по-известен с преводите си на други произведения — „Кама сутра“ и „Хиляда и една нощ“ например, — отколкото със собствени текстове. Този ръкопис е написан с негови думи, но немалка част също представлява превод.

Търкот влезе в заседателната зала, следван от Яков. Куин побърза да събуди Че Лу.

— Между другото — подхвърли Муалама и посочи една снимка, прикачена към таблото — това е Бъртън.

Търкот спря и се наведе към снимката. Бъртън изглеждаше ужасно — лицето му беше покрито с белези, косата му разчорлена над чифт искрящи очи.

— По време на първата експедиция със Спики ги нападнали бербери. Тогава го пронизва копие през двете бузи — обясни Муалама.

— Спики? — попита Търкот.

— Джон Спики, друг английски пътешественик. Двамата няколко пъти се отправяли из Африка да търсят изворите на Нил.

Имаше още една снимка — голяма каменна постройка, която наподобяваше палатка.

— Това пък какво е?

— Гробницата на Бъртън. Построена е с формата на бедуинска палатка. Така поискала жена му. По думите й Бъртън се боял от пълния мрак. Затова в една от стените е вграден прозорец с рисувано стъкло, през който да проникват слънчеви лъчи. Веднъж Бъртън й признал, че се страхува от тъмнината и затворените помещения.

Търкот кимна, припомнил си как се бе почувствал, когато се озова в капана на подводницата. Мисълта, че е жив погребан в един метален ковчег, му се стори непоносима.

Муалама прекъсна мислите му.

— Компютърът е готов да прожектира следващите страници от превода.

Търкот вдигна глава. Че Лу и Яков вече се бяха настанили на седалките. Той се приближи и натисна клавиша. На екрана се появиха първите думи.

РЪКОПИС НА ФРАНСИС БЪРТЪН: ПЪРВА ГЛАВА

ОТ МЕДИНА ДО ГИЗА, НАЧАЛОТО НА МОИТЕ ПРОУЧВАНИЯ

1853–1855

За първи път срещнах Ал-Иблис в Медина. Обстоятелствата на тази наша първа среща нямат особено значение за моя разказ. Тази история е за извънземни същества, техните последователи и как всичко това оказва влияние върху човешката цивилизация. Какви са заплахите за нашето бъдеще.

По време на срещата Ал-Иблис нито веднъж не спомена каква е целта на неговите дирения, едва по-късно научих, че става въпрос за Граала. Той ми намекна обаче, че търси легендарната Зала на познанието. Носят се слухове, че в това място се съхраняват истини за отдавна отминали времена.

Ал-Иблис ме изпрати като хрътка да открия точното й местонахождение и ми обясни как най-безопасно се стига до нея. Очакваше от мен да се върна и да му издам тайната. Дори сега, след толкова много години на проучвания и пътешествия, все още не мога да твърдя със сигурност дали Граалът и Залата на познанието не са едно и също нещо. Моето лично мнение е, че Граалът съдържа в себе си всички летописи.

Ал-Иблис бе този, който ме насочи към платото Гиза и ме посъветва да търся човек на име Каджи. От думите му останах с впечатление, че този Каджи е някакъв пазач. Няма да се спирам повече на Ал-Иблис, тъй като той се появява отново в историята ми и тогава ще го опознаете такъв, какъвто го опознах и аз.

Заминах за Гиза по времето, когато Спики трябваше да се върне в Англия. Според мнозина това е един от най-неуспешните периоди от моя живот — докато Спики събираше овациите за откриването на езерото Танганайка и твърдеше, че от него водела началото си река Нил, аз бях далече от Англия, лишен от възможността да получа своя дял от славата.

Затова пък се бях захванал със задача, която ме изпълваше с трепет и вълнение. Срещнах се с Каджи. Подробностите за това как го убедих да ме отведе в Залата на познанието също нямат особено значение. Достатъчно е да кажа, че двамата отидохме при Голямата пирамида, тази, която е кръстена на фараона Хуфу, или Хеопс. Спуснахме се в подземията и там навлязохме в един тунел, който води право под нея. Каджи използваше пръстен, но някакъв специален пръстен, за да отваря скритите врати. Тръгнахме по някакъв тунел, прокопан под платото Гиза, наричано от Каджи Акерско плато.

Някъде по това време Каджи спря на едно място, където пътищата се разделяха. Единият тунел според него водел към най-страшното оръжие, способно да разруши цялата планета. Но ние тръгнахме по другия път. Слизахме все по-надолу в недрата на земята. Той ми разказа, че тунелите са били прокопани по времето на нетеру — боговете на Древен Египет. В началото ми прозвуча глупаво, тъй като нетеру са само легенда, персонажи от древна религия. Сега вече му вярвам.

Каза ми, че се движим по Пътищата на Росту и още веднъж нарече платото Акерско. Накрая пристигнахме до една подземна галерия, в която видях най-изумителното нещо на света. Още един грамаден сфинкс, но изработен от черен метал — б’джа, божествения метал, така го нарече Каджи. Черният Сфинкс беше огромен, може би дори по-голям от този на повърхността. Освен това този тук бе охраняван от статуята на Шемсу Хор, пазача на Хор, с червеникава коса и рубинени котешки очи, вдигнат на постамент между едрите лапи на черното чудовище.

Каджи ми каза, че за да влезем вътре, ни е нужен ключ, какъвто обаче нямахме. Добави, че било време да си вървим — обещал да ми покаже Залата на познанието, но не и това, което е вътре. Тръгнахме си и поехме обратно по Пътя на Росту.

Но Каджи ме измами. Беше намислил да ме остави да умра в подземията, за да запази тайната. Аз обаче предугадих намеренията му и в края на краищата той бе жертвата, когато го притисна тежка, каменна врата. Двамата останахме затворени в едно неголямо помещение.

Преди да издъхне, Каджи ми разказа една невероятна история. Призна ми, че е уаджет — един от очите, или Наблюдател. И кого наблюдавали?

Онези, които не са човеци. Аирлианците. Пришълци, пристигнали на Земята преди много, много години. Разказа ми как извънземните воювали помежду си и много от тях загинали. Как последователите им продължили тази вражда през вековете. Разказа ми и други неща преди да умре, които ми помогнаха в моите дирения през следващите години.

Накрая избягах. Каджи бе споменал, че има и втора врата към Пътя на Росту. Открих тайния проход на пода на помещението, в което бяхме затворени. Там имаше шахта, от която полъхна свеж въздух и се дочу боботене на подземна река.

Нямах друг избор. Не исках да умра като моя водач в тъмнината. Трябваше да се върна при Изабел в Англия.

Скочих в шахтата. Падах секунда или две — стори ми се цяла вечност. След това се ударих в една наклонена страна на шахтата и се запързалях надолу. Опитах се да забавя спускането си, но камъкът, с който бе облицована стената, притежаваше невероятна, неземна гладкост.

Пързалях се дълго, толкова дълго, че изгубих всякаква представа за време.

Когато паднах във водата, бях толкова изненадан, че едва не се удавих. Добре, че течението почти веднага ме изхвърли на повърхността. Вдигнах ръце и докоснах каменен таван почти над реката. Молех се таванът да не се спусне надолу, но вместо това дъното на реката се издигна неочаквано или по-скоро водата се разля настрани, тъй като тунелът се бе разширил. Краката ми се удариха в пода, аз се преобърнах и се опитах да се задържа. Още много пъти ме събаря водата, преди да сполуча да се изправя, надвивайки силата на течението. Сега водата ми стигаше до пояса.

Намирах се в непрогледен мрак, какъвто, надявам се, никой не би познал до момента на своята смърт. Последвах течението, молейки се да ме изведе до коритото на река Нил.

Търкот спря да прелиства и погледна развълнувано останалите.

— Това е! Ето как ще я измъкнем! През Втората врата към Пътищата на Росту и от там до Залата на познанието.

— Приятелю — произнесе Яков с дълбок, уверен глас. — Може би първо трябва да дочетем текста. Все още не знаем как господин Бъртън се е измъкнал.

Търкот се извърна нетърпеливо към екрана.

Вървях около половин километър. Бях привикнал да определям механично разстоянието чрез броя на крачките. Разбира се, когато вървиш затънал във вода до пояса, резултатът не е съвсем достоверен.

Както и да е, измина известно време, преди да усетя, че не съм сам. Не мога да определя по какъв начин разбрах, че в тунела има още някой, но често съм бил спохождан от това чувство и зная, че мога да му се доверя. Нещо ме следваше на известно разстояние в тунела. Тръпки ме побиха при тази мисъл, сякаш зад мен протягаше мразовитата си ръка самата смърт.

То — каквото и да беше — ме следваше на равно разстояние. Дочувах леки звуци — дрънчене на метал в камък, но не знаех какво ги причинява. Споходи ме странната увереност, че ще бъда в безопасност дотогава, докато се отдалечавам от залата. Реша ли да свърна обратно обаче, моят преследвач щеше да ми се изпречи на пътя.

— За какво говори сега? — изръмжа недоволно Яков.

— Вероятно въображението му се е възбудило от тъмнината — обясни Търкот. — В края на краищата, малко преди това едва не се е разделил с живота си. Намирал се е в непрогледен мрак, напълно изгубил ориентация за време и място.

— Бил е храбър мъж — рече Яков. — Човек, който отива там, където другите не смеят. Не би написал нещо, породено само от въображението му. Наистина е знаел, че някой го следва.

Но Търкот вече имаше друга идея.

— Какво е разстоянието от платото Гиза до Нил?

— Не зная — повдигна рамене Яков.

— Била съм там — намеси се Че Лу. — Мисля, че до реката има няколко километра.

— Божичко, бихме могли…

— Нека първо дочетем разказа — прекъсна ги Яков и отново поля със студен душ ентусиазма на Търкот.

Продължих напред, а нивото на водата оставаше непроменено. Виках, за да повдигна духа си, и чувах ехото на гласа си да се отразява в стените. Не спрях да броя крачките, за да запазя някаква представа какво разстояние съм изминал.

След известно време почувствах, че невидимата заплаха изостава и че ще ми позволи да се измъкна. Но водата започна да се покачва и течението се ускори. Тунелът се стесняваше. Скоро докоснах стената отляво. Продължих напред, като плъзгах ръка по влажните камъни. Когато водата ми стигна до брадичката и таванът на тунела бе само на петнайсетина сантиметра над главата ми и продължаваше да се снижава, осъзнах, че отново ще трябва да се оставя в ръцете на съдбата.

Поех няколко пъти дълбоко въздух, след това се гмурнах в развълнуваната река. Водата изпълваше тунела от долу до горе. На няколко пъти се ударих в стените на тунела и се претърколих, без да имам представа кога ще мога отново да изплувам на повърхността.

Вече започвах да губя съзнание, изчерпал напълно резервите от въздух в дробовете си, когато долових лека промяна. Отворих очи под водата и забелязах бледа, трепкаща светлина.

Намирах се извън тунела. Виждах над себе си осветената повърхност. Размахах крака, усещайки че след миг ще изгубя съзнание. Изскочих отгоре и поех шумно въздух. Почти веднага долових миризмата на големия град и в онзи миг тя ми се стори прекрасна.

Бях излязъл в Нил, малко по̀ на юг от Кайро и северно от платото Гиза.

Ако четете тези редове, значи вие също се интересувате от Залата на познанието. Тя е много добре скрита. Трябва да призная, че бях твърде развълнуван, когато се спускахме през тунелите от Голямата пирамида и не запомних онзи път. Дължа ви извинение за това. Един истински изследовател трябва да внимава откъде минава.

Но когато Каджи ме изведе от подземната зала, вече се стараех да запомня всяка стъпка. Не зная доколко това може да ви е от помощ, защото става въпрос за пътя от Залата на познанието до малкото помещение, в което се озовах затворен — откъдето няма никакъв начин да се отвори каменната врата към тунела, но ще се постарая да бъда максимално точен в обясненията си.

Извървяхме сто и двадесет крачки надолу към тунела в мрак, който поглъщаше всякаква светлина. Отляво имаше врата, нея Каджи отвори с помощта на пръстена. Завихме надясно, направихме сто и седемдесет крачки и стигнахме до една врата, която се показа едва когато Каджи опря пръстена в стената отдясно. След тази врата преминахме още седемдесет крачки до нова скрита врата отдясно, зад която бе помещението, където Каджи се опита да ме затвори. Неведнаж през моите експедиции съм използвал тази система за измерване на разстоянието и зная точно, че сто и седемдесет мои крачки се равняват на сто метра.

— Ако тунелът, през който е избягал, излиза на север от Гиза — заговори разпалено Търкот, — следователно тази подземна река извира южно от платото. Ето как ще проникнем — като следваме течението!

— Но как ще намериш галерията, в която се намира този черен Сфинкс? — попита Яков.

— Ще я намеря — обеща Търкот. Той вдигна слушалката и се обади на майор Куин в Куба, като му нареди да събере пълна информация за платото Гиза и най-вече за хидрографските проучвания на коритото на река Нил в околностите.

— Но по какъв начин ще отворим вратите, за които говори Бъртън? — не се предаваше Яков.

— Трябва да се сдобием с пръстена на онзи Наблюдател — отвърна Търкот. — Вече имахме един от Харисън, Наблюдателя, който загина в Южна Америка, но Дънкан го взе, когато тръгваше за Гиза. Трябва ни друг.

— Значи ни трябва друг Наблюдател — кимна Яков.

— Нали знаеш, изникват, когато най-малко ги очакваш — подметна Търкот. — Те са… — той спря и погледна Муалама. — Всъщност, какво те накара да се захванеш с живота и пътешествията на Бъртън?

— Ами, той е много интригуваща личност и…

— Как намери толкова бързо скиптъра? — прекъсна го Търкот, ядосан, че не е попитал по-рано.

— Нали ти казах. В ръкописа имаше чертежи, които…

— Но преди спомена, че не си могъл да разчетеш ръкописа. А ето че сега го преведе. Значи си ни лъгал.

— И се опита да запазиш в тайна скиптъра — добави Яков, засилвайки подозренията на Търкот.

— Защо остави Дънкан да отиде при кивота? Защо не го направи сам?

— Наметалото ставаше само на нея.

— Правиш само каквото искаш и когато искаш, така ли? — Търкот стана и се приближи към Муалама. — За кого всъщност работиш?

— За никого не работя.

— Не ти вярвам — отсече Търкот.

Че Лу се надигна и застана между двамата.

— Мисля, че трябва да работим един за друг, не един срещу друг.

Търкот посочи с пръст Муалама.

— Да, но той си има собствени планове. Само че дотук — той се обърна към Куин. — Искам да му забраните достъпа до всякаква информация. И най-вече до ръкописа. Поставете го под наблюдение.

— Чакайте! — подскочи Муалама, завладян от паника при мисълта, че ще му отнемат достъпа до ръкописа.

— Да? — обърна се към него Търкот.

— Мога да ви кажа къде има Наблюдатели.

— И откъде знаеш? — попита Търкот.

Муалама бръкна в пазвата си и извади медальон, окачен на верига. Върху медальона бе гравиран знакът на Наблюдателите.

Търкот неволно стисна юмруци.

— Значи си Наблюдател?

— Аз бях Наблюдател — поправи го Муалама.

— И какво се случи? — попита Яков.

— Все още ли пазиш пръстена си? — добави Търкот.

— Нямам пръстен. Само членовете на първия орден имаха пръстени. Аз съм от втория орден. — Той отново вдигна медальона.

— Каза, че вече не си Наблюдател — поде Че Лу.

— Събирах информация, но първият орден не одобряваше действията ми. Искаха от мен да държа под око един определен район и да не надигам много глава.

— Защо се отказа да бъдеш Наблюдател? — продължи с въпросите Че Лу.

— Омръзна ми да ме третират като човек втора ръка — обясни Муалама. — Моите предци са били вербувани от първите Наблюдатели, уаджетите. В тази организация съществува строга йерархия, разделение между истинските наследници на уаджетите и тези, вербувани в последствие — първия и втория орден. Исках да узная истината.

— Истината за какво? — обади се Яков.

— За това кои са Наблюдателите. И защо се занимават с тази дейност.

Търкот се наведе напред.

— И узна ли истината?

Муалама кимна.

— Научих доста неща.

— Разкажи ни — подкани го Че Лу. — Кои са Наблюдателите? Как са започнали?

— Твоята информация ще ни помогне ли да се сдобием с пръстен? — попита Търкот, чиито мисли постоянно се връщаха към предстоящата мисия.

Муалама почеса посивялото си теме.

— Започнах, когато жена ми разбра, че е болна от рак на гърдата. Наложи й се да мине по целия път — операция, химиотерапия, експериментални лекарства. Нищо не помогна. Когато умря, аз изгубих… — Той разпери ръце, в търсене на най-подходящите думи. — Изгубих вярата си. Жена ми беше християнка. До последния си дъх вярваше, че отива на по-добро място. Но аз, който знаех за аирлианците, не бях сигурен в какво да вярвам. Тогава пожелах да узная истината. От един друг Наблюдател, далечен роднина на Каджи, бях чул, че Бъртън е бил в Гиза. Открих сведения за пътешествията му в Танзания, където живеех. Ето защо започнах да го изучавам. Тръгнах по стъпките му из целия свят, посетих много места, където е бил и той, опитвайки се да узная всичко, което е научил. — Муалама поклати глава. — Странно, оказа се, че се е натъкнал на хранилище на Наблюдателите само на няколко километра от неговия дом в Англия.

— Къде? — подскочи Яков.

— Гластонбъри Тор, близо до равнината Солсбъри, в Югоизточна Англия. Бъртън отишъл там през 1864 г. с Джон Спики, негов спътник от пътешествията по Нил. Наблюдателите преди това се опитали да убият Бъртън и предполагам, че е взел Спики, за да му помага. Или по-вероятно е искал и друг да узнае истината, ако го сполети нещастие. Докато Бъртън е бил консул в Западна Африка, е имало опит за покушение на живота му, след като организирал експедиция за издирване на Лунните планини, известни сред местното население като Рувензори. Разположени са дълбоко във вътрешността на континента. Не за пръв път му се случвало подобно нещо и нямало да е и за последен. Когато узнах, че Бъртън и Спики са ходили в Гластонбъри, аз също отидох там. Бях заинтригувал от факта, че Спики е умрял на следващия ден, според вестниците случайно се прострелял, но аз видях в това дългата ръка на Наблюдателите. Предполагах, че Бъртън и Спики са открили нещо важно, което е предизвикало подобна реакция. Пристигнах в Тор по тъмно и веднага зърнах назъбения, строшен пръст на каменната кула да стърчи от един хълм. Изкатерих се горе, защото знаех, че по това време ще съм сам. Знаех какво търся и с помощта на фенерче не след дълго намерих малка вдлъбнатина в една от каменните плочи отстрани на полуразрушената кула. Поставих медальона във вдлъбнатината, но нищо не се случи. Бях отчаян, продължих да търся наоколо, но не открих друго подходящо място, тъкмо щях да си тръгвам, когато чух шум от триене на камък в камък. Откъм една сумрачна част на кулата се приближи фигура, облечена с черно наметало. Приличаше на монах, имаше дълга бяла брада и бледа кожа. Вдигнах ръка и му показах медальона си, а той на свой ред ми показа пръстена.

— Откъде са се взели тези пръстени? — попита Търкот.

— Търпение — рече му Муалама. — Скоро ще стане ясно. Наблюдателят ми даде знак да изгася фенерчето. „Какво търсиш?“ — попита ме той. Предварително бях обмислял какво да кажа, ако срещна друг Наблюдател, и стигнах до извода, че истината е най-доброто решение. Казах му, ме съм далеч от къщи и диря познание. Изглежда налучках правилния отговор, защото той ми се усмихна. „Аз съм този, който съхранява нашето знание“ — обясни ми тогава. Каза ми също, че се нарича Брин. Спомних си, че на старошотландски това означава дошъл от хълмовете. Попита ме за моето име. Открих му го, както и откъде идвам. Тогава все още не ме смятаха за изменник — в онази нощ щях да стана враг на Наблюдателите. Някой от вас бил ли е в Гластонбъри?

Всички поклатиха едновременно глави.

— Незабравимо местенце. Намирахме се на висок двеста метра хълм, щръкнал над околната равнина като сочещ в небето пръст. Истинска загадка е как се е появил подобен хълм насред просторната равнина. Според легендите в древни времена на хълма са живели друидите и там пеели своята вечна песен. Сменяли се постоянно, денем и нощем, зиме и лете, за да не секва песента, която — пак според една легенда — поддържала Тор жив. Попитах Брин за Тор. Той ми отвърна: „Някога Тор бил заобиколен от вода. Земята около нас се намира под морското равнище и това място е било остров. Наричал се Авалон.“

„Но това е митично място! — възразих аз. — То не съществува!“

„Чувстваш ли земята под краката си? — попита ме той. — Значи съществува! Авалон е бил тук! Много прочути хора са стояли върху този къс земя. Тук е смъртното ложе на Артур. Донесли го след последната битка, битката за Камлан. Мерлин също е посещавал хълма много пъти.“ След това Брин ми разказа и за други легендарни личности, които са се изкачвали на Тор: Брон, Краля на рибарите, който управлявал Тор преди идването на Артур. Още по-рано бил Йосиф Ариматейски, дошъл направо от Светите земи. Според някои при едно от пътешествията си насам той дори водел със себе си младия Христос.

— Аха! — възкликна Яков, неспособен да контролира реакциите си.

Муалама погледна руснака.

— Казвам само това, което съм чул и видял.

— Продължавай — подкани го Яков. — Просто всеки път, когато чуя нещо шокиращо, си мисля, че ще е за последно. Но досега все не познавам.

— Зная как се чувстваш — кимна Муалама. — Брин ме поведе и двамата се спуснахме през един отвор във вътрешността на полуразрушения манастир. Приближихме се към останките на кулата, която стърчеше нагоре към обсипаното със звезди небе. Брин вдигна ръка и произнесе няколко думи, които не можах да чуя. След това коленичи и опря пръстена в каменния под. Една голяма и тежка плоча се спусна надолу две стъпки, след това се отмести встрани, разкривайки стълбище, което изчезваше надолу в мрака. Като гледах тази черна дупка, усещах, че ме побиват тръпки. За първи път от много години насам се запитах дали действително искам да узная истината и няма ли да е по-добре, ако си остана невежа. Дори малкото, което бях научил, вече бе като непосилно бреме за душата ми.

Брин не ме чакаше. Наведе се и заслиза надолу в мрака. Ботушите ми кънтяха върху каменните стъпала. Въздухът бе студен и влажен. Каменните плочи, с които бе облицован коридорът, бяха съвършено шлифовани. Малко по-надолу те отстъпиха място на солидна скала. Стените й бяха гладки, тунелът прорязваше сърцевината на хълма с лекота на забит в масло нож. Погледнах надолу и видях, че стъпалата са износени съвсем малко в средата. Единствената светлина идеше от газената лампа на Брин и от моето фенерче. Малко по-нататък Брин спря на една площадка. Стълбището правеше завой под прав ъгъл и продължаваше надолу, но ние спряхме пред гладка стена. Той постави пръстена върху нея и отвори поредната тайна врата. Даде ми знак да мина първи и аз прекрачих вътре. Брин застана зад мен, след това чух вратата да се плъзга. Брин се наведе и постави лампата на пода. Попитах го къде се намираме. Отвърна ми, че мястото имало много названия от различни епохи. Някои го наричали гробницата на Мерлин. Според други това било преддверието към отвъдния свят. Попитах как той го нарича, а той ми отвърна простичко: „Това е моят дом.“ Продължихме нататък. В центъра на кухината имаше голям кристал, висок поне два метра. Преди да го доближим обаче, Брин сви надясно и тръгна покрай стената. Тук отвори една врата, хитроумно скрита между две колони от кристал, зад която се показа още един подземен тунел. Вървяхме около километър, преди Брин да спре. Отново постави пръстена на стената и отвори поредната врата. Този път той вървеше отпред. Озовахме се в неголямо помещение, дълго десет метра и широко пет. В центъра бяха струпали дървени писалища, а стената отдясно бе скрита от рафтове, напомнящи винарските, само дето вместо шишета там бяха подредени пергаментови свитъци. Виждал съм подобно нещо в един стар манастир във Франция — наричаше се скрипториум, стая, където монасите педантично преписват древни текстове. Брин ми каза, че свитъците били архиви за дейността на нашия орден и че в тях се разказвало подробно за уаджетите. Намирахме се под града, точно под мястото, където бе построено новото абатство. Оглеждах се, онемял от почуда. И в най-смелите си мечти не си бях представял, че мога да се натъкна на подобно откритие. Брин махна с ръка към стената. „Написани са на различни езици. Прегледал съм доста от тях, но повечето така и не можах да разчета.“ Приближих се към тази съкровищница сякаш ме привличаше гигантски магнит. Докато се ровех, Брин ми разказа всичко, което знаеше. Той не бил от активните Наблюдатели, занимавал се главно с архиварска дейност. Каза ми, че в днешните модерни времена задачата била напълно компютризирана. Неговата работа била да наглежда старите записи и да осигурява достъп до тях за другите Наблюдатели. От него научих, че уаджетите били прогонени от Гластонбъри Тор преди хилядолетия. Докато говореше, разтворих нетърпеливо първия свитък. Беше изпъстрен със знаци, които отдалеч напомняха египетски йероглифи, но бяха различни. Сетих се, че написаното е на старорунически. Брин ме посъветва да погледна под първия свитък. Повдигнах го и отдолу се показа друг — този път написан на келтски. Каза ми, че това бил превод, направен през Средновековието. Докато плъзгах поглед по редовете, помолих го да ми разкаже за уаджетите — за първите Наблюдатели. По думите му уаджетите били жреци в Атлантида. Служели на аирлианците и ги почитали като свои богове. Построили храм, в който не допускали да влизат простосмъртни. Пирамида от червен камък се издигала на върха на храма. Вътре, в центъра, на специална маса бил положен кивотът, в който се съдържал Граалът — почитан като преносител на вечния живот, здравето и познанието.

— Тази червена пирамида — прекъсна го Търкот, — не бях чувал досега за нея. Стражът-компютър, който видях, бе също пирамида, но от злато. — Той погледна към Яков. — На теб да ти е позната?

Яков поклати глава.

— Не. Дали това не е някакъв главен страж?

— Може би — съгласи се Муалама. — На жреците не било позволено да докосват пирамидата, нито да я поглеждат. Кивотът също оставал затворен за тях. Аспасия, водачът на аирлианците, обещал на уаджетите, че ако му служат вярно, ще дойде ден, когато силата на Граала ще им принадлежи и всеки от избраниците ще получи вечен живот. Безсмъртието, неизменният дар на боговете, бил скрит в кивота и се съхранявал от Граала. Можете да си представите колко послушни са били жреците.

— Почти като съвременните религии — отбеляза Че Лу.

— Заради обещанията, които криел в себе си Граалът, уаджетите го почитали, но им било забранено да черпят от енергията му. Казано им било, че ще настъпи време, когато ще получат достъп до Граала и неговата щедрост, но все още било рано за това. Така продължавало поколения наред и всяка поредна вълна от уаджети вярвала на обещанията. Умирали, предавайки на децата си своята вяра. Ала никой не виждал с очите си Граала и постепенно взело да се надига недоволство. Така накрая дошли тези, които въпреки обещанията на аирлианците вече не желаели да им служат. Те искали да получат познанията веднага, искали да се възползват от силата на Граала сега, преди да умрат, и вече не били склонни да чакат и да се надяват на чудо в някакво далечно, необозримо бъдеще. Мислели, че ако получат достъп до Граала, те самите ще станат богове. Но аирлианците били твърде силни. Всякакви опити за опълчване били потушавани незабавно и жестоко. Човекът имал свое място, също както пришълците. Но сетне се появил Артад и с него избухнала гражданската война между аирлианците. Уаджетите и народът на Атлантида воювали на страната на Аспасия и мнозина загинали. Оцелелите били предадени. Аирлианците сключили примирие помежду си, Аспасия и последователите му станали изгнаници на Марс, а Атлантида била разрушена от Артад. Мнозина от уаджетите били избити, животът бил подарен само на малка група, която получила задача да превърне местното население във верни слуги на Аспасия.

Муалама плъзна поглед по лицата на присъстващите.

— Представяте ли си как са се чувствали? Предадени, с избити семейства и разрушени домове. Тогава решили да основат организация и да свикат среща на една планина в Северна Англия — на Тор. Тук оцелелите след потапянето на Атлантида споделили преживяванията си. Разбрали също, че малко преди Аспасия да си тръгне, неколцина от най-ревностните уаджети били вкарани в храма и подложени на трансформация от неговия страж — златистата пирамида.

— Водачите — досети се Яков.

Муалама кимна.

— Наредили им да преместят кивота и Граала на безопасно място. Те били създателите на „Мисията“. Освен това на сборището узнали, че съществуват и други, наречени Онези, които чакат — наемници на Артад, които трябвало да подготвят завръщането му. И така, оцелелите решили никога вече да не вярват на аирлианците. Заклели се да се посветят на тази задача, за да не допуснат човечеството да бъде измамено й предадено повторно. След това се разпръснали по новите си домове. А Тор останал като съкровищница на събраното от тях познание. Както вече ви казах, според Брин в модерните времена информацията се съхранявала в компютри. Фактически подземният скрипториум бе само една реликва от миналото. Струва ми се, че старецът се чувстваше самотен. Попитах го дали е чувал за Бъртън. Каза ми, че преди много години дядо му пуснал Бъртън да влезе. Бъртън носел пръстена на Каджи и прочел много от архивите на Наблюдателите — дори взел някои от свитъците за превод. Успял да избяга, преди другите да го открият.

— Пръстените? — попита Търкот.

— Всички уаджети притежавали пръстени, които им осигурявали безпрепятствено проникване в храма. При изработването им била използвана аирлианска технология.

— Все още не си ни казал как да се сдобием с пръстен — посочи Търкот. — Всъщност, оказа се, че си ни мамил. Защо да ти вярваме сега?

Муалама не обърна внимание на въпроса.

— Докато двамата с Брин разговаряхме, разнесе се звън. Според Брин това означавало, че някой е поставил своя пръстен или медальон на стената — както бях направил аз. Отиде да види кой е, а аз използвах времето, за да прегледам документите.

Муалама замълча.

— После? — подкани го Търкот.

— Оказа се, че Наблюдателите са държали под око Тор, знаели са, че Брин е стар и изкуфял. Някой — не зная кой — хвърли възпламенителна граната в скрипториума и затвори вратата. Свитъците се подпалиха веднага. Помещението се изпълни с пламъци и дим. Лежах на пода, заобиколен от огън. Дрехите ми пламнаха, но аз не смеех да мръдна, вдишвайки последните остатъци от кислород. Най-сетне всичко, което можеше да гори, изгоря. Бях пострадал сериозно. Вратата се отвори и някой влезе. Човекът се приближи до мен и коленичи. Съобщи ми, че ме чака болезнена смърт като разплата за моето предателство. След това ме остави да издъхна. Но ме беше подценил. Още щом излезе, аз скочих на крака и го последвах. Използвах болката, за да черпя сили.

Търкот си спомни за жестоките белези от изгаряне по гърба на едрия негър. Сега вече разбираше какво бе преживял Муалама.

— По-нататък в тунела съгледах Брин и някакъв непознат. Вървях след тях, докато излязоха на повърхността, тук изчаках да се отдалечат. Едва тогава си позволих да подам глава и да вдишам от нощния въздух. Усетих, че ризата ми е изгоряла. Докато слизах надолу към колата, се спънах и паднах. Едва не завих от болка. Най-лошото бе, когато се опитах да седна. За малко да припадна. Видях светлините на тяхната кола и си казах, че трябва да издържа още малко. Последвах ги. Подкараха изток и аз реших, че отиват към Лондон, но после завиха на север. Когато пътят премина покрай два каменни часовоя, две изправени скали, разбрах къде се намирам — Ейвбъри. Бяхме вътре в кръга от камъни, които заобикалят мястото. Тук колата пред мен напусна шосето и пое по един страничен път. Изгасих светлините и ги последвах. Отпред изникна висок хълм. Останах като гръмнат, когато колата пое право към него и изчезна вътре, сякаш погълната от мрака. Чаках дълго, но никой не се показваше. Едва тогава тръгнах да потърся медицинска помощ. Но вече знаех къде е базата на Наблюдателите: хълмът Силбъри, във вътрешния кръг от камъни на Ейвбъри. Ето там ще намерите вашите пръстени.

Търкот се обърна към Куин.

— Нека ми приготвят скакалец. И цялата информация, която можеш да намериш за този хълм.

— Ръкописът? — попита Муалама.

— Ако информацията, която ни даде, е достоверна — ще го разберем скоро, — ще ти позволя да продължиш с превода му. Но ако те заловя отново в лъжа, или пак скриеш нещо от нас, ще наредя да те приберат на топло.

Търкот напусна стаята, следван от останалите, и Муалама остана сам. Африканецът погледна купчината листа и лицето му се изкриви в странно изражение, сякаш не знаеше къде се намира. По тялото му премина тръпка, той изпъна гръб и се прилепи към облегалката. От устните му се откъсна мъчителен стон и чернокожият вдигна ръка към тила си, където беше източникът на болката. Той премигна и обърканото изражение изчезна. Премести ръка към лявото си ухо, а когато я отдалечи, по дланта му имаше кръв. От отвора на ухото се стичаше тъничка, тъмночервена струйка.

Муалама попи кръвта и избърса ръката си с кърпичка.

След това се захвана отново да пише.

6.

Околностите на Великденския остров

Придържайки се към теорията, че безшумното проникване е за предпочитане пред използването на сила, особено след като противникът бе успял да им отнеме такова мощно средство за унищожение като цял един самолетоносач от клас „Нимиц“, командирът на отряда „тюлени“ реши, че само двама от хората му трябва да се опитат да проникнат под щита, заобикалящ Великденския остров. А и без това „тюлените“ работеха по-ефикасно в малки групи, а отряд от двама бе най-малобройното оперативно звено.

Избраниците бяха младши лейтенантите Макгрю и Оливети. И двамата бяха отлични специалисти и притежаваха боен опит от операции в Гренада и от „Пустинна буря“.

Планираше се проникването да се осъществи на три стъпки. Първо, един хеликоптер „Чинук“ щеше да отнесе двамата и една надуваема лодка от борда на „Стенис“ до позиция на осем километра извън силовото поле. Хеликоптерът щеше да ги спусне близо до острова, откъдето с помощта на лодката щяха да се приближат максимално до невидимата стена. Тук щяха да изпуснат въздуха на лодката и да я приберат в раница, преди да се потопят и да потърсят отвора. След като преминат от другата страна, отново щяха да надуят лодката и да продължат към брега. На обратния път щяха да използват същия метод, а когато се отдалечат достатъчно, щяха да пратят сигнал до хеликоптера да ги прибере.

Двамата „тюлени“ бяха запознати с местонахождението на стража под Рапа Кару и разполагаха с точни карти на подземните тунели. Нищо повече не знаеха за онова, което става отвъд силовия щит.

Капитан Робинет им бе поставил две задачи: първо, да разузнаят какви ги върши противникът и най-вече — каква е съдбата на „Вашингтон“ и „Спрингфилд“, и след това — да спасят Кели Рейнолдс. След като получиха тези инструкции, Оливети и Макгрю се качиха на своя Чинук и отлетяха право към южния хоризонт.

Циан Лин, Китай

На десетки километри около черния щит, с диаметър в основата пет километра и височина два, имаше само изгорена, безжизнена земя. Драконът увисна във въздуха на петдесетина метра от щита. Вътре седеше Лексина, положила малка черна сфера в скута си. Върху повърхността на сферата бяха изрисувани шестоъгълници и всеки от тях светеше едва забележимо, обозначен от изписаните вътре старорунически символи. Лексина натисна последователно четири от знаците. Щитът внезапно изчезна, откривайки мрачния масив на Циан Лин, планината гробница.

Елек премести напред контролния лост и драконът се стрелна към хълма. Лексина отново плъзна пръсти по сферата и в склона пред тях се появи голям, кръгъл отвор. Преди да влязат в тунела, който се спускаше надолу към централното складово помещение, Лексина задейства отново силовия щит. Драконът се приземи на пода на голямата подземна кухина. От търбуха му се разгъна малка рампа и по нея слезе Лексина, стиснала Копието на съдбата, а след нея вървяха Елек, Коридан и Гергор.

Черни метални подпори се извиваха под тавана на голямата кухина, наоколо бяха разхвърляни различни по големина контейнери, един от които доскоро съдържаше дракона, а в друг, също отворен, имаше голям, въртящ се цилиндър, който генерираше силовото поле.

Лексина подмина двата отворени контейнера и се насочи към една врата, зад която започваше широк тунел, а другите членове на Онези, които чакат я последваха. Когато стигнаха едно разклонение в три посоки, Лексина сви надясно и започна да се спуска надолу.

Тя спря внезапно, когато тунелът на двайсетина метра отпред се озари от мътновато, червеникаво сияние. Сиянието постоянно се менеше, приемайки накрая някаква призрачна, човекоподобна форма. Лексина коленичи, а останалите последваха примера й, без да откъсват очи от странното видение, чиито ръце и крака бяха по-дълги от човешките, тялото бе скъсено, а главата — покрита с червеникава коса. Рубиненочервените очи гледаха втренчено право в Лексина.

Фигурата повдигна дясната си ръка с разтворена напред длан и заговори с нисък, дълбок глас на приятен, музикален език. Обръщението продължи около минута, след което видението бавно се стопи.

Лексина постави калъфа пред себе си и го отвори. Тя извади отвътре Копието на съдбата и го вдигна, като го държеше за късата дръжка под самото острие. След това се изправи, насочила острието напред, и тръгна колебливо навътре в тунела. След няколко крачки спря, заслепена от внезапно проблясване.

Тя премигна, нагаждайки котешките си очи към червения сноп светлина, който извираше от едната стена и се губеше в насрещната, точно под върха на острието. Лексина внимателно свали върха, докато копието пресече лъча. Подобно на многостенен кристал, металното острие разпръсна в продължение на няколко секунди светлината във всички посоки из тунела, след това червеният лъч изчезна.

Лексина пристъпи още няколко крачки, озова се в пространството отвъд лъча, след това даде знак на останалите да я последват. Държеше острието пред себе си, тъй като не беше сигурна дали по-нататък няма да се натъкне и на други смъртоносни капани. Също като войници, които пресичат минно поле, проправяйки си път с детектор, малката група се спускаше надолу през главния тунел, който водеше към най-долното ниво на Циан Лин.

Зона 51

— Силбъри Хил е най-големият вдигнат от човека землист хълм в Европа — докладва Куин, който вече бе раздал снимки на присъстващите. — Висок е над четирийсет метра и покрива площ от пет акра.

— Не ти ли напомня за нещо друго? — обърна се Търкот към Че Лу.

— За Циан Лин — кимна тя. — Аирлианците предпочитат да крият базите си под земята.

Куин наведе глава в знак на съгласие.

— Никой не знае защо и как е бил построен Силбъри. Според легендата съществува там откакто свят светува. Местните хора го избягват, дори в наше време.

— Наблюдателите са завзели няколко стари аирлиански поста — съобщи Муалама. — Също като Водачите и Онези, които чакат. Сигурен съм, че Силбъри е само умалена версия на Циан Лин.

— Е, добре — реши Търкот. — Отиваме там!

— Приятелю… — подхвана Яков с глас, в който се долавяше нещо.

— Какво?

— Какво смяташ да правим?

— Ще си набавим пръстен на Наблюдател, за да можем да спасим Дънкан.

— Защо? — повдигна вежди Яков.

— Защо ли? — повтори Търкот, който не беше сигурен, че е чул правилно. Изведнъж лицето му се обагри в алено и той стисна юмруци. — Няма да я изоставим. Ние сме група и никой…

— Но, скъпи приятелю — прекъсна го Яков, вдигнал помирително ръце. — Послушай ме за момент. Когато бяхме в Москва, действията ми се ръководеха оттук — той си посочи сърцето — и видя какво стана. Повярвах на Катенка и тя ни предаде. — Търкот не беше забравил случая в московските подземия, когато приятелката на Яков бе извадила оръжие срещу тях.

— Да не искаш да кажеш… — поде той, но руснакът отново го прекъсна.

— Не казвам нищо за доктор Дънкан. Това, което ме безпокои, е много по-мащабно. И двете страни в тази война на извънземни се опитват да ни унищожат. Ето какво не ми дава покой. Какво общо има между Гиза и Великденския остров? Или Циан Лин, или „Мисията“? Там ли водят всички нишки? Нямаме представа къде се намира „Мисията“, а всички си даваме сметка колко е опасна.

Търкот го гледаше объркано. Мислите му бяха погълнати изцяло от предстоящата операция и просто не можеше да схване накъде бие руснакът. Яков изглежда се досети, защото се надигна и седна до него.

— Допуснахме много грешки. Аз допуснах много грешки. Една от тях бе, че повярвах на Катенка. Но имаше и други. Нека се опитаме да не грешим повече. Съгласен ли си с мен?

— Да — прошепна Търкот, опитвайки се да потуши яростния пламък в гърдите си.

Яков кимна.

— Бавно и мъчително научаваме някои от истините, които се съдържат в ръкописа на Бъртън. Не забелязахме неща, които можеха да ни помогнат и по-рано. Трябваше да знаем за Наблюдателите. За „Мисията“. За Онези, които чакат. За Водачите. За всички, преди да ни заварят неподготвени. А това ни струваше скъпо и прескъпо. Спомни си загиналите в Южна Америка. Двете взривени американски совалки. Моите приятели от Четвърти отдел.

Яков посочи с палец през рамо към компютрите. Край един от тях бе седнал Муалама, вглъбен в разчитането на ръкописа.

— Посланието на Бъртън. За теб то е само възможност да спасим доктор Дънкан. Но за какво се говори всъщност в него?

— За Граала.

Яков кимна.

— Точно така. Мисля, че той е — както вие казвате — повратната точка в тази гражданска война. С други думи, нещо много, много важно. Може би самата война между аирлианците е избухнала заради него. Във всеки случай ръкописът е в състояние да ни даде известна представа за неговата важност.

— Какво е Граалът? — обърна се Търкот към Муалама. — Освен това, което знаем за него, имам предвид крал Артур, последната вечеря и прочее. Ако той наистина е толкова важен, може би държим в ръцете си всичко, което ни е нужно.

Муалама се наклони напред, за да може да вижда и двамата мъже.

— Граалът е стара легенда, която е възникнала на много места. Често тази легенда се свързва с историята за старозаветния кивот. Известно е, че по време на управлението на Ерусалим, рицарите тамплиери са знаели местонахождението на кивота. Легендите често водят към истината, но този път е дълъг и лъкатушещ. Така че Граалът може да е много неща. Или нищо.

— Бил е достатъчно важен, та Бъртън да посвети живота си на него — заяви Търкот. — Очевидно е означавал много и за Сянката на Аспасия, щом толкова много го е искал.

— Съгласен съм — рече Муалама. — Старите легенди са много объркани и подлежат на различни, дори противоречиви тълкувания. Някои наистина вярват, че старозаветният кивот и Граалът са едно и също нещо.

Забелязал обърканите изражения на Яков и Търкот, Муалама побърза да разясни:

— Кивотът всъщност не е ковчег. Също както Граалът не е само метална чаша или купа. Но каквото и да са те, не им пречи да са едно цяло. А може всяка от частите да изпълнява собствена функция. В края на краищата, хилядолетия наред цивилизованото човечество е благоговеело пред тези предмети. Някои от историите, които са се разказвали за тях, не са нищо повече от дезинформация. Прах в очите. Знаете ли като какво са ги описвали различни източници? — Той не дочака отговор. — Граалът например е бил смятан за небесен камък — нещо, което сега не ни изглежда толкова далеч от истината, нали? Разбира се, преди човечеството да узнае за присъствието на аирлианците на Земята, учените са го мислели за метеорит. Но може би той наистина е звезден камък, донесен тук от пришълците. Има дори една легенда, според която този камък е даден на човека по време на битката между Луцифер и християнската Света троица. Сторили са го ангели, които не застанали на нито една от двете страни. Според друга легенда, подобна на тази, Граалът е скъпоценен камък, паднал от короната на Луцифер, след като той въстанал срещу всемогъщия Господ Бог и бил сразен. Не забравяйте, че отначало Луцифер също е бил ангел. Бъртън го споменава в ръкописа си като име, дадено на Сянката на Аспасия. Ако се преместим напред в епохата на Христос, не можем да подминем, разбира се, легендата, че Граалът е чашата, от която Христос е пил по време на Тайната вечеря. Повечето хора вярват, че това е първото споменаване на Граала, но в действителност той съществува отпреди Христа. Има една юдейска легенда — среща се в Стария завет и е свързана донякъде с Граала — за два предмета, наречени тумин и урим. Това са топки от прозрачен материал, пълни с горяща вода. Предполага се, че са направени от огъня на слънцето. Та тези тумин и урим трябвало да бъдат заровени в една пещера заедно с кивота, или може би те самите са кивота, кой знае? От друга страна, не е изключено да става въпрос за съвсем различни предмети. Може би рубинената сфера, която открихте в Голямата цепнатина в Етиопия, е тъкмо една от тези прозрачни топки, пълни с горяща течност? Не бива да забравяме, че примитивните хора са описвали явленията според собствените си понятия.

Друг начин да се анализират преданията е като се проследят нюансите в езика, който е използван. Една от думите, използвани за Граала, е сангреал. Някои учени разделят тази дума на две — Сан Греал, което естествено означава Светият Граал. Но ако я разделим по-друг начин, ще се получи санг реал, което означава кралска кръв. — Муалама се засмя. — Тази теория не се радва на особена популярност в наши дни, тъй като подсказва идея, противна на християнството. Кралската кръв е потомството на Христос. Тези, които възприемат санг реал като истинско значение на Граала, всъщност твърдят, че Христос е имал дете от Мария Магдалена. Има такива, които вярват в съществуването на тайно общество, съхранило кръвното наследство на Христос до наши дни, и че потомците му са вземали важно участие в различни повратни исторически моменти.

— Шегуваш се, нали? — попита Търкот.

Макар че Муалама се усмихваше, гласът му остана сериозен.

— Не се шегувам. Просто ви разказвам някои от преданията и историите, свързани с Граала и кивота.

— Струва ми се, че кръвта наистина играе някаква роля във всичко това — вметна Яков. — Бъртън я споменава в ръкописа си, когато говори за вампирите. По време на изследванията ми в Четвърти отдел често попадах на разработки, свързани с човешката кръв. Говори се, че дълги години КГБ провеждал експерименти с кръв от различни източници, в които търсели определени щамове. Вече знаем, че нацистите са използвали кръв от един Водач, която инжектирали на някой от лидерите им — но с каква цел?

Търкот кимна.

— Дънкан вярваше, че Вернер фон Сеект е преживял толкова дълго само защото във вените му имаше останки от аирлианска кръв — дори след много години. — Той се обърна към Муалама. — Какво друго знаеш за Граала?

— Добре познати са келтските и артуриански легенди, свързани с него. Те обаче датират от времена преди появата на крал Артур. В едно келтско предание например се говори за Калдрон — или Граала от Оуен, даряващ неизчерпаеми познания на онези, които пият от него. Казано е също, че Калдрон може да връща живота. Има и друга легенда, в която Граалът се свърза с копието на римския легионер Лонгиний — копието, с което е бил прободен Христос на кръста.

— Вече знаем, че в тази легенда има зрънце истина — кимна Яков. — Копието на съдбата се оказа поредният аирлиански артефакт.

— Значи сте съгласни с ръкописа — че Граалът и кивотът са също аирлиански артефакти? — попита Търкот.

Муалама кимна.

— Да, при това много могъщи, след като са предизвикали гражданска война и са на път да я подновят.

— И каква е функцията им?

— Виж, за това все още нямам отговор. Но всички легенди от различни източници са единодушни по въпроса, че Граалът — както и да изглежда в действителност — дарява здраве, мъдрост и безсмъртие на онези, които го притежават.

Търкот се замисли.

— Но ако Граалът е в черния Сфинкс с Лиза, имаме повече от една причина, за да я измъкнем оттам.

— Да, приятелю — съгласи се Яков, — само исках да проверя дали разсъждаваш с главата си. Защото това означава, че не тя е най-важното нещо там, макар сърцето да ти говори друго. Ако се наложи, трябва да спасяваме първо Граала, а сетне нея. Съгласен ли си?

Търкот погледна втрещено Яков, преглътна и излъга:

— Съгласен съм.

7.

Южният Пасифик

Високите десет метра вълни се удряха яростно в стоманения корпус на гигантския кораб и отстъпваха, без да го засегнат. По-дълъг от футболно игрище и по-висок от Емпайър стейтс билдинг, супертанкерът „Джар Вайкинг“ бе най-големият плавателен съд, конструиран в досегашната човешка история.

Една обиколка на главната палуба надхвърляше километър, а Йохан Веркуист вече приключваше шестата, когато приближаваше носа. Тичаше равномерно, без задъхване, отскачайки леко от металния под на палубата. За човек на седемдесет и шест години, с репутацията на третия богаташ в света, Йохан беше наистина в отлична форма. Всяко плаване на „Джар Вайкинг“ от нефтените полета до техните жадни за гориво потребители увеличаваше неговото богатство, но този път целта на пътуването беше различна.

Веркуист спря при носа и погледна назад. Мостикът беше на близо половин километър — точно четиристотин и петдесет метра — от него. Сините му очи огледаха стотината нещастници на палубата — стадото на Денисън, — които бързаха да се порадват на слънцето и свежия въздух, преди да ги свалят в трюма и да изкарат следващата смяна. Поне десет хиляди души бяха натикани в грамадното пространство под краката му. Преди да се захванат с тази работа, бяха продухали резервоарите, след което ги бяха преустроили в многоетажни жилищни помещения.

Йохан си бе поставил цел и я преследваше със същото усърдие, с каквото бе преследвал всички предишни цели в живота си — трябваше да я осъществи на всяка цена.

„Мисията“ бе тази, която го бе направила такъв, какъвто беше сега, и когато „Мисията“ — в лицето на Водача Денисън — искаше нещо в замяна, не му оставаше друго, освен да го изпълни безпрекословно. Пък и за какво повече да мечтае човек, постигнал всичко на този свят? Имаше за какво, разбира се, и Денисън го бе размахал като морков пред носа на Веркуист. Възможността да му продължи живота. Денисън, естествено, не обясни как точно ще стане това, но дори самата идея запали ентусиазма на Веркуист.

Старецът присви очи, когато от групата се отделиха неколцина, облечени в еднакви кафяви дрехи и водени от самия Денисън. Върху лицето на Водача не се четеше нищо.

Следвайки инструкциите му, Веркуист бе разпоредил на капитана на кораба да качи на борда голяма група прогресивисти — хора, които вярваха, че бъдещето на човечеството е неразривно свързано с аирлианците — от различни пристанища в Близкия изток. На уговорените места ги очакваха параходи, фериботи, яхти и всякакви други съдове, натъпкани с вярващи.

Веркуист се обърна с гръб към мостика, пренебрегвайки приближаващия се Денисън, и се загледа в тъмносинята вода и далечния хоризонт. Крайната цел на пътуването — Великденският остров — вече беше близо. Там пътниците щяха да срещнат отредената им съдба — каквато и да бе тя. Раждаше се един нов свят и Веркуист предчувстваше, че в него „Мисията“ ще играе решаваща роля. И ако откарването на десет хиляди заблудени души, за сметка на милиони долари загуба от нереализирания транспорт на гориво, бе цената, която трябваше да заплати, той я смяташе за доста ниска. Особено ако бе вярно онова, което му обеща Денисън.

— Мистър Веркуист — гласът на Денисън бе безличен като изражението му. Веркуист бе чувал проповедите му обаче и знаеше, че в такива моменти той наистина съумяваше да завладее своята публика. И как иначе той и останалите Водачи щяха да прилъжат толкова много нещастници да зарежат всичко и да тръгнат към едно пълно с неизвестност бъдеще.

— Да?

— В трети отсек е избухнала епидемия от холера. — Денисън произнесе новината безгрижно, сякаш говореше за времето. — Там повечето пътници са пакистанци. Вероятно някой от тях е пренесъл заразата. И сега тя се разпространява.

Веркуист се намръщи. Намираха се далече от всякаква помощ.

— Бихме могли да повикаме по радиото… — поде той, но Денисън го прекъсна.

— С никого няма да се свързваме. Това не е решение.

— Но тук нямаме достатъчно лекарства, за да…

— Вече наредих да херметизират отсека.

— Искате да кажете — да го поставят под карантина.

— Херметизирахме го — повтори натъртено Денисън. — А сега кажете на капитана да го напълни с вода.

Веркуист се облещи, чудейки се дали събеседникът му говори сериозно, макар да съзнаваше, че е така.

— Не мисля, че капитанът ще се съгласи — рече той.

— Тогава го направете сам. Цялото е повече от някоя негова част. — Денисън се обърна и си тръгна, явно смяташе разговора за приключен.

Околностите на Великденския остров

Двумоторният хеликоптер СН-47 „Чинук“ се снижаваше плавно към повърхността на океана, на няколко километра северно от щита, заобикалящ Великденския остров. Задната рампа бе спусната и на платформата бе поставена надуваемата лодка, а до нея стояха в готовност Макгрю и Оливети. И двамата носеха водолазни костюми, а на лодката имаше резервни бутилки.

Търбухът на хеликоптера почти опря повърхността, а рампата разпени морето отзад. Оливети тласна лодката и тя се плъзна по рампата. Двамата мъже я последваха. Изкатериха се вътре и веднага запалиха извънбордовия двигател. След като се отдалечиха малко, вертолетът се издигна и пое обратно към „Стенис“.

Макгрю беше слаб и жилест, с мускули като въжета. Прякорът му беше Попай заради яките му ръце и склонността да се нахвърля срещу всеки с главата напред, без да мисли за последствията. Оливети бе едър, тих мъжага, с оредяла коса, с която той много се гордееше, независимо от плешивината, доминираща изпъкналото му теме.

— Готови, Попай? — попита той.

— Ама че шантава мисия — отвърна Макгрю, загледан към хоризонта, където трябваше да е Великденският остров. — Хайде да се захващаме.

Двамата разполагаха с толкова информация за онова, което ставаше на острова, колкото въобще бе известна на командването. Те познаваха точното местоположение на трите вулкана — Рапа Раруку на изток, Рапа Ариа на северозапад и Рапа Кару на югозапад. И трите имаха езера в кратерите си, единствените източници на прясна вода на острова. Знаеха също така, че има само две подходящи за десант плажни ивици, останалата част от брега се състоеше от непристъпни скали. Тази, която бяха избрали, бе разположена от северната страна — точно до мястото, накъдето се беше насочил и „Вашингтон“, преди да изчезне. В този район би трябвало да се намира отворът под силовия щит. След като преминаха под него, първата им задача бе да проверят състоянието на „Вашингтон“. Следващото място, което трябваше да посетят, бе най-южно разположеният вулкан — Рапа Кару. С височина над триста и петдесет метра, той доминираше над тази част на острова и от него се откриваше великолепна гледка към международното летище. След като проверят ситуацията на летището, двамата щяха да се спуснат във вулкана, да намерят стража-компютър и Кели Рейнолдс — ако е още жива — и да разрушат извънземния обект.

Повече по навик Оливети сверяваше местонахождението им на глобалната позиционираща система, докато с другата ръка придържаше руля на малката лодка. Нямаше грешка в посоката. На хоризонта право пред тях вече се виждаше върхът на черния щит.

Платото Гиза

Лиза Дънкан усети хладен камък под бузата си. Тя отвори очи и видя, че лежи на пода. Болеше я главата и трябваше да мине известно време, преди да си спомни как се е озовала тук.

Дочу гласа на Сянката на Аспасия, който я викаше отново. Забеляза, че двете глави на Сфинкса се завъртяха, следователно някой бе влязъл в помещението. Лиза се надигна, мъчейки се да преодолее треперенето на краката си.

— Откри ли най-сетне, че ти липсва нещо? — попита Сянката на Аспасия.

— Открих, че кивотът съдържа историята на аирлианците на нашата планета.

— Миналото не е важно — рече Сянката. — Ти си като дете, което гледа в тъмното, не знае какво вижда там и не може да определи дали това, което съзира, има някакво значение.

— Къде са камъните тумин и урим? — попита Дънкан.

— Много умно — одобри Сянката на Аспасия. — Тъкмо в момента ги издирвам и аз.

— Значи не знаеш къде са, така ли?

— На сигурно място — отвърна той. — Намират се в Негев.

— Израел?

— Много пъти са пренасяни, за последен път са били в едни етиопски монаси в манастир край езерото Танга. Но сега вече са на сигурно място, евреите ги държат в един бункер, където са и атомните им оръжия. Смята се за най-строго пазеното място на Земята. — Той я надари със зла усмивка. — Научих обаче, че мястото не било чак толкова сигурно.

— И ще ги вземеш?

— А след това ще се спазарим. Аз ще притежавам нещо, което ти трябва, ти също. Веднъж почти ги държах в ръце, но това беше много, много отдавна.

— Колко отдавна?

— Крача по тази земя отпреди да е започнала историята на човечеството.

— Как може да живееш толкова дълго? — попита Дънкан.

Сянката на Аспасия посочи слепоочието си.

— Това тук — познанията, опитът — живеят толкова дълго, колкото и Сянката. — Той се тупна по гърдите. — Само тялото, обвивката, притежава ограничен живот. Това го имам от четирийсет и пет години. Скоро ще настъпи време да се местя. И тази обвивка взе да се износва.

— Не разбирам.

Сянката на Аспасия извади изпод черното си расо окачен на верига амулет.

— Ето я същината на Аспасия — това съм аз. Нарича се Ка. Мисли го за нещо като устройство за записване на нечий живот, на всички спомени. Но то е много повече от това. Когато дойде време да се премествам, или да се преродя, както го наричате вие, ще отида в „Мисията“. Там тази Ка-огърлица ще получи цялата информация до последния ми час, а тялото ще бъде унищожено. С нейна помощ ще възродят съзнанието ми в ново тяло и животът ще започне отново.

— Щом можеш да го направиш, тогава защо ти е Граалът?

— Защото Граалът може много повече.

— Какво по-точно?

— Това не мога да ти кажа.

Зона 51

Докато скакалецът се отделяше от пода на хангара, Търкот се зае да изучава внимателно информацията за Силбъри Хил, събрана с помощта на Куин от различни източници. Веднага щом излязоха на открито, пилотът набра височина.

— Вярваш ли на Муалама? — попита го Яков.

— По тялото му има следи от изгаряне — отвърна Търкот.

— Но той не ни каза, че е бил Наблюдател, при това от доста време.

— Трябва ни пръстен от Наблюдател — заяви Търкот. — Ако в Силбъри не намерим подходящ обект, значи ни е лъгал.

— Имаш ли план? — попита Яков. Двамата бяха сами на борда, ако не броим първия и втория пилот.

— Още не.

— Какво ще кажеш да почукаме чинно на стената на хълма и да ги помолим да ни услужат с някой пръстен?

— Защо ти не го направиш? — тросна се Търкот.

— Приятелю, мисля, че заради дърветата не виждаш гората.

— Погледни — Търкот повдигна една снимка. — Виждаш ли ето тук, че в хълма има вдлъбнатина?

— Да — Яков пое снимката.

— Спомняш ли си, в Циан Лин имаше отвор колкото да влиза и да излиза скакалецът?

— Аха.

Търкот чукна с пръст по снимката.

— Ето от това място ще влезем и ние.

8.

Великденският остров

Като стари „тюлени“ Попай Макгрю и Оливети бяха виждали какви ли не чудеса по света — от публичните домове на Филипините, през яростния напор на тихоокеанския тайфун до северното сияние по бреговете на Аляска, но никога досега не се бяха изправяли срещу нещо, което да наподобява черната стена пред тях.

— Проклятие — произнесе лаконично Попай.

— Да, бе — Оливети плю през борда на лодката.

Попай вдигна кислородната бутилка и си я нагласи. След това провери дали оръжието и торбата с инструменти са на място.

— Готов ли си?

— Готов.

Попай направи последна проверка на местонахождението им. Бяха точно там, където трябваше да бъдат според предварителните планове. Той прибра позициониращото устройство в един непромокаем плик. Двамата отвориха клапите между петте отделни секции на надуваемата лодка, накрая Попай отвъртя вентила и въздухът излетя навън със свистене. Сетне „тюлените“ нагласиха мундщуците и маските си и се потопиха безшумно във водите на Пасифика. Изчакаха, докато надуваемата лодка се спихна, като я притискаха с ръце, за да ускорят процеса. Когато вътре остана съвсем малко въздух, те я завързаха за една малка шамандура, която на свой ред бе прикачена с дълго въже за пояса на Оливети. След това и двамата се потопиха.

И друг път бяха действали заедно и сега работеха в пълен синхрон. Насочиха се право към стената — водеше Попай, той държеше пред себе си навигационното устройство, а Оливети, който дърпаше на буксир лодката, го следваше отзад.

Попай забави, когато видя стената отпред, след това се обърна и се гмурна право надолу. Позабави малко скоростта, когато достигна дъното. Встрани от тях през пясъка и камънаците преминаваше широка диря, сякаш коралите и скалите бяха изчегъртани от гигантски пръст. Попай се насочи към дирята и я последва. Когато наближиха още повече стената, той забеляза, че под нея дирята е оставила дълбока близо метър цепнатина. Попай погледна през рамо — Оливети тъкмо се бе спуснал на дъното и придърпваше лодката. Нямаше съмнение, че отворът е достатъчен, за да преминат оттатък.

Попай заплува напред, но толкова ниско, че коремът му допираше в дъното. След няколко секунди се завъртя с лице нагоре и продължи така, докато премина оттатък. Оливети го последва, като тикаше спуснатата лодка пред себе си. Попай я подхвана, издърпа я и неговият колега се промуши след нея.

Попай сграбчи Оливети за рамото и му посочи напред. Там, точно на границата на видимостта, се издигаше голяма и тъмна стена, заровена в дъното на залива. Корпусът на „Вашингтон“. Щръкналата нагоре кърма се полюшваше съвсем лекичко. Когато се приближиха, забелязаха, че целият корпус е покрит от тънък черен слой, който мърдаше, сякаш бе жив. „Тюлените“ имаха известна представа за това как точно е бил превзет корабът и затова не изпитваха никакво желание да се приближат.

Попай посочи с палец нагоре. Оливети кимна и допря една малка бутилка с въглероден двуокис до вентила на лодката. Докато се издигаха, надуваемата лодка бавно се раздуваше. Когато стигнаха повърхността, тя отново бе готова за употреба.

Попай подаде глава над водата и премигна. Грамадният корпус на „Вашингтон“ засенчваше всичко пред него. Но имаше някаква промяна в кораба. Попай беше прекарал доста време на борда на самолетоносачи от класа „Нимиц“ и не се съмняваше в първоначалното си впечатление. Той огледа кораба от носа до кърмата, търсейки видими различия.

Първото, което се набиваше в очи, бе липсата на каквото и да било движение по палубата. Нямаше и следа от екипажа. Призрачен кораб, който бавно се полюшваше в плитчините край брега. Но скоро забеляза и друго. Променен бе силуетът на мостика, където бяха монтирани различните радарни устройства и комуникационни антени. Обърнатият към брега нос бе смачкан и пробит, но докато го разглеждаше, той бе готов да се закълне, че в момента по него текат ремонтни работи — пробойната се затваряше бавно, сантиметър по сантиметър, въпреки че и там не се забелязваха никакви хора. Докато наблюдаваше попадналия в невидими, могъщи и със сигурност злонамерени ръце самолетоносач, Попай почувства, че по гърба му преминават ледени тръпки.

Той насочи поглед към острова. Шестте статуи на моаи продължаваха да съзерцават морето. Попай се претърколи на борда на лодката и Оливети го последва. Намираха се на около километър от самолетоносача. Оливети запали извънбордовия двигател и те извиха на запад, за да заобиколят острова от тази страна. Първата част от мисията им беше приключила, макар че и двамата не знаеха какво точно да кажат в докладите си.

Циан Лин, Китай

Главният тунел се разшири дотолкова, че светлините на фенерите, които носеха Лексина и другарите й, вече не стигаха стените му. Съдейки по ехото от стъпките им в каменния под, намираха се в просторно помещение.

Забелязала тънък сноп светлина малко над нивото на погледа й, Лексина замръзна. Светлината се усили, озарявайки пещерата, в която бяха попаднали. Кухината беше широка към петстотин метра и дълга осемстотин, а таванът, където сияещата сфера сега бе достигнала пълната си мощ, се издигаше на стотина метра над тях. Стените бяха от гладко шлифована скала, подът сякаш бе полиран. Но именно центърът на отсрещната стена привлече вниманието на Лексина и на другите членове на Онези, които чакат.

В стената бе вградена златна порта, покрита с надписи и рисунки. Вратите й, високи по петдесет метра, бяха достойни за божество. Лексина, Коридан, Елек и Гергор бяха привлечени към тях като пеперуда към пламък. Те спряха пред портите, очаровани от размерите и богатата им украса. Върху златната повърхност личаха старорунически знаци и китайски йероглифи.

— Ето го символът на Ши Хуанчжоу — посочи Елек, — първия император на Китай.

Но Лексина бе открила нещо далеч по-важно сред руническите надписи.

— Зад тези порти са Артад и хората му, те чакат да бъдат пробудени!

— Как да ги отворим? — попита Коридан, който винаги бе най-практичният от групата.

Лексина продължи да превежда староруническия надпис и намери отговора малко по-надолу.

— Това… — тя посочи Копието на съдбата — се поставя тук. — Тя пъхна върха на острието в един отвор на височината на погледа, точно в цепнатината, където се срещаха двете порти. Мястото, което сочеше, бе обковано с б’джа, черния аирлиански метал.

Тя притисна копието навътре и усети как острието му се плъзва в гладкия канал. Когато върхът опря в дъното на отвора, отстъпи назад и зачака. Портите сякаш се озариха от вътрешна светлина, а златото в кръга около отвора с копието започна бързо да почернява и този кръг се разширяваше. Когато и двете порти почерняха, разнесе се оглушително скърцане, сякаш самият метал протестираше. Сетне цепнатината взе да се разширява и портите се плъзнаха навън, а копието остана да стърчи в отвора.

Зона 51

Професор Муалама натисна комбинацията от контрол и д и погледна към екрана на компютъра, който се изпълни с думи. Обърна се, когато в залата влезе Че Лу.

— Какво ново? — попита го тя.

— Много интересни неща — Муалама посочи екрана.

РЪКОПИСЪТ НА БЪРТЪН: ВТОРА ГЛАВА

След разрушаването на Атлантида, отлитането на Аспасия и изчезването на Артад, Наблюдателите решили, че светът най-сетне се е освободил от намесата на тези същества от звездите. Оказа се, че са сгрешили.

Неколцина Водачи заминали за Близкия изток и там основали организация, наречена „Мисията“. По-късно, някъде около девет хиляди години преди Христа, в Египет се появили богове, които наричали себе си нетеру. Сред тях най-известни били Озирис и Изида. С течение на времето Наблюдателите научили, че тези нови богове са само поредната разновидност на Водачите, които носели Ка-огърлиците на Аспасия и останалите аирлианци, явявайки се техни Сенки на Земята, чието предназначение било да подготвят завръщането им. Те принадлежали към орден, който стоял над ордена на Водачите, защото имали достъп до спомените на аирлианците.

А сега за устройството, което наричат Ка-огърлица. На староегипетски Ка означава душа, или дух. Символът за нея е две протегнати молитвено ръце. Виждал съм този знак върху стени или статуи, като например статуята на Хор Аубри от тринайсета династия.

Разговарял съм с много учени за произхода на Ка, но изглежда има още много да се научи по този въпрос. Според специалистите Ка е нещо повече от душата. Става въпрос вероятно за живителната сила, един доста интересен термин, ако се замислим върху него. Според някои легенди двуглавият бог Хнум е притежавал няколко такива огърлици, всяка от които му е придавала различна душевност. Ка се появява на бял свят заедно с раждането на човека, а думите да отидеш при нечие Ка, означават, че той е умрял, а неговото Ка се е преродило.

Хему-ка са жреци, които подпомагали процеса на предаване, или прераждане на Ка. Каджи ми разказваше подобни неща за аирлианците, но също и за Онези, които не са родени от жена и Онези, които чакат. В историята, която ще ви разкажа, често се срещат същества и от двете страни, наричащи себе си сенки на аирлианци. По какъв начин са дошли на този свят аз не зная. Истината е обаче, че не са били родени по естествен път.

Първата епоха на египетската цивилизация е била епохата на аирлианското управление. Когато Наблюдателите събрали тези тревожни сведения, между тях избухнал спор — дали трябва да се намесят и да преустановят царуването на извънземните, или да останат верни на правилата си. Оказало се също, че тази шепа Сенки Водачи не се опитвали нито да завладеят, нито да разширяват своята империя. За доста дълъг период от време замислите им оставали забулени в тайна.

Струва ми се, дълго време сред Наблюдателите се ширело неизказаното мнение, че не са в състояние да предприемат каквото и да било срещу Сенките Водачи, които си осигурили лоялността на Водачите жреци, а чрез тях — на цялото население.

В продължение на няколко хиляди години Египет се радвал на мир и просперитет — дотогава, докато народът почитал Сенките Водачи в техните нови роли на богове.

Благодарение на Аспасия Граалът бил спасен от потъващата Атлантида и пренесен в Египет заедно с други аирлиански предмети и една машина страж, употребявана за трансформирането на хора във Водачи. Имало и друга машина, използвали я, за да прехвърлят съзнанията на аирлианци в човешки тела чрез Ка-огърлицата, която им осигурявала безсмъртие.

Описаха ми стража като златиста или червена пирамида, с височина между един и десет метра, което ме кара да мисля, че съществува повече от един страж и че те са разположени на различни места по света. В Южна Америка почти се добрах до един от тях, но за това по-късно.

Що се отнася до Ка-машината, тя несъмнено била най-строго пазената тайна на Водачите. Където е тя, там е и „Мисията“. В продължение на много години е била в Гиза — Акерското плато, както го наричали Сенките Водачи. Известно е, че под тяхно ръководство под платото били прокопани дълги тунели. Залата на познанието, също пренесена от Атлантида преди потопяването на континента, била скрита под един от каменните сфинксове. Работниците, използвани за преместването й, се заклевали да пазят тайна под страх от смъртно наказание. Сигурно затова днешните учени знаят толкова малко за Сфинкса и подземните съоръжения.

Съществували планове за построяването на нови сгради в околностите на Сфинкса, но те не били осъществени до края на епохата на нетеру.

Както вече веднъж се случило в Атлантида, появили се противници, които можели да се възправят срещу Сенките богове. Нетеру се радвали на господството си дотогава, докато съсредоточавали дейността си в региона. Но около четири хиляди години преди Христа кой знае защо им хрумнало да разширят своята империя. И тогава в Северен Египет се появили двама от Онези, които чакат и се представили за богове, чийто имена са Нептис и Сет. Избухнала гражданска война. В началото Онези, които чакат имали надмощие, дори успели да убият Изида и Озирис и останалите нетеру, като по такъв начин сложили край на епохата на тяхното управление. Но Онези, които чакат не съумели да се измъкнат навреме и на свой ред били погубени от верните последователи на нетеру, водени от Водач на име Хор.

Това събитие ознаменува началото на втората епоха на египетската цивилизация, времето на последователите на Хор, който бил Водач, а не Сянка.

Докато ставали тези събития в Египет, Наблюдателите се опитвали да открият местонахождението на „Мисията“ и Онези, които чакат. Доколкото успях да събера данни, Наблюдателите подозирали, че Онези, които чакат разполагат със секретна база в Африка, достатъчно близо, за да следят събитията в Египет и да държат под око „Мисията“, която тогава също се намирала в този регион. Като човек, скитал се надлъж и нашир из тези земи и не открил нищо подозрително, мога да ви уверя, че базата наистина е била скрита добре.

Дълги години Наблюдателите я търсели. Повечето от тези, които участвали в издирването, изчезнали безследно.

— Интересно — бе първият коментар на Че Лу. — Чела съм доста научни статии, посветени на въпроса, дали преди фараоните е имало и други царства в Египет. Дори опитни египтолози не могат да обяснят как изведнъж в тази страна се е появило напълно завършено царство, което така и не прогресирало през следващите няколко хиляди години.

— Това все още не ни казва къде точно е „Мисията“ — отбеляза Муалама, — нито Граалът.

— Но затова пък доказва, че в Гиза е имало главен страж-компютър — отвърна Че Лу. — И потвърждава съобщението, което ни прати Кели Рейнолдс от Великденския остров. Ако успеем да открием този главен страж, ще се сдобием с контрол върху всички останали стражи. А това е важен коз.

— Стига, разбира се, все още да е там — рече Муалама. — Защото става въпрос за събития отпреди дванайсет хиляди години. Много неща са се променили оттогава.

— Тази аирлианска база, която се споменава — подхвана Че Лу. — Мисля, че имам нещо, което може да ни помогне. Нейбингър бе преписал една страница със старорунически символи, смяташе, че това са координатите на всички аирлиански бази. Опитите му да дешифрира информацията обаче удариха на камък. Според мен грешката му беше, че използваше нашата десетична система при разкодирането, докато аирлианската бройна система е по-скоро дванайсетична. Опитах с новата система и май се получи нещо, но така и нямах възможност да сверя новите данни с картата.

— Може би някой тук би могъл да ти помогне — обнадежди се Муалама. Той прелисти документа. — Ето това вече наистина ще ти се стори интересно.

Щом Аспасия е оставил някои от хората си да скитат по Земята под формата на Сенки, а те на свой ред се опитвали да възстановят величието на Атлантида в Египет, какво е предприел на свой ред Артад? Къде са отишли неговите хора?

С течение на времето открих отговора и на този въпрос — разхвърлян из различни древни ръкописи, които изучавах внимателно в продължение на много години.

Китай.

Не съм имал възможност да пътешествам до тази далечна страна и всичко, което зная, е събрано от свитъците на Наблюдателите и от писмени истории, които успях да открия на различни странни места.

Според Наблюдателите в Западен Китай в периода около 9000 години преди Христа живели „бели хора“ — вероятно става въпрос за малка група на Онези, които чакат.

Около пет хиляди години преди Христовото раждане местното население започнало да се преселва по поречието на Жълтата река. Това станало възможно, тъй като се появили два нови, непознати дотогава фактора — земеделието и скотовъдството. Склонен съм да вярвам, че тези нови познания били придобити не без участието на „Мисията“ и на Онези, които чакат.

Както и в Египет, китайската цивилизация възникнала и достигнала пълен разцвет за удивително кратко време. Първият император — истински мит за историците, но неоспорим факт от записките на Наблюдателите — се наричал Ши Хуанчжоу. Известен е също под названията Жълтият император или Велият император. Смятали го още за Поднебесен син. Твърди се, че той е откривателят на китайската писменост, но учените, които се занимават с този период, сочат високата степен на усъвършенстване на йероглифите, което предполага, че произхождат от друга, по-древна писменост — вероятно староруническото писмо, идещо от Атлантида.

Ши Хуанчжоу — също така „открил“ математиката. Интересно е да се отбележи, че първата бройна система в Китай се основавала на числото шест.

Според архивите на Наблюдателите Ши Хуанчжоу бил Сянка на Артад, или може би самият той.

Империята на Ши Хуанчжоу тъкмо се изправяла на крака, когато се наложило да отразяват първото нападение на „Мисията“. Една императрица на име Чи Ю — Водачка според записките на Наблюдателите — го атакувала от юг. В една китайска легенда се описва сражението, станало при Жиолу. По време на битката Чи Ю яздела дракон, който изпуснал гъста мъгла над бойното поле, но Ши Хуанчжоу съумял да изведе войските си от мъглата и спечелил победа, използвайки своята „снабдена с компас колесница“.

Чи Ю загинала, а драконът бил взет в плен, но Ши Хуанчжоу бил принуден да остави управлението на страната в ръцете на простосмъртните, точно както се случило в Египет. Той предал също така плановете за построяването на грандиозно съоръжение — Великата китайска стена, и строежът й бил започнат от първия китайски император от небожествен произход. Не зная защо е била построена тази стена, макар мнозина да я смятат за защитно съоръжение срещу набезите на варварите от север, осигурило на Китай покой за известно време.

Друго събитие от голям интерес за мен има своето място в по-късната история на Китай. Смята се, че Артад е бил погребан в голяма гробница, оборудвана с много защитни съоръжения, която се намира някъде в западните части на Китай. Съществувал специален ключ за проникване в тази гробница, който — според легендата — щял да бъде използван преди завръщането на Ши Хуанчжоу.

Изглежда през седмото столетие след Христа е правен сериозен опит за плячкосване на гробницата. Наблюдателите, които трябвало да я държат под око, съобщават, че грабителите били заловени от войници на императора. За да избегне възможността някой друг да се добере до най-долното ниво на гробницата, императорът наредил ключът да бъде изнесен извън границите на Китай. Този ключ имал формата на копие и бил държан в продълговат черен калъф. Заедно с него потеглил и друг черен метален сандък, чието съдържание остава неизвестно.

Китайците изпратили тези два свещени предмета с грамадна морска експедиция, водена от адмирал Чинг Хо. Маршрутът на експедицията пресичал Индокитай, за да се насочи към Близкия изток.

— Силата и ключът — каза Че Лу. — Ето какво са означавали онези надписи, открити от Дънкан и Търкот в Етиопия. На китайски.

— Силата е рубинената сфера, която Търкот използва, за да разруши флота на Аспасия — добави Муалама. — А Копието на съдбата е било у Чинг Хо. Питам се как накрая е попаднало в ръцете на нацистите?

— Мои колеги откриха мумифицирани тела в Западен Китай — заразказва Че Лу. — Съдейки по анатомичните белези, те са на хора от индоевропейската раса. Докладът им беше иззет, а находката — запазена в тайна. Наредиха ни да не разпространяваме информацията за откритието. Властимащите в Пекин не желаеха да се разчуе, че великата китайска раса може да е произлязла от белия човек.

— Или че цялата китайска история е била манипулирана от аирлианците. Задава се война и всяка страна ще решава за себе си каква позиция да заеме. Ако питаш мен, не бива да се вярва нито на едните, нито на другите.

— Артад не е причинил никакво зло на моята страна — възрази Че Лу. — Дори е помагал за развитието й.

— Уверена ли си в това?

Че Лу погледна замислено Муалама.

— А ти вярваш ли на всяка дума, написана от този твой Бъртън?

— Няма причини да не му вярвам.

— Но и няма причини за обратното, нали?

— Защо Бъртън ще лъже?

— Защо лъжат хората? — отвърна с въпрос Че Лу. — За да защитят своята кауза.

— И каква кауза е защитавал Бъртън?

— Предстои да открием отговора на този въпрос — замислено произнесе Че Лу. Тя се изправи и закрачи из стаята, а Муалама я проследи с черните си очи.

Ейвбъри, Англия

При полет с максимална скорост скакалецът пресече Атлантика за по-малко от час, но когато наближиха Ейвбъри, се наложи да забавят темпото. Търкот вече различаваше през очилата за нощно виждане очертанията на скалните фигури, заобикалящи мястото — монолити, вдигнати от древните жители на тази земя, най-вероятно като предупреждение да не се доближава Силбъри Хил, също както моаите охраняваха брега на Великденския остров.

Поглеждайки право напред, Търкот можеше да види тъмния масив на хълма, който се издигаше като конус насред равното поле. Като се вземеха предвид гладките, равни страни, нямаше никакво съмнение в изкуствения му произход.

— Готов ли си? — обърна се той към руснака. Яков повдигна рамене.

— Не. Но това няма да те спре.

— Хващаме първия, когото срещнем вътре, и му вземаме пръстена. Проста работа.

— Проста работа — повтори Яков. — Нищо никога не е просто.

Намираха се на около половин километър от Силбъри Хил и продължаваха да се приближават със същата скорост. Търкот се захвана да закопчава презрамките, като проверяваше всяка карабина. Яков се зае със същото.

Пилотът закова скакалеца точно над вдлъбнатината на западната стена, която бе на трийсетина метра под тях. Търкот огледа района, но не забеляза никакви следи от нежелано присъствие. Най-близките светлини идеха от една къща на няколко километра по-нататък. Вдлъбнатината в хълма бе малко по-голяма от размерите на скакалеца, което съвпадаше с идеята на Търкот, че произходът й е като на тази в Циан Лин.

Предният ръб на скакалеца докосна хълма. Сега въпросът бе кое ще надвие — дали непреодолимата сила или неподвижният обект. Пръстите на пилота бягаха по контролните прибори. Откакто видя колко незначителни са пораженията върху един скакалец след сблъсък със земята, Търкот се изпълни с безгранична вяра в издръжливостта на извънземния летателен уред.

Пилотът използваше предния ръб на скакалеца, като гигантска лопата, с която разравяше склона. Реки от пръст и камъни потекоха надолу, образувайки купчини в основата. Разнесе се оглушително стържене и пилотът спря за момент, за да провери какво го е причинило. Изпод земята се бе показала тясна метална ивица.

— Аирлианците — произнесе Търкот.

— Скоро ще разберем — рече Яков. — Мисля, че ако има някой вътре, трябва вече да е чул почукването ни.

Търкот сви рамене.

— И какво могат да направят?

Пилотът отново нагласи скакалеца така, че предният ръб да опре в склона. След това увеличи мощността. И да имаше някаква надпревара на невидими сили, тя протичаше безшумно.

— Не поддава — отбеляза Търкот, загледан напред.

— Виж там! — руснакът посочи надясно. От мрака бе изплувал ландроувър със загасени фарове.

— Бягат като плъхове от потъващ кораб — засмя се Търкот. — Карай след тях — нареди той на пилота.

Скакалецът застигна с лекота ландроувъра, който продължаваше да се носи в мрака със загасени фарове. Търкот следеше движенията му през очилата за нощно виждане.

— Сега какво? — попита Яков. — Скоро ще стигнат града.

— Приземи се върху него — нареди Търкот.

— Какво? — подскочи пилотът, който не вярваше на ушите си.

— Изравни се с него и се спусни. Ако не спре, притисни го към земята.

— Майк… — Яков постави ръка на рамото на Търкот.

— Те взривиха совалката — рече Търкот. — Опитаха се да убият Муалама. Те първи започнаха тази игра и сега тя ще свърши.

Пилотът задмина ландроувъра, след това се обърна и се снижи над пътя, докато краищата на скакалеца започнаха да секат върховете на дърветата от двете страни, сякаш бяха кибритени клечки.

Шофьорът на ландроувъра натисна рязко спирачки, когато видя сребристия диск отпред, след това включи на задна. Предният ръб на скакалеца бе точно над покрива на колата, когато пилотът снижи още височината на полета. Металните подпори на покрива изскърцаха и колата замря, прикована към разкаляния път.

Търкот вече се катереше по стълбичката. Подаде се през люка, плъзна се по външната страна на скакалеца и скочи върху предния капак на ландроувъра, стиснал готовия за стрелба автомат. В колата имаше двама души, замаяни от удара и притиснати от въздушните възглавници. Търкот се претърколи от капака на земята и дръпна дръжката на шофьорската врата. След това измъкна замаяния водач и опря дулото на автомата в шията му. Почти веднага зърна големия лъщящ пръстен на ръката му. Вече се готвеше да натисне спусъка, когато Яков го спря, като сложи едрата си ръка на рамото му.

— Вземи само пръстена — произнесе той. — Нали за това дойдохме?

Търкот се пресегна и задърпа пръстена. В този момент противникът дойде на себе си и сви ръката си в юмрук. Търкот реагира мигновено и стисна с яките си пръсти лакътния нерв под свивката на ръката. Мъжът простена болезнено и отпусна хватка. Неговият спътник отвори отсрещната врата, но Яков стреля предупредително и го накара да се спотаи.

— Идвай! — Яков вече се бе покатерил на ръба на Скакалеца и му подаваше ръка. Търкот стисна пръстите му и в същия момент скакалецът започна да се издига. Двамата изтичаха до люка и се пъхнаха вътре. Когато още замаяният Наблюдател се изправи, вече бяха високо във въздуха.

9.

Димона,

пустинята Негев, Израел

Симон Шерев вярваше в светостта на държавата Израел много повече, отколкото в Бога. За петдесет и две години служба в Мосад той бе участвал в безброй тайни операции и бе воювал в четири войни. Беше убивал мъже, жени и деца, когато дългът го изискваше, за да постигне целта, а целта неизменно бе да се запази светостта и неприкосновеността на държавата.

Шерев беше реалист, човек, който си дава сметка, че живее в свят на насилие. Свят, където властта и силата бяха всичко. Нищо друго нямаше значение. Когато беше дете, баща му му бе разказал историята на Архимед, прочутия гръцки учен, който заявил, че ще премести земното кълбо, ако само му дадат опорна точка и достатъчно дълъг лост. Шерев не забрави този урок. Не забрави също, че макар Архимед да е бил прочут учен, накрая загинал от меча на обикновен римски войник. Идеите никога не бяха достатъчни, за да оцелееш.

Кабинетът на Шерев се намираше на най-горния етаж на административната сграда в базата Димона, буквално върху фактора, който осигуряваше силата и неприкосновеността на държавата Израел — две дузини ядрени глави, прибрани на безопасно място в подземен бункер на около километър дълбочина. Съществуването на тези бойни глави бе „тайна“, известна на всички правителства. На времето Шерев участваше в групата, чиято цел бе да „пусне“ информация за бомбите — в края на краищата, какъв смисъл да притежаваш толкова смъртоносни заряди, ако никой не знае за тях. Именно атомните глави бяха причината — ако се изключи натискът на американското правителство — Саддам Хюсеин да не насочи танковете си към Ерусалим. Сега Шерев бе натоварен със задачата да се грижи за сигурността на тези двайсет и четири бойни глави. Макар и безумец, Саддам Хюсеин можеше да разпознае лоста и опорната точка, дори когато са под формата на свръхмощни атомни заряди. Понякога Шерев си мислеше, че човек може да се разбере по-лесно е такива като Хюсеин — те знаеха какво е сила и кога трябва да й се подчиняват.

Подземният комплекс под атомната електроцентрала съдържаше също архивите на държавата Израел. Тук бяха на по-сигурно място, отколкото в Ерусалим — близо до центъра на всички събития и до йорданската граница.

Но ето че сега Шерев бе изправен пред решаването на важен въпрос, повдигнат от седналия срещу него човек. Въпросът бе свързан с архивите. Хашер Лекур бе политик с власт и тежест, член на парламента, водач на дясното крило. Фактът, че бе получил разрешение за достъп до строго секретни материали, които се съхраняваха в Димона, говореше сам по себе си за неговите връзки.

— Не разбирам — подхвърли Шерев. — Какво толкова важно има в тези два камъка — тумин и урим?

— Те ще ни помогнат да се отървем от един голям проблем.

— Какъв проблем? — попита Шерев.

— Хюсеин.

— Как?

— Даваме на един човек камъните, а той ще се погрижи Хюсеин да умре. Това е сделката.

— И кога ще стане това?

— Вече се работи по въпроса.

— Но откъде сте толкова сигурен, че вашият човек ще изпълни своята част от споразумението?

— Това е негова работа — отвърна Лекур. — Той е човек с големи способности.

— Кой е този човек?

— Не мога да ви кажа това.

— Защо му трябват камъните?

— Това не е наша грижа.

— Моя грижа е — поправи го Шерев. — Аз отговарям за архивите.

Лекур сплете пръсти.

— Сделката е направена. Премиерът я одобри преди два часа.

— Сключили сте сделка, без дори да знаете какво давате, така ли?

Багдад, Ирак

Подаването на сводката от разузнаването бе рутинна дейност, но от времето на Войната в залива времето и мястото се меняха непрестанно, за да не могат западните разузнавателни служби да засекат местонахождението на президента.

В продължение на близо триста подобни срещи Фарик Хасид седеше неизменно на едно и също място. Фарик произхождаше от племето тикрит — от същото село, в което бе роден и Саддам Хюсеин, и тъкмо този факт му осигуряваше отговорния пост съветник по разузнаването. Като шеф на разузнавателния отдел Фарик се бе научил отдавна да напипва в докладите си точния баланс между действителните сведения и онова, което президентът би желал да чуе. Той съсредоточаваше повече усилия в издирването на вътрешни противници на режима, отколкото на външни врагове — в края на краищата какво повече би могъл да направи светът на Ирак, след онова, което вече му бе сторил?

Фарик се ядоса, когато неговият адютант, глупав младеж от същото село и син на негов стар приятел, влезе в стаята точно когато той трябваше да докладва.

Хасид се облегна назад и адютантът прошепна в ухото му:

— Търсят ви по телефона.

Хасид тъкмо се готвеше да го отпрати гневно, когато замръзна, чул следващите думи:

— Съобщение от човек на име Ал-Иблис. Този, който се обажда, знаеше паролата.

Хасид преглътна мъчително, надявайки се сърцето му да затупти отново. Той се изправи колкото се може по-незабелязано и последва адютанта към вратата. Когато излязоха, младежът му подаде мобилния телефон.

— Ало?

— Ал-Иблис се нуждае от помощта ти. — Гласът отсреща бе студен и безизразен.

— Потвърдете, че се обаждате от името на Ал-Иблис.

— Тарк.

Думата удари Хасид в гърдите като нож.

— Фана.

Втората кодова дума бе като завъртане на нож. Триста проклятия! Човекът отсреща наистина говореше от името на Ал-Иблис.

Не без усилие Хасид накара устните си да се размърдат.

— Какво се иска от мен?

Нареждането бе кратко и ясно. Когато човекът отсреща приключи, Хасид не чувстваше нито една фибра от тялото си. Целият беше изтръпнал.

— Изпълнявай — чу той в слушалката и връзката беше прекъсната.

Хасид набра бавно номера, който му бяха дали. Отсреща му отговориха на английски.

— Името ми е Фарик Хасид. Аз съм шеф на иракската разузнавателна служба. Не затваряйте телефона. Това, което ще чуете, си заслужава изгубеното време, уверявам ви.

Гласът настоя за потвърждение дали това не е някаква шега. Хасид не каза нищо, пъхна телефона, без да го изключва, в джоба на куртката си и погледна намръщено своя адютант.

— Свободен си — нареди той и се върна при вратата на заседателната стая. Отвори я, влезе и тръгна покрай столовете, докато останалите присъстващи се питаха какви ли важни новини са го принудили да излезе навън по време на срещата.

Хасид приближи другия край на масата, където президентът се беше облегнал назад, очаквайки да чуе доклада му. Шефът на разузнаването не чувстваше нищо. Намираше се в някакво странно състояние отвъд всякакви усещания, отвъд самия живот. Той вдигна лявата си ръка, сякаш имаше да каже нещо важно и същевременно измъкна с дясната пистолета от кобура. Очите на Саддам Хюсеин се разшириха и рунтавите му вежди подскочиха уплашено, когато дулото на пистолета се изравни с лицето му. Хасид натисна спусъка и на бузата на президента цъфна една червена розичка. Хасид продължи да стреля, докато лицето на Саддам Хюсеин стана неузнаваемо.

— Саддам Хюсеин е мъртъв! — извика Хасид на английски, след това опря още топлата цев в слепоочието си и натисна спусъка. В стаята цареше хаос.

Димона,

пустинята Негев, Израел

Лекур погледна часовника си и посочи телевизора в ъгъла на кабинета.

— Включете Си Ен Ен.

— Защо?

— Ще видите.

Шерев изпръхтя ядосано. Не обичаше да му нареждат, още повече в неговия кабинет, но въпреки това натисна копчето на дистанционното. Беше часът за новини. Водещата новина се оказа убийството на Саддам Хюсеин, при това от шефа на неговата разузнавателна служба. Това бе станало само преди няколко минути. Телевизионната агенция дори разполагаше със запис от телефонна връзка, на който се чуваха изстрели, уплашени викове и глас, който обявява на английски, че Саддам Хюсеин е мъртъв.

— Как е станало? — попита Шерев, извърнат към Лекур. Зачуди се откъде в Си Ен Ен са получили толкова бързо сведенията. Дали пък всичко не беше само някаква измама?

— Казах ви, че връзките на моя човек се простират надалече. Той изпълни своята част от сделката, сега ние трябва да изпълним нашата. Наредете да донесат камъните.

Шерев се облегна назад във фотьойла.

— Камъните са били изследвани неколкократно от наши учени. Произходът им не е естествен. Разбирате ли какво значи това? — той не дочака отговор. — Изработени са много отдавна. Сега вече знаем кой ги е направил — аирлианците. От КИСПП изпратиха запитвания до всички страни за подобни артефакти. Разбира се, и други като нас отговориха отрицателно. А сега искате от мен да предам тези камъни на някакъв мистериозен човек?

— А на вас за какво са ви? — попита Лекур. — Какво друго ще направите с тях, освен да ги държите заключени в някой сейф? — Политикът поклати глава. — Ще им се кланяте ли? Каква безсмислица. Не ме интересуват никакви аирлианци. Това, което ме вълнува, е безопасността на моята страна, а най-голямата заплаха за тази безопасност току-що беше премахната. Тези камъни са дребна цена за онова, което получихме в замяна. Не ме интересува за какво са му притрябвали на партньора ни в тази сделка. За нас бяха безполезни, но ето че сега свършиха работа.

Шерев продължаваше да се двоуми. Той си даваше сметка за значението на убийството на Саддам Хюсеин. Близо две десетилетия Мосад правеше подобни опити без никакъв успех. Също и американците. Цялата могъща коалиция от най-силните нации на света не бе в състояние да премахне тази най-голяма заплаха за стабилността на региона. А ето, сега тя вече не съществуваше.

Шерев реши да погледне на този въпрос и от друга страна. Ако човекът на Лекур може да се добере до Саддам Хюсеин, значи той има достъп до всекиго. В това се криеше наистина страшна заплаха, чиито мащаби, според Шерев, Лекур въобще не осъзнаваше.

— Моите помощници ще ви отведат в архива — каза рязко той, завъртя фотьойла и се загледа в пустинята. Вратата зад него се затвори. Едва тогава Шерев се обърна, вдигна телефона и набра номера на щаба на Мосад.

Зона 51

— Какво има? — Че Лу тъкмо бе влязла в залата и забеляза, че Муалама е зареял поглед в тавана.

Чернокожият учен я погледна стреснато. Той се наведе напред и чукна с пръст по ръкописа.

— Бъртън е открил истината за Нгоро-нгоро.

Че Лу се настани срещу него.

— Забелязах, че никой не те попита за какво си отговарял, докато си бил Наблюдател. За кратера ли беше?

Муалама кимна.

— Нали ти казах, че ние бяхме втори ешелон Наблюдатели, вербувани от уаджетите. Струва ми се, че онези първи Наблюдатели никога не са вярвали на групата, която дойде след тях. Сега вече разбирам — той посочи екрана — защо никога не ме потърсиха, нито пък баща ми, нито който и да било преди нас.

— Какво искаш да кажеш? — попита Че Лу.

— Ами нали все пак вършехме някаква работа — Муалама поклати глава. — По-добре го прочети сама.

РЪКОПИСЪТ НА БЪРТЪН: ТРЕТА ГЛАВА

Водачите последователи на Хор управлявали Египет в продължение на хиляди години. Каменният сфинкс се превърнал в загадка за народа на тази страна, а истинната причина за неговото съществуване — да сочи точното място на Залата на познанието, която се намирала под него — била забравена. Никой, разбира се, не забравил боговете, но те станали мит, религия, а не реални действащи лица, каквито били в началото. По същия начин, по който в наши дни гледаме на легендата за Атлантида.

Мирът обаче не просъществувал дълго. Дошло време за Онези, които чакат да пристъпят към действие и когато го направили, реакцията на Аспасия била жестока и смъртоносна. Видях с очите си резултата от нея.

С течение на времето Наблюдателите открили местонахождението на тяхната база. Намирала се в планините на Източна Африка, близо до два върха, наречени Белите сестри. В началото си мислех, че става въпрос за Лунните планини, или Рувензори, които аз също търсех дълго време — това са легендарни планини, за които се смята, че макар да лежат на екватора, са покрити със сняг през цялата година.

Но веднъж на стената на една стара църква в Сомалия видях изображение на два високи, заснежени върха. Единият несъмнено беше Килиманджаро, най-високият от всички африкански върхове. Другият обаче беше истинска загадка, защото макар около Килиманджаро да има и други върхове, никой от тях не може да му съперничи по височина, докато на рисунката двата върха изглеждаха еднакво високи. Ето защо аз поех на юг, към планинската земя, като взех със себе си и свитъците.

От единия свитък узнах, че около три хиляди и двеста години преди Христа някакъв Наблюдател тръгнал на пътешествие към същите тези места. Бил заинтригуван от разказа на друг пътешественик, който дошъл по течението на река Нил със странна история за метална гора, израснала край висока планина. Този разказ бил наистина чудноват, най-вече заради описанието на черния метал, който несъмнено бил б’джа. Мога да си представя трудностите на онова пътешествие, след като почти четири хиляди години по-късно аз се изправях срещу наистина неописуеми пречки. Наблюдателят прекосил Европа, посетил Близкия изток и от там дошъл в Египет. Водачите последователи на Хор все още били на власт в тази страна, но той успял да я прекоси безпрепятствено с помощта на местни Наблюдатели. Следвайки източния африкански бряг, стигнал удобно място, откъдето да свие към вътрешността на континента. Не след дълго, след като преживял много лишения, най-сетне видял Белите сестри. Единият връх бил Килиманджаро, покрит със сняг на хоризонта. Скоро зърнал малко по на запад още един връх — същия, в подножието на който трябвало да е базата и черната метална гора.

Не зная дали „Мисията“ е научила по някакъв начин за това пътешествие. Доколкото имам представа, и двете страни разполагали с шпиони в противниковия лагер, които при необходимост или по различни други причини обменяли информация. Или може би в „Мисията“ са знаели за онова, което става в базата на Онези, които чакат.

Така или иначе, разказът на пътешественика за съдбата, сполетяла онази планина, напълно потвърждава слуховете. От голямо разстояние Наблюдателят забелязал върху северния склон голяма черна мрежа, наподобяваща паяжина. Грамадни метални чудовища щъкали вътре из тази мрежа и продължавали строежа. За тези чудовища съм срещал и други писмени документи — те очевидно се подчинявали на заповедите на аирлианците и на техните последователи.

Наблюдателят описал широк кръг на север и се притаил, наблюдавайки онова, което става по склоновете, с надежда да схване смисъла му.

През втората седмица, откакто бил там, се случило нещо много странно. Във въздуха се появила една малка сфера, сияеща със златиста светлина. И в други свои записки Наблюдателите съобщават да са я виждали. Тези сфери също са инструмент на аирлианците. Сферата направила кръг над планината и изчезнала.

Два дена по-късно от небето се спуснали кораби. Девет продълговати и черни тела, заострени като ножове. Те също били направени от б’джа, свещения метал. Лъчи от златиста светлина бликнали от носовете на корабите и се забили в планинските склонове под тях.

Върхът на планината избухнал. Макар да се намирал на много километри, Наблюдателят бил повален от въздушната вълна и успял само да забележи, че небето почерняло от дим и пепел. Корабите си тръгнали, ала агонията на планината продължила. Нагорещена до червено кипяща земя изригвала от останките й.

Виждал съм резултата от това нападение. Когато посетих планината, наричана някога Белите сестри, видях под Килиманджаро гигантски кратер. Сега го наричат кратера Нгоро-нгоро. Само половината от планината и този кратер са останали днес.

Каквото и да са били намислили Онези, които чакат, аирлианците се разправили с тях жестоко и безкомпромисно.

— Моето семейство е било вербувано от този Наблюдател да държи под око планината и останките от базата — обясни Муалама. — Но не ни разкриха причината. Наредиха ни само да наблюдаваме и да водим записки.

— Сигурно все нещо е оцеляло от тази база — рече Че Лу.

— Възможно е, но нито аз, нито някой друг от семейството ми е забелязал нещо.

— Правилно си постъпил, като си напуснал Наблюдателите — кимна Че Лу.

— Не съм ги напускал — възрази Муалама. — Аз ги предадох. Ами ако те са прави? Ако пътят, който са избрали и следват от толкова време, е правилният път? Да са неутрални. Да не поддържат нито Артад, нито Аспасия. Ако е така, значи аз съм най-големият предател, след като разкрих на Търкот щаба на Наблюдателите.

— Мисля, че надценяваш ролята си и подценяваш тази на Наблюдателите — подметна Че Лу.

— Може би — сви рамене Муалама.

— Добре ли си? — попита го тя и посочи ухото му.

Муалама вдигна ръка и го докосна. По пръстите му имаше кръв.

— Трябва да е някаква инфекция от Африка. Много неприятно, но се търпи.

Великденският остров

Попай Макгрю усети, че коремът му стърже в пясъка. Той се отпусна на дъното и бавно надникна над водата. Нищо не помръдваше на брега. Статуите от тази страна бяха обърнати навътре. Зачуди се защо моаите на оттатъшния бряг гледат към морето, а тези — към вътрешността.

— Проклятие — промърмори Попай. Имаше нещо в тези мрачни, зловещи фигури, което събуждаше древни страхове. Усети тръпки, също както като дете, когато понякога ходеха до гробищата.

Бяха оставили надуваемата лодка на около петстотин метра от брега, малко след като преодоляха силовия щит, и там я закотвиха на дъното. Подводният път покрай западния бряг се оказа неохраняван. Нищо не помръдваше сред назъбените скали, които се издигаха като стена над морето.

Оливети го следваше отблизо. Попай почувства леко дръпване, докато партньорът му сваляше плавниците. След това Оливети изпълзя до него и леко встрани. Попай му върна услугата и на свой ред дръпна един след друг двата плавника. Оливети погледна през рамо и Попай му кимна.

Двамата „тюлени“ се изправиха едновременно и затичаха навътре. Спряха до основата на най-близкия моаи и прибраха плавниците си в раниците.

Попай погледна към склона на вулкана.

— Готов ли си?

— Откак се помня.

Платото Гиза

Дънкан осъзна, че ръцете й треперят, докато прикачваше жиците от кивота към короната. Все още я болеше главата от предишния подобен опит, но изкушението бе твърде силно. Тя свърза и трите клеми, след това си постави короната на главата.

Веднага почувства, че вече не е в Залата на познанието. Намираше се в голямо затворено пространство. Подът беше от черен метал. Сводестите стени се събираха на стотина метра над главата й. Наоколо се виждаха скакалци, положени в метални люлки. Общо осемнадесет на брой.

Вече знаеше, че е в хангара на кораба-майка. Наоколо се движеха аирлианци, които подготвяха скакалците и товареха екипировка. Тя видя и кивота върху една количка. Един аирлианец донесе Граала и го положи вътре. След това изтика количката с кивота при близкия скакалец. Аирлианецът се отнасяше към кивота като към част от екипировката, а не като към свещен предмет.

Вниманието й бе привлечено към една от стените на хангара, където се разтвори голяма двойна врата. През отвора се виждаше корабът-майка, увиснал на около два километра височина над повърхността на планетата. Скакалците един по един започнаха да напускат хангара, поели към своите цели. Като погледна надолу, Дънкан забеляза само водна шир във всички посоки. Един космически кораб от типа „хищен нокът“ премина между кораба-майка и хангара.

Имаше нещо в тази гледка, което пробуди силно безпокойство в душата й, нещо, което не беше наред.

Дънкан потрепери, почувствала нетърпима болка в главата си. Тя сграбчи короната и я смъкна. Чувстваше се изстискана до краен предел. Постави короната на земята, седна и се облегна на кивота. Очите й се затвориха и тя се унесе. Точно преди да заспи, през ума й отново премина картината, която беше видяла. „Хищният нокът“ летеше право към хоризонта и слънцето се отразяваше в металния му корпус — но не това, осъзна тя, бе причината за безпокойството й.

В небето имаше две слънца: едното голямо — това, което видя в началото, а другото — по-малко и червеникаво.

10.

Зона 51

Майор Куин трябваше да подтичва, за да се движи редом с Търкот, докато двамата пресичаха хангара към асансьора.

— Взе ли пръстен?

Търкот го вдигна пред очите му и попита на свой ред.

— А ти с какво ще ме зарадваш?

Яков вървеше отзад и слушаше разговора.

— Събрах нова група, която ще ви помага на платото.

— Кой?

— Смесен състав от Специалните части и „тюлени“, има и няколко космонавти. Вече са тук.

Търкот внезапно смени посоката и те се приближиха към близкия ъгъл на Първи хангар, където имаше преградени помещения. Куин избърза напред и отвори вратата. На стената бе залепена сателитна снимка голям формат, а под нея — карта на района, върху която бяха набодени разноцветни маркери. Няколко души с черни комбинезони стояха пред картата и сравняваха данните от сателитната фотография с координатите на същите места.

Един от тях, едър мъж с гладко обръсната глава и големи черни мустаци, се извърна при звука от отварянето на вратата. Той пръв се приближи към тях.

— Лейтенант Грейвс — представи се мъжът и козирува.

Търкот върна поздрава и протегна ръка.

— Майк Търкот.

Грейвс кимна.

— Чух, че ще навестим едни извънземни гадини, заради които загинаха нашите момчета. Тук всички са доброволци и са готови на всичко, за да им сритат задниците.

Търкот, който много пъти по време на кариерата си в Специалните части бе участвал в подобни обсъждания, се чувстваше като у дома си. Трябваше да се обмислят поставените задачи и начините за тяхното изпълнение, като се вземат предвид данните от разузнаването.

— Последния път, когато бяхме там — намеси се Яков, — нещата не минаха никак добре.

Грейвс се намръщи и Търкот побърза да му представи руснака.

— Открихте ли нещо за подземната река? — попита Търкот.

Куин посочи няколко от сателитните снимки.

— Това са изображения от КХ-14, който изследва от орбита този район и подпомага със сателитна информация нашите войски в Синай. Имам едно приятелче в Агенцията за национална сигурност, което се съгласи да направи спектрофотографски анализ на района на Гиза и близкото поречие на Нил.

— Търсим подземна река, която да свързва Нил с Гиза — обясни Търкот.

Куин не се забави нито за миг. Той чукна няколко клавиша и на екрана се появи разноцветно изображение.

— Това е високочувствително термално изображение — Куин си намести очилата и посочи с пръст. — Ето тук. Виждате ли разликата? Нещо се отделя от западния бряг на реката. Брегът на същото място е с различен цвят, след това аномалията прави отклонение до Гиза и отново се връща в Нил. Това е вашата подземна река.

— Но как тъй досега никой не я е открил? — попита Търкот.

Куин се засмя.

— Тези снимки са строго секретни. Нима очакваш да ги дадем ей така на някого? А и досега не сме имали стратегически интереси в този район на света.

Търкот плъзна пръст по снимката, проследявайки едва забележимата промяна в температурата на бреговата ивица на мястото, където в реката се вливаше по-студената вода.

— Ето откъде ще проникнем — промърмори той.

— Какво предлагаш? — попита го Грейвс.

Търкот взе един маркер и очерта мястото, където подземната река се отделяше от Нил, на два километра под платото Гиза.

— Пускат ни право във водата ето тук. След това влизаме в тунела.

— Със скакалец ли? — поинтересува се Грейвс. Търкот вече бе претеглил всички възможности, докато се връщаха от Англия.

— Скакалецът не е подходящ за подобна операция. Ще го вземем до Израел, за да спестим време, но след това ще прибегнем до конвенционални средства.

— Наредих на два МЦ-130 да се преместят от Германия в Израел, за да са на ваше разположение — докладва майор Куин.

МЦ-130 е специално модифициран вариант на военно-транспортния самолет С-130, оборудван да лети при всякакви атмосферни условия на ниски височини, под обхвата на радара. Търкот чукна с пръст по картата.

— Ще летим ниско, с височина под сто метра и ще скочим с парашути за приводняване.

— С водолазни костюми ли? — попита Грейвс. — А защо не използваме тези, с които сме тренирали? — Той посочи стената, където бяха окачени няколко черни скафандъра, като застинала армия от киборги.

— Тактическите костюми? — попита Търкот.

— Какви са тези? — намеси се Яков.

— Това са тактически бойни скафандри за приложение в космоса — обясни Грейвс. — Всеки от тях е напълно херметичен. — Той погледна към Търкот. — Ако тръгнем с тях, ще трябва да преминете обучаваща програма за работа. Ще ви отнеме само два часа. Освен това, ще имате възможност да ги видите в действие, което е…

Търкот го прекъсна.

— Те ще ни дадат известно предимство, нали?

— О, да — отвърна усмихнато Грейвс. — Много предимства. Ще бъдем по-добре въоръжени, ще имаме висока точност на поразяване на целите, благодарение на вградената прицелна система. Освен това костюмите са снабдени с рециклатор на въздуха, така че можем да проникнем направо под вода.

— И ти смяташ, че ще мога бързо да се науча да оперирам с тях, така ли?

— Да, сър.

— Чудесна идея!

Грейвс се обърна към картата.

— След като навлезем в отклонението, имате ли представа накъде ще се движим?

Търкот посочи мястото, където се намираше Големият сфинкс.

— Целта ни е точно под тази точка.

— Реката стига ли дотам? — попита Грейвс.

— Не точно — призна Търкот, припомнил си ръкописа на Бъртън. — Надяваме се да съберем още информация, преди да се озовем в района. Разполагаме с описание на маршрута от мястото, където Бъртън е попаднал в шахтата. Тази шахта се пресича с подземната река. — Търкот предаде накратко преживелиците на Бъртън. — Ако мерките му са верни и разстоянието действително е сто и шейсет стъпки, или сто метра, ще имаме приблизителна представа за местоположението на секретните врати.

— И пръстенът ще ни помогне да ги отворим, така ли? — поинтересува се Грейвс.

Вместо отговор Търкот бръкна в джоба и извади пръстена.

— А откъде ще излезем? — попита Грейвс. Търкот очакваше този въпрос.

— Ще ни приберат хеликоптери от нашите умиротворителни сили в Синай — обясни той. — Най-близката позиция е в Сауткемп. Но трябва да сме отново в реката, готови за евакуация, преди зазоряване. Ако закъснеем, забравете за вертолетите. Чака ни дълга разходка.

— Разбрано — кимна отсечено Грейвс.

— А Великденският остров? — попита Яков. — Циан Лин? Какво става там?

— Да се върнем в заседателната зала, тогава ще го обсъждаме — предложи Търкот. Той тупна Грейвс по рамото. — Подгответе новия план. А също и моя скафандър. — Откачи една от сателитните снимки на платото Гиза и я взе със себе си.

— Разбрано, сър.

Търкот, Яков и Куин се насочиха към асансьора.

— А-а, сър?… — обади се Куин.

— Да?

— Открихме един интересен материал от папките с руски архиви, които донесохте.

— И какъв е той?

Куин разтвори папката.

— Става въпрос за файл, където се съдържа снимката на планината Арарат… и за издирването на Ноевия ковчег. Хитлер изпратил групи по целия свят да търсят мястото, където стигнал ковчегът. Планината Арарат е едно от тези предполагаеми места.

— И намерили ли са го?

— Изглежда че не.

— Защо въобще са търсели Ноевия ковчег? — попита Търкот.

— Може би и той, като всички останали предмети от легендите, е бил нещо друго — подхвърли Яков.

— Какво още имаше там? — попита Търкот, докато изучаваше снимката на Нил, опитвайки се да запамети по-важните ориентири. Куин затвори папката. Държеше още една, до която не бяха стигнали. Той се поколеба, пъхнал пръсти между кориците.

— Е? — подкани го Търкот, когато стигнаха асансьора.

— Порових се из секретните документи на ЦРУ, да видя дали ще открия нещо интересно за Наблюдателите — за да ви помогна в намирането на пръстен. Там пък попаднах на препратки към… — той направи пауза.

— Към други файлове? — подсказа му Търкот и си погледна часовника.

— По-скоро един списък — отвърна Куин. — Списък на хора, които в ЦРУ смятали да държат под наблюдение, тъй като ги подозират във връзки с „Мисията“, Наблюдателите или Онези, които чакат. Сигурно си даваш сметка, че са го съставили в съкратени срокове, след всички събития от последно време.

— Е, и? — попита Търкот, заинтригуван от въведението на Куин. Вратите на асансьора се разтвориха и те влязоха.

— Вътре беше и името на доктор Дънкан.

— По подозрения за какво? — подскочи Търкот.

— Просто, че подлежи на по-обстойно разследване.

— Защо?

— Не зная.

Търкот пристъпи към по-дребния майор. Яков положи ръка на рамото му.

— Спокойно, приятелю.

— Това са глупости — заговори Търкот. — Работил съм с тези клоуни… те не могат да… — той млъкна. — Сега имаме по-важна работа.

Докато вървяха към заседателната зала, Куин хвърли на Яков въпросителен поглед. Руснакът само вдигна рамене.

Великденският остров

Попай Макгрю оглеждаше внимателно международното летище на острова, докато Оливети заснимаше картината с миниатюрна цифрова камера.

— Проклет да съм — изруга Попай.

Фактът, че Оливети не отвърна, говореше сам по себе си за впечатлението, което му бе направила сцената под тях.

Странна сбирщина от хора и екипировка се виждаха навсякъде из летището и прилежащите му райони. Грамадни шестокраки машини местеха тежки детайли, докато хората вървяха, сякаш са хипнотизирани. Покрай пистата бяха подредени самолети, свалени от борда на „Вашингтон“, които се намираха в различна степен на разглобяване или преоборудване.

— Нещо не е наред с тези хора — промърмори Оливети.

Попай оглеждаше района с бинокъл, като се стараеше да не пропуска нито една подробност. На по-късата самолетна площадка се бе събрала неголяма групичка хора, а един от роботите се въртеше около тях и ги пръскаше с нещо.

Виждаше се входът на тунела, който водеше към стража-компютър. Отпред стоеше на пост цял отряд морски пехотинци, въоръжени с М-16. Попай нагласи фокуса. Лицата на мъжете бяха безизразни, но ръцете им стискаха здраво оръжието.

— Какво, по дяволите, става тук? — промърмори Попай. По време на подготовката за мисията бяха чели доклада за прогресивистите от рибарския траулер, които били поръсени с нещо от някакъв черен облак. Попай свали бинокъла и разтърка чело, размазвайки камуфлажната боя.

Оливети чакаше търпеливо.

— Кратерът — каза Попай.

Оливети дори не кимна, само се наведе и метна на гърба раницата, която съдържаше различна екипировка и кислородните бутилки. Двамата обърнаха гръб на летището и поеха по склона на Рапа Кару.

Тялото на Кели Рейнолдс се сгърчи. Съзнанието й постепенно се проясняваше. Нямаше представа колко време бе изминало. За миг й се стори, че си е у дома, в Нашвил, и че се излежава в леглото.

Сладкото видение изчезна, изблъскано от поредната каскада информация, пратена от стража. Вече знаеше къде е, не знаеше само какво търси тук. И колко време бе минало?

Тя спря за момент безумния бяг на мислите си. Какво я беше пробудило? Потоците от информация продължаваха да я заливат, все едно че се опитваше да намери малка вълничка сред кипящата вода.

Въпреки това продължаваше да опитва.

Когато стигнаха ръба на кратера, двамата „тюлени“ бяха плувнали в пот, но въпреки това дишаха равномерно. Бяха изкачвали безчислен брой височини по време на подготовките. На петдесетина метра под тях повърхността на езерото изглеждаше съвършено гладка. Дори не спряха, а веднага започнаха да се спускат надолу.

Само след няколко минути стигнаха водата. Оставиха раниците, сложиха си отново бутилките и се гмурнаха.

Уповавайки се на информацията, която бяха получили при подготовката за мисията, те започнаха да претърсват дъното за подводен тунел и съвсем скоро го откриха. Приближиха се към входа, ориентирайки се пипнешком в почти непрогледния мрак. Той не ги притесняваше, защото и друг път бяха плували в тъмнина.

Кели Рейнолдс откри какво бе привлякло вниманието на стража. Една от жените, пристигнала с пътниците на „Южна звезда“ от третата вълна заразени с нановируса, бе забелязала нещо да проблясва горе на склона на Рапа Кару. Жената, бивша медицинска сестра от Австралия, нямаше никаква представа за откритието. Тя продължи да изпълнява поставената й задача.

Но стражът, който притежаваше капацитет за два милиарда операции в секунда, бе реагирал по друг начин. Само след три секунди събитието си бе пробило път през множество нива, достигайки зоната на непосредствено внимание. Нито един от нановирусните роби нямаше работа на склона. Нито пък някой от роботите.

Заключението на стража бе, че горе ставаше нещо извън плановете.

Стражът не знаеше какво може да е то, нито пък Кели. Но той реагира мигновено.

Двамата „тюлени“ се насочиха към малката точица светлина. С приближаването им светлината се усилваше и само след минута те изплуваха в някаква пещера. Светлината идваше от една сияеща сфера на тавана. „Тюлените“ доплуваха до една скална издатина и излязоха от водата. В стената пред тях бе прокопан тунел. Двамата заредиха оръжията си и навлязоха в него. Подът под краката им се издигна, след това ходникът изви надясно. Беше озарен от прилепнали към стените светещи ленти.

Не след дълго двамата се озоваха в пещера, висока и широка стотина метра. Стените й бяха от скала, освен отсрещната, която бе облицована с черен метал и в основата й проблясваха разноцветни командни пултове. Мъжете втренчиха очи в средата на пещерата. Там, върху една от стените, до основата на висока седем-осем метра златна пирамида, се виждаше прилепено женско тяло. Близо до нея в пода бе прокопан отвор с равни краища, който бълваше постоянен поток от миниатюрни роботи.

Чантата на рамото на Оливети съдържаше мощен експлозив. Той вече по навик изчисляваше количеството, което ще му е необходимо, за да вдигне във въздуха пирамидата.

Двамата мъже се сепнаха и завъртяха дулата на своите оръжия, когато нещо помръдна отдясно. От сенките се показа малко момче, облечено с кафяви дрехи.

Кели Рейнолдс видя двамата „тюлени“ през „погледа“ на стража. Помъчи се да отвори очи, да си възвърне контрола над устата и дробовете. Искаше да поеме дъх и да извика предупредително.

— Как си, момче? — попита го Попай Макгрю.

Не последва отговор. Момчето продължаваше да се приближава и сега бе само на пет-шест метра. Беше бледо и мършаво, като призрачна фигура под трепкащото осветление в пещерата.

— Как се озова тук? — подхвърли му Попай, който още не смееше да свали пръст от спусъка на автомата. Очите му се стрелкаха между момчето и облегнатата на пирамидата жена.

— Родителите ми… — произнесе момчето пресипнало. — Моля ви, помогнете ми… — то протегна ръце, като продължаваше да върви към тях.

— Къде са твоите родители?

— Машината… — прошепна момчето, сякаш пирамидата можеше да ги чуе. То продължаваше да протяга ръчички и Оливети инстинктивно свали оръжието и му подаде ръка.

Пръстите им се допряха и в същия миг Оливети изруга, почувствал остро опарване, което сякаш прониза цялата му нервна система. Ръката на момчето бе като фуния, през която потокът от нановируси се из сипваше върху дланта на Оливети, пробиваше кожата и проникваше в кръвоносните му съдове.

— Разкарай го от мен! — Оливети пусна оръжието и се опита да се освободи от хватката на момчето със свободната си ръка.

Попай държеше момчето на прицел и пръстът му опираше спусъка.

— Хайде, махни го! — Оливети се завъртя и вдигна момчето във въздуха, но то остана вкопчено в него.

Оливети усещаше дланта си като прогорена с киселина. Под кожата му нещо мърдаше и се движеше непрестанно. Момчето го пусна и се извърна към Попай, фиксирайки го с мъртвешкия си поглед.

Едва сега Макгрю дръпна спусъка и повали момчето с един дълъг откос. Тъмни, кървави петна се разляха по пода на пещерата, в тях ясно личаха черни точици, които се насочиха право към Попай — нановирусът търсеше следващата си жертва. Оливети падна на колене и опря юмруци в слепоочията си.

— Бягай! — разнесе се отпаднал глас.

Оливети се обърна изненадан. Гласът принадлежеше… на жената до пирамидата.

— БЯГАЙ!

Попай се извърна и побягна обратно по коридора, по който беше дошъл.

Циан Лин

Грамадните порти бяха широко отворени, но светлината от подземната кухина не беше в състояние да разреди тъмната завеса отвъд вратата. Сякаш самият въздух бе изгубил способността да пропуска през себе си светлината. Една непроницаема стена от мрак.

— Какво е това? — попита Гергор.

— Не зная — завъртя изненадано глава Лексина.

Гергор пристъпи напред и протегна ръка към черната стена.

— Не го прави! — заповяда му Лексина, но Гергор не й обърна внимание. Върховете на пръстите му докоснаха стената и той се обърна към нея.

— Не е твърдо. Поддава. Има и… — на лицето му се изписа изненада, която бързо се смени с изражение на ужас, когато черното покривало около ръката му стана яркочервено, разпростря се нагоре и светкавично го обгърна. Той изпищя и кожата му се разпадна.

След две секунди от Гергор не бе останало нищо, освен изпепелена купчинка от дрехите му. Черната стена отново бе идеално гладка.

Лексина приклекна и разрови купчинката останки. Изправи се, след като намери и прибра Ка-огърлицата.

11.

Зона 51

Проверката на екипировката е неразделна част от подготовката на всяка специална операция, а в този случай бе още по-важна, тъй като използваното оборудване щеше да е от съвсем ново поколение. Търкот и хората на Грейвс бяха в тренажора. Търкот се триеше с хавлия, след като току-що бе преминал през мъчителната процедура по вземането на мярка за новия скафандър.

Всички налични скафандри в тренажорната преминаваха проверка от страна на техниците от космическия център. Костюмите бяха черни на цвят, външният им пласт бе от керамично подсилена полимерна тъкан, която осигуряваше защита дори от 7,62-милиметрово стрелково оръжие. Под бронята нещата ставаха още по-сложни. Тук имаше плочки от йонно-полимерна метална смес, захранвани с акумулаторни батерии, които придаваха допълнителна сила на движенията при носене.

Вътрешният слой бе напълно херметизиран и прилепваше плътно към кожата. Скафандърът бе конструиран за приложение в космическото пространство. В раницата на гърба имаше компютър, координиращ действията на различните системи, и въздушно-рециклиращ апарат, позволяващ да се използва един и същи филтриран и пречистен кислород в продължение на дванайсет часа. При работа в нормална среда отгоре се отваряше една клапа, откъдето бе възможно да постъпват свежи газове.

Всъщност шлемът бе най-модерният елемент. Той нямаше визьор, само камера. Плоското екранче от вътрешната стена показваше панорама от околната среда. Освен предната камера, по скафандъра бяха разположени още няколко камери, насочени под различни ъгли — нагоре, надолу и назад. Бяха необходими, тъй като притиснатото от скафандъра тяло бе с ограничена подвижност.

Търкот таеше известни съмнения относно произхода на технологията, използвана за конструирането на тези костюми. Момчетата от техническия отдел твърдяха, че са разработки на ВВС. Шлемът бе оборудван и с ПГВ — пряк гласов вход, който позволяваше да се подават команди директно на компютъра. Втората програма се наричаше визуално-свързан въздушно-преносим симулатор. Екранът на скафандъра не само предаваше изображение от външните камери, но можеше да го обогати с допълнителна информация — например точното местонахождение на намиращия се вътре, когато разполагаше със сателитна връзка.

— Страшничко, а? — подсмихна се Грейвс.

Потапянето в черната вана, където след това добавиха бързовтвърдяваща се пяна, за да получат точните размери на тялото му, бяха наистина досадна и неприятна процедура за Търкот. Най-лошото беше, че трябваше да остане неподвижен известно време, докато потвърдят взетите мерки.

— Ами оръжията? — попита Майк.

Грейвс го отведе при една маса.

— Разполагаме с някои нещица, подходящи за подобни случаи. Това е МК-98. Изстрелва проектили с обеднен уран. Използва кинетично задвижване.

Оръжието наподобяваше чук, но с тръба вместо дръжка и ръкохватка на другия край. Беше изработено от черен лъскав метал.

— Може да се прикачва към ръкава на скафандъра или да се води стрелба от свободна позиция — обясняваше Грейвс, докато пъхаше дългия петнайсет сантиметра цилиндър в патронника. — Ще опиташ ли?

Търкот вдигна тежкото оръжие и го насочи през отворените врати на хангара към пустинята.

— Има лазерен мерник — подсказа Грейвс, — включва се с активиране на главния енергоизточник. Ето тук е копчето. Когато носиш скафандъра, върху екрана се появява мишената — точността на поразяване е стопроцентова.

Търкот завъртя оръжието и се прицели в една малка затревена купчина край площадката. Натисна спусъка. Нямаше откат, само рязко изщракване. Купчината се превърна в облак прах.

— Пробива всякаква броня — увери го Грейвс. — Пълнителят е цилиндричен и побира десет заряда. Когато дръпнеш спусъка, се освобождава пружина. Цевта е с електромагнитен баланс и проектилът лети точно по средата, без да допира стените, така не губи скорост и винаги улучва. Ето защо трябва да включиш главния енергоизточник — той задейства въртенето на цилиндъра и създаването на полето. — Стреля със същата бързина, с която дърпаш спусъка, което за съжаление не винаги е достатъчно. Някъде по един изстрел в секунда. Управлението му е значително улеснено, когато е включен към адаптера на тактическия скафандър. Разполагаме също и с Модел-99. — Той посочи друго оръжие, което доста приличаше на първото. — Единствената разлика е, че този стреля с далеч по-силни експлозиви. По-добър е от гранатомета М-203 и много по-точен. Като си припомним и факта, че костюмът издържа на стрелба с куршуми до 7,62 мм, мисля, че разполагаме със солидни преимущества пред врага.

Търкот също остана доволен.

— Свръзка?

— Интегрирана обезопасена сателитна връзка.

— А с останалите членове на групата?

— УКВ.

Това ограничаваше възможностите до пряка видимост. По-добре от нищо, рече си Майк.

— А сега да те запозная с управлението на скафандъра — предложи Грейвс.

Два етажа по-долу, в заседателната зала на Куба, Лари Кинсейд не отделяше поглед от компютърния екран, показващ директно изображение през телескопа „Хабъл“ на марсианската повърхност. Куин бе успял да изврънка допълнително време за работа с телескопа, но Кинсейд имаше предчувствието, че скоро ще ги изключат.

Насочвани от марсианския страж-компютър, грамадните роботи бяха започнали да изравят нещо изпод повърхността. Нещо, разрушено един Господ знае кога и затрупано със скални отломъци. Изображението не беше достатъчно ясно, за да се определи какъв е предметът и с какво се занимават роботите. Всичко, което се виждаше, бе паяжина от черен метал. И тя помръдваше.

Кинсейд разглеждаше замислено изображението. Какво, по дяволите, ставаше сега? Той написа на екрана няколко команди и ги изпрати до „Хабъл“. Искаше да наблюдава ставащото колкото се може по-дълго.

Кинсейд разрови отрупаните на бюрото му документи и откри разпечатката на превода на Бъртъновия ръкопис, направен от Муалама. Беше си спомнил, че в разказа на някогашния Наблюдател за посещението на Нгоро-нгоро също се споменаваше черна мрежа, която била конструирана върху склона на планината, преди да бъде разрушена.

Той взе една снимка от Лицето на Сидония и се загледа в онова, което роботите разравяха. Наистина приличаше на черна мрежа.

Циан Лин, Китай

— Движи се — посочи Елек, но Лексина не му обърна внимание веднага.

— Какво се движи? — попита след малко.

— Стената — Елек посочи останките от дрехите на Гергор.

Лексина не разбра веднага какво има предвид, но след това забеляза, че разстоянието между дрехите и стената не е същото.

— Отмества се назад, много бавно — добави Елек.

Лексина почувства нарастващо вълнение. Всичко щеше да е наред, важното беше да не прибързват. Тя погледна към проблясващата черна повърхност. Скоро това, което търсеха, щеше да е тяхно.

Великденският остров

Още един самолет се движеше по летището, разположено на другия край на света. Един Ф-14 „Томкет“ достигна края на страничната площадка и зави бавно към пистата. В кабината седеше човек, но той не беше пилот. Избран бе напосоки от хилядите опитни екземпляри в експеримента с нановируса. От него се изискваше да натиска копчетата по команда от стража. Извънземният компютър щеше да управлява самолета.

Спирачките бяха освободени с рязко дръпване и изтребителят започна да набира скорост по пистата. Използвайки информация, изтеглена директно от главния компютър на Флотския летателен център, стражът се придържаше към точната процедура и колелата на Ф-14 се отлепиха от настилката на около осемстотин метра от края на пистата. Носът му се насочи нагоре, а от соплата блъвнаха пламъците на задействаната допълнителна тяга. Самолетът се отправи към вътрешната извивка на черния щит и вече го наближаваше, когато стражът започна остър десен завой над брега на острова.

Прекалено рязко. Корпусът се извъртя и самолетът се плъзна встрани. Стражът направи опит да компенсира погрешната маневра и почти успя да овладее самолета, но в този момент двигателят заглъхна и машината започна да пада като камък. Мъжът в кабината следеше с невиждащ взор бясно приближаващата се към него земна повърхност, долепил ръце до тялото си. Дори не направи опит да катапултира.

Изтребителят се блъсна в западния склон на Рапа Кару и планината се разтърси от мощната експлозия.

Само след няколко минути около пламтящите останки се бяха събрали цял рой нанороботи. Веднага щом пожарът поутихне, те щяха да се пръснат сред обгорелите части, да ги отнесат обратно и да построят нов изтребител. Човекът беше изгубен безвъзвратно, но компютърът разполагаше с достатъчно хора в резерв.

Стражът анализира информацията от полета и нанесе корекции в програмата за управление.

На летището за полет се готвеше поредният Ф-14.

На триста километра северно капитан Робинет, командващ Оперативна група 79, разглеждаше сателитните снимки, изпратени от флотското командване на Пърл Харбър. В средата на всяка от тях се виждаше гигантски танкер, зад който оставаше дълга, разпенена следа.

— Идентификация? — попита той свързочния офицер капитан Лески.

Лески надникна в един справочник.

— Това е „Джар Вайкинг“. Водоизместимост 564 763 тона.

Робинет подсвирна.

— Местонахождение?

— На двеста и осемдесет километра западно от Великденския остров, курс право към острова, скорост осемнадесет възела. — Лески почака няколко секунди. — Да подготвим ли превантивен удар?

— Ако това нещо е заредено с нефт, имате ли представа каква екологична катастрофа ще предизвикаме? — Робинет отново се наведе над снимките. На палубата се виждаха дребни точици. Следващата фотография бе в по-едър план и на нея вместо точици имаше хора. Люковете бяха отворени. — Не кара нефт. Пълен е с хора. — Робинет вдигна глава. — Свържете се с Пърл Харбър и ги попитайте как да процедирам.

— Да, сър — Лески се надигна.

— Какво става с „тюлените“?

— Нищо ново, сър.

Попай Макгрю беше в центъра на езерото, изпълващо Рапа Кару. Беше изплувал на повърхността преди половин час — време, достатъчно да се изкатери до ръба на кратера и да слезе на брега, стига да бе опитал. Но това, което видя, когато се появи на повърхността, го накара да се откаже от намерението си. По ръба на кратера имаше хора. Стотици на брой. Всички гледаха надолу към него с безжизнените си очи. Попай вече знаеше какво ще се случи, ако се опита да се покатери на брега. Нямаше достатъчно амуниции, за да ги застреля. Освен това, един „тюлен“ никога не изоставя другаря си.

Не му оставаше нищо друго, освен да чака продължението, за което вече се досещаше.

Усети, че една ръка го докосва по крака и започва да го дърпа надолу. Вече беше извадил пистолета. Завъртя се, гмурна се и зърна пред себе си бледото размито петно на лицето на Оливети. Той го дърпаше към себе си.

Попай Макгрю опря дулото в челото на „тюлена“.

— Съжалявам, приятелю.

Поколеба се, преди да дръпне спусъка, поглеждайки в очите своя другар. В този момент нановирусът се прехвърли върху ръката му и нахлу в кръвоносната система.

Последната съзнателна мисъл на Макгрю бе, че е провалил мисията, своя приятел и страната си.

12.

Зона 51

— Целта на нашата мисия е да проникнем в оперативната зона Акер-Гиза и да евакуираме доктор Дънкан и всички извънземни предмети, които открием там. Най-вече Граала. — Грейвс постави върха на показалката върху едно място от сателитната снимка на Близкия изток. — Тръгваме оттук в 0,50 ч. местно време със скакалец до едно израелско военно летище близо до Хазерим, на петнадесет километра западно от Беершаба. Там ще се прехвърлим на борда на МЦ-130.

Търкот следеше движението на показалката върху картата, докато Грейвс продължаваше инструктажа. Запознаването на групата с последователността на операцията и локализацията на оперативния район беше стандартна оперативна тактика. Търкот вярваше в спазването на тази тактика. Тя намаляваше възможностите за грешки и същевременно повишаваше увереността на членовете в крайния успех. На картата върхът на показалката вече наближаваше Синайския полуостров.

— Ще летим на ниска височина по протежението на Синай, докато стигнем Суецкия залив. На това място пилотите на МЦ-130 имат няколко възможни маршрута до целта и те ще трябва да изберат най-безопасния въз основа на данните от електронното разузнаване за активността на египетските ВВС в района. Всички маршрути завършват на едно и също място — в зоната за скок, която е над Нил, на два километра нагоре по течението над мястото, където се отделя подземната река, която тук е обозначена като маршрут Алфа.

Търкот вдигна ръка и Грейвс спря доклада.

— На два километра по-нагоре? Защо толкова далече?

— Разговарях по сателитната връзка с навигатора на нашия МЦ-130 — обясни Грейвс. — Той каза, че ако се отдалечим още малко на север, със сигурност ще бъдем засечени. Колкото по-близо сме до Кайро, толкова по-напечено става. Пилотите смятат, че разполагат със съвсем тесен коридор за проникване, който води до реката и веднага след като ни хвърлят, ще трябва да наберат рязко височина.

— Колко време ще ни е нужно, за да преодолеем двата километра нагоре по течението? — Търкот нямаше представа каква е подвижността на тактическите бойни скафандри в подобна среда.

— Няма да плуваме, сър — отвърна Грейвс. — Тактическите скафандри разполагат с монтажни скоби за реактивни системи. Използвали сме ги и друг път под вода в космическия тренажор. Основавайки се на този опит, смело мога да заявя, че ще са ни необходими не повече от десет минути.

Търкот долови напрежението в гласа на Грейвс. Знаеше, че като командир на операцията офицерът е премислил всичко до най-малки подробности, но винаги имаше и неизвестни величини. Тъкмо по тази причина Яков настояваше да позабавят темпото, да изчакат и останалата част от ръкописа на Бъртън, да съберат повече данни от разузнаването. За момент Търкот се поколеба дали да не отложи операцията с двайсет и четири часа. След това си спомни Лиза, затворена в капан някъде в недрата на платото, и разбра, че няма да има отлагане.

— Продължавайте инструктажа — нареди на водача на групата.

Като цяло оперативният инструктаж бе потискащо кратък. Имаше твърде много „в зависимост от ситуацията“, след като стигнат тунела. Толкова много, че дори Търкот трябваше да признае, че разполагат със съвсем оскъдни данни от разузнаването. Евакуирането също висеше на косъм, след като не бе предвиден резервен вариант, в случай че се разминат с вертолетите.

Компенсация за липсата на достатъчно данни бяха единствено техните тактически бойни скафандри. Дънкан му бе казала, че за конструирането на костюмите са били похарчени четири милиарда долара и са отишли петнадесет години. Бе му признала също така, че Зона 51 и „Меджик-12“ са съпричастни към тази разработка, което означаваше, че е използвана извънземна технология.

Инструктажът приключи и Грейвс очакваше въпроси.

Търкот имаше само един.

— Всичко ясно ли е?

— Да, сър.

— Добре. Да се заемем с екипировката. — Той забеляза, че Яков бе влязъл в стаята едва в заключителната част на инструктажа. Руснакът се надвеси над него.

— Професорът е превел още една част от ръкописа.

— Колко голяма?

— Цяла глава.

— Има ли нещо важно?

— Още не знаем кое е важно и кое — не.

Търкот се протегна, усещаше умора след напрегнатото обсъждане на операцията, при което трябваше да се запомнят маршрутите за полета, местата за събиране при спешна евакуация, кодовите названия, позивни, радиочестоти — всички детайли, необходими за успеха на предстоящата мисия.

Нямаше как, той се подчини на неизбежното и стана да последва Яков към асансьора. Спускането премина в мълчание, всеки от двамата бе отдаден на нелеките си мисли. Яков нямаше да дойде с тях, въпреки че бе настоявал. Беше твърде едър, за да се побере в някой от скафандрите. Освен това Търкот искаше да го задържи тук, в Зона 51, за да контролира нещата.

Че Лу се бе свила на седалката и Търкот си помисли, че не е ставала оттам, макар да знаеше, че бе работила с Куин върху оставените от Нейбингър координати. Предполагаше, че не е открила нищо интересно, щом не му бе казала досега.

Муалама стоеше до компютъра. Още щом влязоха, им посочи екрана и новата глава, която бе изписана там.

РЪКОПИСЪТ НА БЪРТЪН: ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

След толкова много години бездействие на „Мисията“ и Онези, които чакат, разрушаването на базата край Нгоро-нгоро предизвикало взрив от активност на двете страни.

Първо — Египет. Вероятно страхувайки се от ответен удар, „Мисията“ наредила на всички свои Водачи да го напуснат, което съвпаднало с края на епохата на фараоните.

Дългата ръка на „Мисията“ обаче продължавала да се усеща, защото било възобновено осъществяването на планове за строеж на Акерското плато, начертани още преди шест хиляди години от Изида и Озирис. Фараоните построили масивни пирамиди, които и до ден днешен могат да се видят на платото. Предназначението на тези гигантски постройки по онова време останало в тайна за Наблюдателите, макар някои да предполагали, че в тях са скрити входовете към подземни тайници. След като ги построили, облицовали ги с бял варовик, който позволявал да се виждат от много километри разстояние.

— Нейбингър ни каза какво е предназначението на пирамидите — обърна се Търкот към Яков. — Те са фарове, пращащи радарни послания от тяхната гладка, плоска повърхност в космоса.

— Но помисли какво означава това — отвърна Яков. — „Мисията“ няма друг начин да комуникира с космоса.

— Може би се опитват да се свържат с Аспасия на Марс — предположи Че Лу.

— Ако имат достъп до Стража — заговори Търкот, — няма да се нуждаят от подобни средства.

— Може би вече нямат достъп до него — каза Яков.

— Помните ли съобщението, което ни прати Кели Рейнолдс? — попита Търкот. — Картината на премахването на върха на Великата пирамида — може би там е бил главният компютър. — Той поклати глава. — Но в това няма никакъв смисъл.

Научих от Каджи, че под Акерското плато съществуват шест големи подземни кухини — дуати. Дори фараоните и техните жреци не били посветени в тази тайна. Защото вече не нетеру и последователите на Хор охранявали кухините, а родът на Каджи. Пръстените, останали им от времето, когато били уаджети, все още действали върху аирлианските врати. Очевидно е, че „Мисията“ вече не се доверявала на фараоните за запазването на тайните, и Наблюдателите се озовали в нещо като вакуум. „Мисията“ знаела за техните действия. Защо иначе щеше Ал-Иблис да ме прати по дирите на Каджи? Но те не се бояли от Наблюдателите и затова не изпитвали безпокойство.

След като „Мисията“ изоставила Египет, а базата на Онези, които чакат в Нгоро-нгоро била разрушена, къде се преместили тези две групи? Този въпрос не давал покой на Наблюдателите в продължение на стотици години.

Първите признаци се появили с развитието на китайската цивилизация — достатъчно отдалечена от люлката на Нил и Близкия изток. Това светкавично развитие в една далечна и доскоро изостанала земя било твърде многозначително, за да не му обърнат внимание.

Склонен съм да вярвам въз основа на наученото от мен, че Онези, които чакат построили своя нов щаб именно в Китай. „Мисията“ останала в околностите на Средиземноморието и въздействието й се усещало през всички епохи на европейската цивилизация.

След като двете фракции разпрострели пипалата си сред човешката цивилизация, войната помежду им навлязла в нов етап. Всеки се опитвал да насочи хода на историята така, че да извлече максимална изгода за себе си.

През цялото това време Граалът останал в Залата на познанието. За да открия повече данни, наложи се да пътувам до Близкия изток.

Когато преведох ръкописите за първите две епохи от развитието на египетската цивилизация, отново се отправих към тази страна, за да потърся факти, потвърждаващи моите нови разкрития. В края на краищата съществуваше макар и минимална възможност написаното в ръкописите да не е истина или поне да е плод на нечие въображение. Ако не бях видял черния Сфинкс с очите си, дори аз щях да изпитвам известни съмнения.

Узнах, че по време на Третата епоха, от времето на фараоните, между периодите, които египтолозите определят като Втората и Третата династии, „Мисията“ направила още един опит да предизвика промени в Египет, които да доведат до осъществяване на първоначалните планове на Водачите Сенки от Първата епоха. Именно по време на Третата династия била построена първата пирамида. Тя била изградена от хора, без помощта на аирлианците, но въз основа на плановете, оставени от Озирис и Изида през Първата епоха.

Всъщност построяването на първите няколко пирамиди било само тренировка за издигането на подобни гигантски съоръжения. Виждал съм в Сахара пирамидите на Третата династия — стръмните пирамиди на Джосер и Секхемет. По време на Четвъртата династия размерите им се увеличили планомерно на нарасналия строителен опит. Пирамидата на Дохшур в Снеферу всъщност е предтеча на тези, които по-късно били построени в Гиза.

Когато се строяли пирамидите в Гиза, Наблюдателите все още не знаели какво е тяхното предназначение. Една от големите загадки е, че в нито един пергамент от онази епоха не се срещат никакви писмени сведения за тези пирамиди, нито за каменния сфинкс. Сякаш е било забранено да се пише за тях, което е и моето мнение.

От доклада на един Наблюдател узнах нещо много интригуващо. По време на строежа на Голямата пирамида на Хуфу ключовият камък бил от различен материал — цветът му бил червен.

Същият този ключов камък бил отстранен от летящ диск по време на Четвъртата династия на Третата епоха, малко след построяването на Голямата пирамида — точно когато египетската цивилизация се намирала в зенита си и непрестанно разширявала своите граници. Тези летящи дискове се споменават на много места из записките на Наблюдателите. Очевидно и те са някакво изобретение на аирлианците.

С отстраняването на ключовия камък изглежда „Мисията“ изгубила влиянието си не само в Египет, но и в прилежащите региони за дълго време. А могъществото на египетското царство бавно започнало да избледнява.

Предполагам, че ключовият камък бил една от извънземните машини. Къде е отнесен обаче, нямам понятие.

Ала въпреки отстраняването на ключовия камък, кивотът и Граалът останали в Египет, скрити в Залата на познанието и забравени от всички, освен от Наблюдателите, които ги пазели.

Основавайки се на това, което прочетох и видях, предполагам, че „Мисията“ преместила сферата на своето влияние към северната страна на Средиземноморието, по-специално в Гърция, и отвъд Атлантика — в Мексико. Възходът на гръцките градове-държави и на олмеките в Мексико подсказва нарасналото влияние на Водачите сред хората.

Съществува също така въпросът за тези машини с форма на пирамида — изглежда, че подобни апарати са били разположени на различни места из планетата и ранните цивилизации неизменно израствали около тях.

Ответният удар на Онези, които чакат бил различен по характер и обезпокояващ по своята същност. Вместо да се опитват да създадат държави и армии, Онези, които чакат манипулирали хората от различни национални и регионални групи чрез силата на религиозната вяра.

Доколко ефективни са били тези методи, може да се определи по факта, че накрая успели да изнесат кивота от Египет. Това събитие дори е описано в хрониките, но историците досега не са му обръщали нужното внимание.

През 1200 г.пр.Хр. един член на по онова време малко известното племе на израилтяните, на име Мойсей, извоювал свободата на своя изстрадал народ, като засипал страната на изконния им враг с проклятия — събитие, в което Онези, които чакат със сигурност са били замесени. Или главният герой, което ако е вярно, само усложнява нещата, е бил Водач.

Не пиша всичко това, за да отричам Божието съществуване или Неговата сила, а само ви предавам онова, което съм научил. Истината, която събирах зрънце по зрънце през целия си живот, нея ви предоставям, макар да е различна от тази, която са открили другите. Може би съществува Божествена сила зад всичко това, дори зад извънземните и техните последователи, но аз не твърдя, че го зная.

Мойсей спечелил свобода за своя народ, но което е най-важно, той се сдобил с кивота, в който бил поставен Граалът. Отнесъл го отвъд границите на Египет за първи път от много хилядолетия и с това разказът само става по-интересен.

Това беше краят на главата.

— Имаме ли представа къде може да са отнесли този главен компютър? — попита Че Лу.

— Ако имахме, отдавна да сме там — отвърна Търкот.

— В координатите, които ни е оставил Нейбингър, може да се съдържа и местонахождението му.

— Но не си напреднала много с потвърждаването им, нали?

— Още не.

— Защо не помолиш Лари Кинсейд за помощ? — Търкот си погледна часовника. Време беше да тръгват. — Ако откриете нови подробности за подземните тунели и залата, пратете ни ги по сателитната връзка — каза той на Яков.

— Успех — пожела му руснакът.

Търкот вече усещаше трепетния бяг на адреналина в жилите си. Беше готов за всичко, което го очакваше.

13.

Циан Лин, Китай

Лексина пристъпи опасно близо до черната стена. На около метър над земята се бе показал черен метален кръг. Той ставаше все по-голям, докато стената бавно се оттегляше назад, и накрая достигна диаметър от един метър, след което продължи да се оформя като цилиндрична стена на тръба.

— Смяташ ли, че там е Артад? — попита Елек.

Лексина положи ръка на капака на цилиндъра.

— Не зная, но скоро ще разберем.

Тя пристъпваше нервно пред черната стена, полагайки усилия да се овладее. Идваше краят на безкрайно дългото чакане, продължило през много и различни животи, приближаваше се и осъществяването на мечтите й.

Зона 51

— Светът е странно място — промърмори Че Лу. — Кой би си помислил преди година, че един руски агент и една китайска археоложка ще седят заедно в най-секретния обект на американците?

Намираше се в заседателната зала, а до нея се беше настанил Яков. Досега опитите й да намери връзка между координатите, оставени от Нейбингър, и земната координатна система бяха удряли на камък, но тя усещаше, че се върти близо до истината. Не можа да открие Лари Кинсейд, който бе отишъл на среща в НАСА, за да измоли допълнително време на „Хабъл“.

Че Лу откачи от колана малката кожена кесия и отвори. Вдигна я на няколко сантиметра над масата и изпразни съдържанието й.

— Нови чудеса — засмя се Яков. — Това пък какво е?

— Оракулни кости — обясни Че Лу. — Те ме отведоха в Циан Лин. Прати ми ги един стар приятел, който сега се сражава в Западен Китай. — Тя вдигна една костена плочка, дълга десетина сантиметра и широка четири-пет. — Виждаш ли знаците — старорунически надписи. Открити са в околностите на Циан Лин от някакви селяни, докато разкопавали полето.

— И какво е предназначението им? — попита Яков.

— Ами, те предсказват бъдещето — рече Че Лу. Тя събра костите в сбръчканата си ръка и ги хвърли.

— Е, какво казаха?

Че Лу ги събра отново, прибра ги в кесията и стегна отвора й.

— Това са само инструменти, използвани от императорските гадатели. Изучавахме ги с една жена, която можеше да чете по тях.

— Та какво казват, все пак?

— Няколко неща — отвърна троснато Че Лу.

Яков се засмя.

— Винаги е така с гадателите — дават по няколко отговора, дано някой да е верен.

— Да се надяваме, че не и в този случай.

Усмивката на Яков се стопи.

— Добре де, какво ти предсказаха?

— Предателство. Страх. Смърт. Тъмнина.

— Права си. Нищо добро няма да излезе от гадаенето. И без това знаем, че в разположението им има пръст само случаят.

Яков погледна към часовника на стената на заседателната зала. След петнадесет минути групата щеше да достигне Израел. Дори и да открият тук нещо полезно, ще бъде късно, за да го съобщят на Търкот. Навлязат ли веднъж във Втория път на Росту, връзката ще бъде прекъсната.

Екранът премигна и на него се появи следващата глава.

— Ела да четем — обърна се Яков към Че Лу и се настани пред компютъра.

РЪКОПИСЪТ НА БЪРТЪН: ПЕТА ГЛАВА

Около 1200 г.пр.Хр. израилтянските племена започнали своето преселение от Египет, предвиждани от Мойсей. Тук трябва да ви представя общоприетата версия за онова, което се е случило. Според Стария завет те прекосили Червено море, след като водите му били разделени от Божията сила. Преследващите ги египетски войски се издавили в морето, когато водата нахлула обратно.

Съгласно библейските източници тази група се скитала из пустинята — най-вече Синай — в продължение на четиридесет години. Подобно пътуване изглежда доста странно. Когато пресякох тази пустиня от Египет до Арабия, открих, че макар да е бедна на растителност и незаселена, тя не е чак толкова голяма. Писано е, че били водени от стълб или облак дим през деня и огнена колона през нощта. Според обясненията такова било наказанието задето израилтяните се прекланяли пред фалшиви идоли, докато Мойсей бил далеч от тях на планината Синай.

Именно там той получил Десетте божи заповеди от Всемогъщия Господ, който му дал указания за съдържанието на плочите, където били изписани заповедите. Според преданията всяка от плочите била с дължина два и половина кубита, широчина един кубит и половина и дебелина половин кубит. (Кубитът е мярка за дължина, равна на разстоянието от сгъвката на лакътя до върха на малкия пръст.)

Кивотът бил направен от дърво и обкован със злато отвътре и отвън. Капакът също бил обкован със злато, с две фигури на херувими, обърнати с лице една към друга. Съществува известен спор за същността на херувима. Някой го определят като същество, сродно на сфинкса. Според други двата херувима не били разделени, а представлявали мъжки и женски екземпляр, вкопчени в сластна прегръдка, макар ортодоксалните изследователи да не харесват тази интерпретация.

Съгласно преданието Мойсей получил важните напътствия, след което ги предал на човек на име Веселиил, който се славел като изкусен майстор. На четирите краища на кивота поставили по една златна гривна, за да пъхнат върлините, с които го носели. След като всичко било изпълнено, поставили вътре плочите и покрили кивота, за да не го виждат простосмъртните.

Според мен обаче това е описание на предмет, който вече е съществувал и Мойсей го е изнесъл тайно от Египет. А именно на планината Синай Мойсей решил да покаже кивота на своя народ. Кивотът, който израилтяните са пренасяли по време на тяхното преселение, е същият, който идва от Атлантида и в него се съдържа Граалът. Истина, умело скрита от аирлианците, както са постъпвали неведнъж и с други факти от човешката история.

Първата част на тези предания произхожда главно от християнски и юдейски писмени източници. Съществува обаче и едно друго произведение, посветено частично на това пътуване — става въпрос за Кабала, която притежава няколко интерпретации: едни — строго ортодоксални, други — клонящи към фантастичното. От различните версии събрах интригуваща информация, която хвърля светлина върху същината на Граала.

Най-често Кабала се дефинира като получено знание. През вековете на него са гледали като на окултна теософия с равински произход. Тя показва сходство в много отношения със суфизма — страстта към познание, желанието да се надникне отвъд привидното и да се открие абсолютната истина за света. За разлика от онези религиозни учения, които обещават освобождаване от мъките след смъртта, последователите на Кабала търсят истината в сегашния живот и вярват, че след като умрат, ще бъдат дарени с вечен живот — трансцендентно преминаване отвъд границите на пространството и времето.

Докато се ровех из различни източници, открих, че повечето клонове на тази доктрина водят началото си от едно и също събитие — изгнанието на планината Синай.

В продължение на повече от хиляда години Кабала се е предавала от уста на уста, преди да бъде записана, което довело до появата на множество варианти. Казано е, че докато се намирали на планината Синай, четирима души били призовани горе, за да участват в нещо неземно.

Известно е кои са трима от тези избраници — един равин и двама от старейшините на племето. Но четвъртият се споменава единствено като другият. Те влезли в една планинска пещера, на входа на която имало мраморни колони, и се втренчили в онова, което съгледали вътре. Един от тях издъхнал веднага, защото не издържал на гледката. Другият предложил на двамата оцелели да се включат във възлияние, което щяло да ги възкачи до четвъртото ниво на душата — чаях — олицетворение на самата сила на живота.

Според мен другият е искал от тях да се възползват от възможностите на Граала. Обещал им вечен живот, ако го послушат, и познание отвъд всякакви граници. Мисля, че този другият е бил Водач, пратен от Сянката на Аспасия, за да провери дали Граалът все още е в кивота и дали това е Граалът от Атлантида.

За щастие двамата оцелели отказали да се подчинят. Граалът бил върнат в кивота и другият изчезнал. А кивота отнесли в Обетованата земя.

Възлиянието има различни интерпретации в Тората и християнския Стар завет. Независимо от това, което се е случило на планината Синай, кивотът с поставения вътре Граал бил отнесен в Израел. В 1040 г.пр.Хр., по време на управлението на цар Самуил, кивотът бил пленен от филистимците. Известно е, че той им причинил много нещастия и те така и не могли да го отворят. Накрая го върнали на израилтяните, които го оставили в град Ваала.

През четвъртата година от своето управление цар Соломон подхванал строежа на храм, в който да бъдат съхранявани кивотът и Граалът. Главен архитект бил финикиец на име Хирам Абиф[73]. Седемдесет хиляди души били наети да донесат дървен материал от Яфа до Ерусалим и други осемдесет хиляди — да натрошат камък за градежа. Работата продължила седем и половина години. Интересно, защо е трябвало да се вдига такъв монумент, при това от народ, чийто единствен бог забранява почитането на други идоли?

Според преданията Хирам Абиф пратил подробен доклад за строежа и онова, което ще се съдържа вътре, на своя цар във Финикия. Хирам Абиф бил убит по заповед на Соломон, когато завършили строежа, за да бъде запазена една тайна, която вече била известна и на други.

Докладът на Абиф бил запазен и когато мюсюлманите завладели Испания, пренесли го в новооснованата библиотека в Толедо. Там по-късно бил открит от човек на име Киот, прочут като магьосник и познавач на малко известния рунически език, който доста ми прилича на староруническия.

След като станало ясно, че тайната е разкрита, били предприети мерки за опазването на двата предмета. На всичко отгоре вътрешни размирици между племената и опасността от външно нападение създавали заплаха за храма и неговото безценно съдържание.

Наследниците на Соломон се уповавали не толкова на силата на религията, колкото на могъществото на властта. Според една легенда след смъртта на Соломон и избухналите размирици, кивотът бил отнесен от сина на царя и царицата на Шеба в Африка, в Аксумското царство, където останал и до ден днешен. Кивотът бил преместен на юг само като примамка, за да скрие местонахождението на втория и по-важен предмет — Граала, който останал в Ерусалим, тъй като бил твърде ценен за жреците в тяхната нестихваща борба за власт.

Няма да се отклонявам с разкази за многобройните убийства, предателства, съюзи и враждуващи фракции, които запълват историята на Ерусалим през следващите неколкостотин години.

В 587 г.пр.Хр. Ерусалим паднал в ръцете на вавилонците, които сринали със земята свещения храм, а жреците пленили. Известно е, че Граалът бил скрит от пророк Иеремия на планината Нево, която е в Моавската земя. Това е последното споменаване на Граала в Стария завет. Родила се нова секта, есеите, които запазили в тайна местонахождението на Граала. Възможно е есеите да са били група Наблюдатели.

След това дошли римляните.

В началото те пристигнали не като завоеватели, а като съюзници. Поканили ги в Ерусалим, тъй като ги сметнали за по-малко опасния от външните врагове.

Както следвало да се очаква, римляните набрали сила и не след дълго превърнали тази страна в свой васал. И също както трябвало да се очаква, еврейският народ се разбунтувал.

Тук обаче искам да се намеся. Според мен това въстание е било от малко по-различен характер. Вътрешният кръг от посветени свещенослужители, тези, които отговаряли за съхранението на Граала в тайното помещение и го пазели в продължение на стотици години, били завладени от отчаяние. Предполагам, че някои от тези жреци били Наблюдатели отстъпници, защото, както ще откриете по-нататък в моя разказ, не за последен път хората, познаващи същината на Граала, го използвали в решаването на проблеми от всекидневието, като например борба за власт, надмощие и разгром на пратениците на „Мисията“ и Онези, които чакат.

В страната се появил нов водач, който печелел поддръжници не със силата на оръжието, а като проповядвал мир и обич. Той притежавал неизчерпаеми познания.

Римляните помогнали на своите лакеи да го убият. Но казано е, че той не може да умре.

Дали в тази история има Божия намеса, или причината е в Граала — това не мога да кажа, нито претендирам, че знам.

В началото нищо от желаното не било постигнато, ала с течение на времето човешката история започнала да се променя. Нека бъдещите историци дадат отговор на този въпрос.

Че Лу отмести седалката си назад. Тя притисна изморено слепоочията си с пръсти. Яков мълчеше. Муалама бе спрял да чука с пръсти по клавиатурата и гледаше екрана, където трепкаше последната страница от неговия превод.

— М… да — гласът на Яков разтърси тишината, но руснакът не продължи. Никой не смееше да подхване разговор. Това, което бяха прочели, бе твърде зашеметяващо, за да е възможно да го обсъдят веднага.

Затова останаха изненадани, когато Че Лу каза:

— Нищо не е както изглежда на пръв поглед. Нищичко. — Тя ги погледна с учудено изражение. — Кои сме ние? Откъде идваме?

— И което е по-важно — добави Яков, — на кого да вярваме?

— Мисля, че трябва да вярваме на Артад — рече Че Лу. — От записките на Бъртън излиза, че той е добрият.

— Не напълно — поклати глава Яков. — По-скоро ми изглежда, че и двете страни са лукави и склонни към нечестни игри.

— Идва война — произнесе Че Лу. — Смяташ ли, че трябва да се съюзим със Сянката на Аспасия? Навсякъде, където е бил, има следи от отрицателното му влияние. Артад само се е опитвал да го спре.

— Защо трябва да избираме някоя страна? — попита Муалама. — Да ги оставим да се бият помежду си, а ние да защитаваме нашите интереси.

— Артад е обединил Китай и е подхванал строителството на Великата китайска стена — възрази Че Лу. — Това е далеч по-добронамерено от действията на Сянката на Аспасия.

— Нека първо изчетем ръкописа докрай — предложи Муалама.

Въздушна база Хазерим,

Израел

Летището беше отцепено, за да може скакалецът да се приземи незабелязан за всички, освен за групата командоси с прибори за нощно виждане, които охраняваха района и околната пустиня.

Летателният апарат първо се снижи, докато контейнерите с екипировката легнаха меко на пистата, пилотът освободи придържащите ги въжета и едва тогава кацна наблизо. Търкот бе първият, който се подаде от люка.

Една малка група ги очакваше отвън. Повечето бяха в униформи на пилоти, но сред групата се открояваше един човек с камуфлажни дрехи без опознавателни знаци. Най-високият от посрещачите пристъпи напред и се представи:

— Полковник Махер, командир на полета.

Търкот прие предложената ръка.

— Майк Търкот, командир на мисията.

Полковникът не си направи труда да представи останалите, а им нареди да подготвят самолета за излитане. Групата на Грейвс вече пренасяше контейнерите със скафандрите и останалата екипировка към спуснатата рампа на самолета.

Човекът с камуфлажната униформа най-сетне проговори.

— Казвам се Шерев.

— Благодарим ви, задето ни позволихте да използваме летището — рече Търкот.

— Не за това съм тук. Идвам от Димона.

Търкот знаеше името и беше чувал какво се крие там — израелските ядрени оръжия.

— Какво мога да направя за вас?

— Тук имаме един проблем, който изглежда е и ваш — Шерев направи пауза, сякаш обмисляше как да продължи. — Един от членовете на нашето правителство е предал два предмета, които, мисля, имат нещо общо с вашата цел.

Търкот мълчеше, очаквайки другият да стигне до същината на въпроса.

— Нямаше да позволя да се случи, ако знаех кой е замесеният от другата страна — продължи Шерев. — Но бях държан на тъмно. Разбрах всичко едва след като сделката приключи. Чували ли сте за човек на име Ал-Иблис?

Търкот усети тръпки по гърба си.

— Какво ви поиска той?

— Нещо, което държим отдавна в складовете на Димона. Два камъка, известни като тумин и урим. Никой не знае какво е предназначението им.

Търкот си спомни, че китайската археоложка също бе споменала тези имена.

— И кога ги е получил?

— Преди четири часа са били доставени на посредник в Йордания. Не можахме да ги проследим по-нататък.

— Но защо? Защо го направихте?

— Ал-Иблис обеща в замяна да убие Саддам Хюсеин. В нашата страна има хора, според които двата камъка са нищожна цена за такъв подарък.

— Тези хора грешат — заяви Търкот.

— Боя се, че да. Затова съм тук.

Първата от четирите самолетни турбини зави пискливо в нощта. Ноздрите на Търкот се разшириха от познатия мирис на изгорял керосин.

— Какво можете да направите за нас?

— Осигурих ви това летище и средства за електронно противодействие от нашите експерти през целия път до мястото за скок — отвърна Шерев. — Имаме доста по-голям опит от вашите ВВС за проникване в египетското въздушно пространство.

— Не е никак малко. Вдигнали сме един АУАКС, за да координира действията ни през цялото време на полета.

Шерев му подаде малък лист хартия.

— Това е номерът ми по САТКОМ.

Избръмча и вторият двигател.

— Как се досетихте, че в сделката има нещо нередно? — попита Търкот.

— От опит знам, че човек не предлага нещо, ако това, което очаква в замяна, не е още по-ценно.

— И какви са тези камъни?

— Аирлиански артефакти. Според равините — важна част от одеждите на жреците, когато служат около старозаветния кивот.

Запалиха и третия двигател и вече беше трудно да поддържат разговор. Вятърът, който вдигаха витлата, ги караше да се привеждат.

— Изглежда сякаш легендите се превръщат в действителност — извика Шерев.

Търкот кимна, нетърпелив да тръгне.

Шерев го сграбчи за ръката.

— Някога питали ли сте се, защо не се възцарява мир в тази част на света? — Той не изчака отговора. — Тук се сблъскват интересите на зли сили — извънземните и техните човешки слуги. Мисля, че заради тях народът ми живя толкова дълго в страдания. Но време е да се отървем от тях. Ако ви трябва нещо, потърсете ме.

— Трябва да вървя — рече Търкот.

Шерев кимна.

— Успех.

Търкот изтича по рампата и влезе в самолета. Един от членовете на екипажа незабавно натисна копчето за вдигане на хидравличните носачи. Хората от групата отваряха контейнерите и подреждаха екипировката. Предната половина на самолета бе отделена с плътна завеса. Именно в тази секция бе разположено онова, което отличаваше МЦ-130 от обикновения С-130. От двете страни върху няколко реда рафтове бяха подредени различни прибори за водене на електронна война и заглушаване средствата на противника. Пред тях бяха насядали операторите. Задачата им беше да откриват и заглушават вражеските радари. Те също така помагаха на пилотите при полет на ниска височина и с ограничена видимост, под нивото на радарните установки.

Търкот бе избрал МЦ-130, защото това бе най-сигурният начин да проникнат незабелязано в Египет. Двамата пилоти и навигаторът бяха най-добрите, с които разполагаха израелските ВВС.

Някой постави ръка на рамото му. Грейвс се наведе напред, за да надвика грохота на моторите.

— Време е да се приготвяме. След половин час сме над зоната за скок.

Търкот кимна. Самолетът направи рязък завой и двамата с Грейс се олюляха.

Кръжащ на височина десет хиляди метра над средиземноморския басейн, самолетът АУАКС представляваше модифициран вариант на Боинг 707-320В, но вместо пасажери на борда имаше електронна апаратура. Десетметровата чиния на радара, монтирана върху фюзелажа, бе в състояние да „изрисува“, веднъж на всеки десет секунди, детайлна картина на въздушното пространство на шестстотин километра във всички посоки.

Командир на полета беше полковник Майк Зики, който благодарение на пряката връзка с АНС и чрез нея към мрежата на шпионските сателити „виждаше“ всичко, постъпващо като информация в Агенцията.

— На екрана Зона пет-едно-шест — докладва един от офицерите. — Излитане от Хазерим.

— Състояние на египетската противовъздушна отбрана? — обърна се капитан Зики към офицера, отговарящ за водене на електронна война.

— Четвърта степен. Не са в пълна бойна готовност, но поддържат повишена активност, сякаш очакват нещо да се случи. Прехвърлям цялата начална информация до пет-едно-шест. Мисля, че ще успея да им създам чист коридор до района на действие.

— И за излизане?

— И за излизане също.

— Действай.

Въздушното пространство над Синайския полуостров

Търкот се пъхна в космическия скафандър, надвивайки краткотрайния порив на клаустрофобия, докато закопчаваше предната и задната половина. Не обичаше тясно затворени пространства. От всички водолазни упражнения най-много мразеше онова, при което от него се искаше да се добере до евакуационния отсек на подводницата и да чака там, докато съдът се изпълни с вода, за да може да отвори люка.

Усети, че костюмът се надува и се притиска към тялото му. Пръстите му паснаха точно в манипулаторните ръкавици.

— Включи енергозахранване — нареди той.

Екранът от вътрешната страна на шлема блесна и на него се появи озарената от червени аварийни светлини вътрешност на самолета.

— Светоусилване — произнесе Търкот.

Екранът просветля и сега вече картината стана съвсем ясна, тъй като разположените отвън камери бяха преминали в режим на нощно наблюдение, а компютърът подсилваше и най-малката налична светлина. В момента на екрана се виждаше панорамна проекция на пространството пред Търкот, но стига той да поискаше, можеше да показва заден, горен, долен и страничен план.

Освен това имаше и малък дисплей под лявото му око, където по команда се извикваше различна информация от компютъра. По време на тренировките Търкот бе получил остро главоболие от опитите да следи постоянно данните от този дисплей. Заради болките разговаря с пилоти на „Апачи“, които споделиха с него, че са необходими месеци постоянни тренировки, преди да свикнат да следят и двата екрана. А Търкот не разполагаше с месеци за подготовка за тази операция. За миг го завладя съмнение, но той побърза да го прокуди.

Изправи се предпазливо. Бяха поставили една интересна приставка към стъпалата на скафандъра — плоска платформа, издължена десетина сантиметра напред. Освен че придаваше допълнителна стабилност, в центъра на всяка от двете платформи бе монтирана по една миниатюрна турбина с отвор назад — реактивното двигателче за движение във водата.

Захранването на скафандъра се осигуряваше от вградените в бронята литиеви батерии. Според Търкот това бе най-големият недостатък на скафандъра — разполагаха с енергиен резерв за четири часа, след което батериите трябваше да се презаредят. Това означаваше, че трябва да проникнат в подземието, да спасят Дънкан и да се измъкнат преди да изтече този срок. Според изчисленията на Грейвс за всичко щяха да са им необходими не повече от три часа. Но те работеха с твърде много неизвестни величини, като например въпросът къде точно е разположен черният Сфинкс и как да се доберат до него. От опита си в специалните операции Търкот знаеше, че всичко отнема повече време, отколко е отпуснато по план.

Отвън към скафандъра бе прикачена раница с екипировката, а на гърба си Търкот носеше специален парашут за скокове от малка височина.

Освен това бе монтирал един МК-98 в скобите на лявата си ръка, а отпред на гърдите си носеше ленти с допълнителни амуниции. Като цяло скафандърът и екипировката тежаха два пъти повече от самия Търкот и без помощта на екзоскелета той щеше да се превърне в негов пленник. Търкот провери настройката на мерника. Спусъкът се активираше от сензор вътре в ръкавицата пред левия показалец, а лазерният мерник дублираше посоката, в която сочеше истинският.

На дясната си ръка Търкот носеше механична ръка. Тя се управляваше с мърдане на пръстите, които задвижваха металните пръсти отвън. На средния пръст на металната ръка бе поставен пръстенът на Копина.

Вече беше готов за действие.

— Зона пет-едно-шест е в коридора. Районът засега е чист — докладва на Зики офицерът, отговарящ за електрониката. — Единственият проблем може да ни създаде този радар. Възможно е да уловят ехо от планината, когато самолетът стигне Нил.

— Можеш ли да го заглушиш? — попита Зики.

— Да, сър. Засякох честотата и ще излъча смущения, когато нашите се приближат.

— Данни за необичайна активност?

— Преди пет минути засякохме частен самолет към Кайро — летеше на ниска височина откъм Синай. Не знаем какво може да означава това.

— Съсредоточете се върху едно-шест.

Търкот бе изумен от възможностите на техниката. Седнал на пейката, той можеше, без да върти глава, да наблюдава във всички посоки само като задейства различните камери от външната страна на скафандъра.

Имаше нещо сюрреалистично в гледката на товарния отсек. Не само защото я наблюдаваше на екран, сякаш беше на кино, а и заради предстоящата мисия.

Наоколо крачеха двуметрови, облечени в черни скафандри фигури, накланяха се и проверяваха различни части от екипировката си.

— Двайсет минути до скока — съобщи нечий глас по вътрешната радиовръзка.

14.

Гиза

Лиза Дънкан се напрегна, когато чу шум от тропот на ботуши в тунела. Тя стана, протегна се и усети тъпа болка в стомаха. По-опасна обаче беше сухотата в устата й. Беше гладна, но знаеше, че жаждата е по-страшната от двете.

Приближи се до завесата и надникна зад нея. Отсреща стоеше Сянката на Аспасия с още няколко войници. Един от тях държеше в ръцете си резбовано дървено сандъче.

— Присъствал си на построяването на това място, нали? — попита Дънкан преди неподвижната фигура да произнесе нещо.

Сянката на Аспасия кимна.

— Бях тук. Акер, един от офицерите на Аспасия, прокопа тези шест тунела. Направи ги така, че да са свързани. Той постави черния Сфинкс в тази зала и нареди да вдигнат каменния сфинкс отгоре. Това стана много време преди твоите учени да започнат да се занимават с него. Но тогава тук районът изглеждаше различно, нямаше пустиня, а плодородна земя на много километри наоколо. Затова избрахме да се преместим тук от Атлантида.

— Щом си помогнал в строежа, как изгуби контрол върху мястото?

Сянката на Аспасия завъртя рязко глава и в очите му блеснаха гневни пламъчета.

— Бях предаден.

— Как? От кого?

— От Аспасия, разбира се. Той ми отне нещо, нужно ми, за да управлявам. Машината, която му се подчиняваше, се обезпокои, че набирам твърде голяма власт, докато той спи.

— И какво ти отнеха?

— Главния компютър.

— Който е на Марс?

— Не. Беше скрит тук, на Земята. Дълго го търсех, както и ключа за Граала. А ти се питаш защо не ме е грижа за онези, които останаха на Марс? Че тях грижа ли ги беше за мен тогава? Но ето, идва моето време!

— Има някои, които няма да ти позволят — подметна Дънкан.

Сянката на Аспасия се изсмя.

— Знаеш ли какво си ти?

— Какво искаш да кажеш?

— Какво са хората изобщо?

Имаше нещо в периферията на съзнанието й, също както когато за първи път зърна Граала. Тя знаеше повече, отколкото й се струваше на пръв поглед, и това я плашеше. Откъде е натрупала тази информация?

— Ние сме разумни същества, които заслужават своето място…

— Разумни? — Сянката на Аспасия се изсмя отново.

Дънкан си спомни странната планета, която бе видяла с помощта на кивота.

— Стоя тук, където искаш да си ти. Ако не съм разумна, тогава защо ти да си такъв?

Усмивката изчезна от лицето му.

— Готова ли си за преговори? — проехтя гласът му в подземията.

— Имаш ли какво да предложиш? — попита Дънкан и излезе зад завесата.

Сянката на Аспасия вдигна една манерка.

— Не си ли ожадняла вече?

— И какво трябва да ти дам в замяна?

— Граала.

— Шегуваш се, нали?

— Никога не се шегувам — заяви Сянката на Аспасия. — Без вода няма да изкараш дълго.

— И ще умра, но ти няма да получиш Граала.

— Тези, дето работят с теб, май не знаят коя си?

— Няма да ти дам Граала — повтори тя.

— Ами ако ти предложа нещо по-добро — ще промениш ли позицията си тогава?

— Нищо не може да ме накара да ти го дам — отвърна Дънкан.

— Не бъди толкова сигурна — възрази Сянката на Аспасия. — Представи си, че ти предложа най-голямото съкровище, за което си мечтала?

— И какво според теб е то?

— Безсмъртие — произнесе той лаконично. След това даде знак и войникът се приближи. Коленичи и постави сандъчето в краката му. Сянката на Аспасия се наведе и повдигна капака.

Дънкан пристъпи машинално напред, сетне се усети и спря. Усещаше тежестта на есена върху раменете си, короната притискаше главата й. От мястото си виждаше ясно двата камъка в сандъчето.

— И какво е това?

— Граалът не струва нищо без тях. Наречени са урим и тумин, много отдавна, от такива като теб, които не знаят за какво служи Граалът. Тези имена са добри, колкото и други такива. И без това вече не помня истинските.

— Граалът не е безполезен — каза Дънкан, докато се опитваше да си събере мислите. — Просто не работи без тях. Но той все още притежава стойност. Тъй че, намираме се в равни позиции.

— Да работи? — повтори учудено Сянката на Аспасия. — Какво, според теб, върши Граалът?

— Защо ти не ми кажеш?

— Ако ти дам един от тези камъни — ще промениш ли решението си?

— И ще ми позволиш да изляза оттук с Граала и камъка? — Дънкан знаеше, че е глупаво да пита.

— Разбира се.

— Сега вече лъжеш.

— Може би. Но ако се опъваш твърде дълго, ще умреш от жажда.

— И Граалът ще остане тук — на безопасно място.

Сянката на Аспасия изпръхтя.

— За колко време? Мислиш ли, че у теб е единственият комплект жречески одежди? Сигурен съм, че ще намеря и други. Или ще преодолея защитата по друг начин. Въпрос на време, с каквото аз разполагам.

— Тогава не ти остава друго, освен да почакаш, докато умра — подхвърли небрежно Дънкан.

— Дори не е нужно да чакам да умреш.

Настъпи тишина.

— Какво всъщност е предназначението на Граала? — попита след известно време Дънкан. — Знам, че е аирлианска машина, но как точно осигурява някому безсмъртие? Това е против законите на света. Как може да се създава вечен живот?

— Граалът прави много повече от това да дарява вечен живот — каза Сянката на Аспасия. — Но задай въпроса по друг начин. Защо има смърт? Дали тя не е създадена изкуствено? Може би смъртта е против законите на света?

15.

Египетското въздушно пространство

— Десет минути!

Черният силует на капитан Грейвс вдигна ръка от дъното на товарния отсек. В сравнение с него бордовият инженер, застанал до пулта за отваряне на рампата, изглеждаше като джудже.

— Преминаваме на рециклатори — нареди Грейвс.

— Рециклаторът включен — докладва Търкот. Компютърът в раницата незабавно херметизира скафандъра и превключи на вътрешно рециклиране.

— Станете! — Грейвс произнесе командата тихо, защото знаеше, че всеки от членовете на групата го чува в слушалките.

Търкот се изправи, пресегна се и се хвана за стоманеното въже, което преминаваше по цялата дължина на самолета.

— Готовност за скок! — съобщи Грейвс на бордовия инженер. Търкот почувства леко придръпване, когато бордовият инженер прекарваше тънката лента през карабината за отваряне на парашута. Междувременно Грейвс им обърна гръб и застана с лице към отвора на рампата. През външните сензори на скафандъра Търкот долавяше промяна в скоростта на самолета, което говореше, че наближават района за скок.

— Три минути! — съобщи в същия момент Грейвс.

В долния ляв ъгъл на екрана пред Търкот се появи цепнатина и бързо започна да се разширява. Това бе спускащият се край на рампата, която постепенно се изравняваше с пода на товарния отсек. Грейвс коленичи, след това легна по корем и се изтегли в максимална близост. Отвъд него Търкот вече различаваше тънещата в мрак пустиня, до която имаше не повече от сто метра. Тук-там блясваше по някоя самотна светлинка. Търкот знаеше, че са на изток от Нил и летят ниско над пустинята.

Самолетът се снижи още и се наклони надясно. Долу се показа черна лента. Река Нил. За миг Търкот бе завладян от спомена за последния скок. Беше в Китай, също над вода. Тогава до него стоеше Питър Нейбингър и Търкот му помагаше да преодолее страха. А ето че сега той отиваше там, където Нейбингър се чувстваше като у дома си — в Египет, епицентъра на загадките, погълнали целия живот на Питър. Само че археологът така и не успя да се измъкне жив от Китай.

Търкот разтърси глава, за да се освободи от тези мисли и веднага му се наложи да си припомни факта, че се намира в плътно прилепнал, непозволяващ излишни движения скафандър. Екранът пред очите му премигна и за малко изгуби фокус.

След това възстанови нормално изображение.

— Десет секунди — този път гласът на Грейвс бе по-силен и Търкот неволно трепна.

— Готови!

Грейвс се притегли още напред и сега лежеше на самия край на рампата. Червената аварийна светлина над изхода придаваше призрачност на подредените за скок фигури. Търкот премигна и в следващия момент светлината стана зелена.

— Скок! — Грейвс не си направи труда да скрие вълнението си и изкрещя тази команда, сякаш бяха лишени от радиовръзка и се налагаше да надвива рева на вятъра. Търкот пристъпваше напред, чувствайки се странно в плътно притискащия го скафандър. След това скочи.

Самолетът се намираше само на стотина метра над пустинята и Нил, недалеч пред тях вече се виждаха светлините на Кайро.

Търкот полетя като камък, притеглян допълнително от тежестта на скафандъра. Отварящата лента дръпна рязко карабината и куполът на парашута се разтвори над него. Търкот почувства дръпване и главоломното му падане се превърна в нещо като подлежащо на известен контрол стремително спускане.

— Долен план — нареди Търкот. Върху екрана мигновено се показа плоската, тъмна повърхност на реката. След пет секунди краката му се врязаха във водата и той потъна. Откачи незабавно презрамките и изплува като топка.

— Сателитна връзка за наземно позициониране и разположение на останалите от групата — продължаваше с командите Търкот. Дисплеят под лявото му око изрисува карта на околния район. Една малка червена точка в средата обозначаваше неговото положение. Още дузина зелени точки маркираха останалите членове на групата. Жълта стрелка сочеше посоката, в която трябваше да плува, за да попадне в тунела — надолу по течението на реката.

Търкот се ориентира към дълбочина от пет метра. Тук включи реактивното двигателче, като се стараеше да запази същата дълбочина. Успя едва след няколко грешни опита. Ако се съдеше по хаотичното движение на останалите зелени точици, те също срещаха известни затруднения.

— Изхождайки от факта, че камъните са два, склонна съм да мисля, че Граалът има двояка функция — произнесе Лиза Дънкан.

Сянката на Аспасия кимна.

— О, ти действително показваш наченки на разум!

Дънкан не обърна внимание на подигравката.

— Едната е да дарява безсмъртие, или каквото е там според теб. Но каква е другата?

— Виж, това ще е малко по-трудно за обяснение — отвърна Сянката на Аспасия. — Всъщност, не ти ли стига безсмъртието? Никога няма да остарееш, да се разболееш, ще правиш всичко, за което си мечтала, без ограничения.

— В един свят, управляван от теб?

— Все някой трябва да ви управлява вас, хората. Погледни, като ви оставихме сами, каква каша забъркахте.

— И колко дълго бяхме оставени сами?

Съдейки по бързината, с която приближаваше входа на тунела, реактивното двигателче вършеше чудесна работа. Отворът току-що се бе появил на екрана като жълт кръг, до който оставаха само двеста метра. Когато го наближи, Търкот се озърна за своите колеги.

— Инфрачервено изображение — нареди той и изключи връзката със сателита, тъй като тя и без това щеше да се преустанови с навлизането в тунела. Екранът угасна за миг и сетне засия в яркозелено. Инфрачервеното изображение беше с дълбочина едва няколко метра. Не след дълго Търкот различи неясните очертания на другите, които също бяха включили инфрачервените камери. Откъм тунела се усещаше силно всмукващо течение.

— Всички са налице — съобщи накрая Грейвс.

— Следвайте ме — нареди Търкот. Той се обърна, насочи се право в средата на тунела и скоро пресече втория вход към Пътя на Росту. Водата го понесе. За миг Търкот изгуби контрол и се удари в стената, но после отново възстанови равновесие.

Тунелът се разширяваше и съвсем скоро вече можеше да се изправи. Водата му стигаше до гърдите. Въпреки това остана на рециклатор, тъй като не знаеше дали скоро няма отново да се озове под водата. Бъртън не беше минал оттук, единственото, на което можеше да се надява, бе да продължават, докато открият шахтата, през която се е спуснал. Той закрачи напред, като превключи на предната камера, докато можеше да различава тавана над главата си.

Вече започваше да привиква със скафандъра й оценяваше предимствата му за работа в различна среда. Тунелът се разшири до петнайсет метра, а таванът се издигна на три метра над тях.

— Почакайте малко — обади се Грейвс, който шепнеше в микрофона. — Някой чу ли това?

Търкот вдигна дясната си ръка, давайки знак на останалите да спрат.

— Аудиоусилвател на максимална — нареди той на компютъра.

Чуваше тътена на реката като хиляди водопади. И наистина имаше още нещо. Тракане на метал върху камък. Звукът се усилваше.

— Продължаваме — нареди той и тръгна право срещу източника на звука.

— Промяната е неизбежна — заключи Сянката на Аспасия.

— Няма нищо неизбежно — Дънкан забеляза, че погледът й се местеше между дървеното сандъче и манерката.

— Смъртта ти, ако продължаваш да държиш нещо, което ми принадлежи — озъби се Сянката на Аспасия и завъртя манерката на кожената каишка.

— Няма да ти предоставя Граала срещу няколко глътки вода.

— А какво ще кажеш за това? — той й протегна един от камъните. — Това е уримът. — Той коленичи и внимателно изтъркаля камъка към нея.

Дънкан приклекна и успя да го улови. След това го вдигна пред себе си и втренчи поглед в зеления блещукащ камък. Някаква неясна и непреодолима сила теглеше отвътре ума и сърцето й и я караше да забрави жаждата.

Частицата от съзнанието й, свободна от онова, което контролираше останалото, й повтаряше да не се поддава. Ала докато стискаше камъка в шепи, Лиза усещаше, че волята й започва да се топи.

Търкот спря и даде знак на останалите да последват примера му. Той намали аудиоусилването, ала въпреки това звукът вече се чуваше съвсем ясно. Нямаше съмнение, че са близко до онова, което го причинява. Загледан в изображението на екрана, Търкот бавно вдигна ръката с прикачения към нея МК 98 и се подаде на няколко сантиметра от водата.

— Прицел — нареди Майк на компютъра. На екрана се изрисува кръгче с кръст в средата. То следваше движенията на автомата всеки път, когато го местеше.

Звукът се усилваше. В продължение на няколко секунди Търкот стоя съвършено неподвижно, а хората му чакаха търпеливо, заели позиция зад него. Сетне пристъпи напред. Крачка. Още една. След четири крачки звукът се появи отново, още по-силен, но сега се отдалечаваше със същата бързина, с която настъпваше Търкот.

— Прикривай ме отдясно — нареди Търкот на Грейвс и се върна назад, проверявайки на всяка крачка покрива над тях. Това, което пораждаше звука, продължи да отстъпва назад, докато Търкот не спря внезапно.

На екрана в тавана изплува отвор с диаметър колкото на водопроводен канал. Търкот повика останалите членове на групата.

— Оттук продължаваме нагоре.

— По същия път ли ще се върнем? — попита Грейвс.

Търкот посочи посоката, от която долиташе звукът.

— Ако продължим нататък, пак ще излезем в Нил, при това ще се движим по течението. Ако пък се върнем обратно, ще се озовем там, където се приводнихме и можем да се спуснем по Нил до мястото, където ще ни чакат.

Странно, почти нечовешко усещане бе да разговаряш без да виждаш лицата на другите, само техните тъмни очертания, озарени от инфрачервена светлина.

Трима от баретите сключиха ръце, за да направят платформа. Търкот стъпи отгоре, пресегна се и сграбчи ръба на отвора.

Използвайки помощта на екзоскелета, успя да се изтегли навътре в шахтата. Когато се озова там, разтвори крака и опря гръб в стената за допълнителна опора. Поиска видимост отгоре и се убеди, че шахтата не е вертикална, а по-скоро наклонена, както я бе описал Бъртън. Търкот усети нарастващо вълнение. Вече не се съмняваше, че са на прав път. Придвижи се още малко и спря, за да види как се справят останалите. Грейвс вече беше зад него.

Дънкан почувства, че й треперят краката, но въпреки това си наложи да стои права и да запази привидно спокойствие. Уримът, който стискаше в дясната ръка, излъчваше някаква неестествена топлина.

— Защо ми го даде? — попита тя.

— Време е приключваме. Не можем да останем тук вечно. Отвън стават важни неща.

— Какво искаш в замяна?

— Всичко, което искам, е да дръпнеш завесата и да ми позволиш да погледна кивота и Граала — отвърна Сянката на Аспасия.

Дънкан знаеше, че зад това се крие нещо повече, но нямаше представа какво може да е намислил противникът й. Трудно й беше да разсъждава с урима в ръка и Граала зад нея. Пък и какво можеше да промени едно дръпване на завесата, когато усещаше такава приятна тежест в ръката си?

Тя се извърна и бавно отмести бялата завеса.

Шахтата свършваше с глуха, каменна стена. Търкот се приближи колкото можеше по-плътно до нея, след това зае удобна позиция, като се опря с гръб и крака в стената, и нареди на екзоскелета да я поддържа.

Огледа каменната плоча, търсейки място, където да пъхне пръстена.

— Трикратно увеличение — нареди Търкот.

Сякаш разглеждаше повърхността от десетина сантиметра. Една от вдлъбнатините привлече вниманието му. Търкот се пресегна с дясната ръка и я завъртя така, че средният пръст с пръстена да се доближи до вдлъбнатината. Оказа се, че си пасват чудесно. Каменната плоча хлътна десетина сантиметра, след това се плъзна встрани. Търкот се хвана за ръба и се изтегли нагоре в неголямо помещение, където го очакваше мумифицираният труп на мъж с притисната под вратата ръка. Вече не се съмняваше, че са стигнали мястото, което търсеха.

— Кой пък е това, дявол го взел? — попита Грейвс, който тъкмо влизаше.

— Каджи — обясни Търкот и коленичи до тялото. — Един от рода — добави той, спомнил си разказа на Фон Сеект.

Черепът бе покрит с кафеникава кожа, върху очните ябълки имаше мътновата пелена. Търкот се зачуди защо никой от наследниците на Каджи не бе дошъл тук, за да извади тялото. Може би нямаше кой или вече не са разполагали с пръстен.

Бъртън бе проверил внимателно цялото помещение и не бе открил нито едно местенце, където пръстенът да задейства някоя скрита врата. Търкот бе обърнал внимание на тази част от разказа и те се бяха подготвили.

— Сапьорът при мен — произнесе той. — Останалите, обратно в шахтата.

Метайер, старши инженерът на 055, приклекна до каменната плоча, притиснала ръката на Каджи. Търкот му помогна да си свали раницата и да я остави на пода. Отвътре Метайер извади издължен пакет с експлозив, който нагласи покрай процепа под плочата. След това разви детониращия шнур и постави възпламенителя.

— Ами тялото? — попита накрая Метайер.

— Вече е мъртъв — отвърна Търкот. — Не вярвам да се оплаче.

— От коя страна се поставя? — попита Дънкан. Беше седнала на пода и държеше Граала между краката си Чувстваше се като дете, което се радва на нова играчка край коледната елха. Граалът я привличаше неустоимо.

— Не зная — повдигна рамене Сянката на Аспасия.

— Лъжеш.

— Доколкото ми е известно, камъните никога не са били поставяни в Граала — заговори Сянката на Аспасия. — Аз поне не съм ги използвал.

Дънкан не знаеше дали да му вярва.

— Поне имаш ли представа какво правят?

— Уримът прави едно нещо, туминът — друго.

— И това ако е помощ.

— Не съм тук, за да ти помагам. Дадох ти урима, за да излезем от задънената улица.

Дънкан положи длан на горния край на купата и зачака. Отдолу се показа вдлъбнатината. Тя взе урима и го постави вътре, усещайки леки тръпки.

Погледна надолу.

Нищо.

Частица от нея чувстваше облекчение.

Метайер вдигна дистанционното.

— Готово! — съобщи той.

Търкот се плъзна през ръба на шахтата и се спусна надолу толкова, колкото да остави място на Метайер. Сапьорът го следваше по петите.

— Готови за взрив! — извика Метайер и вдигна дистанционното.

— Аудиоусилватели на три четвърти — нареди тихо Търкот на компютъра. Когато дойде взривът, беше почти приглушен.

— Аудиоусилване — нормално — произнесе Търкот и се изкатери след Метайер в помещението. Вътре се виждаха само облаци от прахоляк.

Каменната плоча бе взривена напълно и зад нея започваше мрачен тунел.

Дънкан повдигна глава. Сянката на Аспасия стоеше от другата страна на залата и я следеше внимателно като ястреб, или по-скоро като лешояд. Един войник дотича откъм тунела и зашепна нещо в ухото му. Сянката на Аспасия просъска в отговор, без дори за миг да откъсне поглед от Дънкан и Граала. Войникът изтича обратно.

Сянката на Аспасия бръкна под наметалото и извади малка черна сфера. Тя се изгуби в едрите му ръце и пръстите му взеха да се движат по повърхността й.

Дънкан отново насочи вниманието си към Граала. Пъхна пръсти във вдлъбнатината и извади камъка. Изчака да се скрие вдлъбнатината, завъртя Граала и постави ръка от другата страна. Този път почувства, че камъкът е попаднал на правилното място още докато лягаше в отвора. Уримът започна да излъчва топлина, зелената светлина във вътрешността му засия ярко, озарявайки не само околностите, но и цялата зала с неземния си блясък.

По ръката й пробягна нещо, наподобяващо слаб електричен ток. Вдлъбнатината привличаше ръката й като магнит. Лиза понечи да я дръпне назад, но не успя. Пръстите й, задържани от невидима сила, отказваха да пуснат камъка. Тя почувства нарастваща болка и неволно извика. Сякаш ръката й гореше. Дори усещаше, че кожата й се отлепя и плътта й се овъглява. Никога досега не бе изпитвала подобна агония.

Погълната от болката, която й причиняваше Граалът, тя не забеляза, че рубиновите очи на херувимите бяха угаснали.

16.

Платото Гиза, Египет

За миг, когато се озова в тунела, Търкот бе завладян от паника. Накъде сега — наляво или надясно? Спря, овладя се и си повтори, че ще следва предварителния план. Според Бъртън скритата врата бе отдясно, което означаваше, че трябва да върви наляво. Обърна се и тръгна. Седемдесет крачки, което се равняваше на шейсет метра. Движеше се бързо, а другите го следваха плътно. Последният от тях постави фосфоресцираща лампичка до вратата, за да я маркира, ако се върнат оттук.

Търкот спря на мястото, където според изчисленията трябваше да е скритата ключалка. Вдигна бавно ръка и я подпря на стената, на височината на рамото. Нищо. Премести се около метър наляво, след това се върна надясно и изведнъж вратата се очерта. Първо хлътна навътре, след това се отмести встрани.

Търкот пристъпи, с готово за стрелба оръжие. Провери светкавично в двете посоки и произнесе в микрофона:

— Чисто е.

Лиза Дънкан стоеше безпомощно на колене, като мечка, чиято лапа е била затисната в кошера с мед. Болката бе съсредоточена в ръката й, но Лиза усещаше, че пълзи нагоре по нервните пътища, като неизбежна вълна от агония. Струваше й се, че някой докосва с нагорещени игли всички нервни окончания в ръката и рамото й, та чак до вътрешността на костите. Дори не мигна, когато забеляза с крайчеца на окото, че Сянката на Аспасия върви към нея и вече е подминал мястото, където по-рано намериха смъртта си двама от войниците му.

— Сто осемдесет и седем метра — отчете Търкот.

— Точно — потвърди Грейвс.

Търкот допря ръка в стената и започна да търси следващата врата. Последната врата, зад която трябваше да е тунелът, водещ към Залата на познанието.

Погълната от болката, която резонираше в главата й и раздираше плътта й, Дънкан почти не усети, че двама войници я вдигат и изнасят от залата, все още стиснала Граала. Други четирима вдигнаха кивота за върлините.

Сянката на Аспасия коленичи до Дънкан. Дългите му закривени пръсти се сключиха около столчето на чашата и натиснаха едно строго определено място. След това той внимателно отстрани ръката й от Граала, обърна го наопаки и светещият камък изпадна. Сянката на Аспасия прибра камъка, изчака Граалът да се затвори и го постави обратно в кивота. Накрая взе едно покривало и го метна отгоре.

Дънкан продължаваше да седи неподвижно.

От другия край на залата долетя шум от стрелба с автоматично оръжие.

Сянката на Аспасия се изправи.

— Време е да тръгваме. — Черната сфера все още беше в ръката му. Повърхността й бе разделена на малки шестоъгълници. Пръстите му натиснаха няколко от тях.

Първият откос удари тавана над шлема на Търкот и го посипа с камъчета. Противникът така и не получи втора възможност, защото Търкот бе насочил мерника върху гърдите му още докато стреляше. Той натисна спусъка и в плътта на войника разцъфна кървав кратер, който го запрати назад в мрака на тунела.

— Уцелили сме мястото — викна Търкот, забравил, че разполагат с постоянна връзка.

— Зад теб и вдясно! — докладва Грейвс.

Търкот се втурна в тунела. Спря на няколко крачки по-нататък и изпразни целия пълнител. Взе пълен цилиндър от патрондаша на гърдите си и презареди.

Едва тогава продължи.

На следващата площадка се въргаляше войник с откъснат от проектил крак. Той допълзя до края и се хвърли надолу. След миг тялото му тупна на дъното на залата.

Сянката на Аспасия крещеше на арабски, пращайки войниците си нагоре по стълбите към площадката.

Търкот продължи напред и изведнъж го обгърна мрак. За секунда той чу изплашени викове по радиото, след това те секнаха така внезапно, сякаш някой ги бе изключил. Измина още няколко крачки и тогава мракът се смени с ярка светлина. Намираше се в Залата на познанието. Тунелът зад него бе скрит в прахоляк и мъгла.

— Изключи инфрачервена, премини на нормално осветление — нареди Търкот, заслепен от ярката светлина за не повече от секунда. Но и това бе достатъчно, за да го ударят три последователни куршума в гърдите. Той се олюля, разпознал характерния звук на АК-47. Специалната керамично-метална сплав на скафандъра бе абсорбирала по-голямата част от ударната сила.

Екранът оживя, осветен от нормална светлина. Мерникът сочеше нагоре, Търкот насочи оръжието към тичащия по стълбите войник в камуфлажни дрехи и стреля. Стоманеният проектил премина през гърдите му и продължи, поваляйки още двама отзад, удари друг в гърба и едва тогава смени посоката и изчезна в залата.

Търкот използва краткото затишие, за да огледа терена. Черният Сфинкс доминираше над всичко, но сега повече го безпокояха хората. Изведнъж видя Дънкан! Лежеше в несвяст на носилка, която носеха двама. Отзад крачеше висок човек с наметало, а зад него други носеха нещо, скрито под светло покривало.

— Разпръснете се на площадката — нареди Търкот.

Не последва отговор.

Той изстреля още един проектил надолу по стълбите.

— Заден план.

Отзад нямаше никой. На няколко метра навътре в тунела се виждаше непрогледна, черна завеса.

— Преден план.

Търкот стреля още веднъж с МК 98 и повали катерещият се по стълбите вражески войник. Виждаше пламъците от изстрелите на другите. Куршумите им се забиваха в скалата около него и изтръгваха от нея дребни парченца. Някои от тях рикошираха с приглушено чаткане по скафандъра.

Търкот отстъпи назад в тунела, за да се прикрие от тези, които го държаха на прицел от пода. Зад ъгъла непредпазливо се подаде нечия глава и Търкот я отнесе с един изстрел. Все още никой не се бе появил от тъмнината зад него.

По радиовръзката също цареше мълчание.

— Ей, чуваш ли? — крещеше някой отдолу.

— Включи външен говорител — инструктира компютъра Търкот. — Чувам те.

— Ако не ни позволиш да излезем, приятелката ти ще умре.

— Кой си ти? — Търкот имаше нужда от време, за да разбере какво е станало с другите. Нямаше представа защо досега не се обаждат.

— Сянката на Аспасия. Ако не ме пуснеш да изляза, ще убия приятелката ти, а после ще дойда и ще ти видя сметката — продължи човекът с наметалото. — Трябва да се радваш, че въобще разговарям с теб.

Търкот се опитваше да прецени какво е положението.

— Добре, ще те пусна да излезеш, но трябва в замяна да я освободиш.

— Не мога да ти дам жената. Тя се е съчетала с Граала. Трябва да дойде с мен, докато приключи процесът. Ако я вземеш сега, ще умре.

Търкот нямаше представа за какво му говорят. И къде, по дяволите, бяха останалите от групата?

Зад ъгъла надникна още една глава, този път съвсем предпазливо. Търкот се прицели. Някакъв черен предмет полетя във въздуха. Търкот смени прицела, проследи предмета, стреля и проектилът удари гранатата още преди да е паднала.

В същия момент на площадката изскочи един от терористите и откри огън с автомата. Куршумите попаднаха върху лявото рамо на Търкот и го завъртяха. Екранът премигна и на малкия дисплей се изписа информацията, че лявата камера е излязла от строя. Търкот коленичи, стреля и повали противника. Премигващите светлинки на дисплея сочеха, че освен камерата са пострадали и няколко литиеви батерии, намалявайки запасите от енергия с двайсет процента.

— Ще те убием — извика Сянката на Аспасия. — Ако не се предадеш веднага, аз лично ще убия доктор Дънкан.

Търкот продължаваше да държи под прицел горната площадка на стълбището. Той превключи на УКВ.

— Грейвс? Група А? Има ли някой?

Тишина.

— Идваме при теб. Доктор Дънкан ще е най-отпред — отекна в залата гласът на Сянката на Аспасия.

Търкот се изправи. Двама от войниците се катереха нагоре, придържайки по средата Лиза, която изглежда беше в безсъзнание. Търкот знаеше, че лесно може да ги повали, но щяха да паднат долу заедно с Лиза. Зад тях стърчеше едрата фигура на Сянката на Аспасия.

— Ако мислиш как да ме убиеш — избумтя той, секунда преди Търкот да дръпне спусъка, — трябва да ти кажа, че аз съм единственият, който е в състояние да я върне към живота. Без мен ще умре.

— Какво си й направил? — настоя да знае Търкот.

— Нищо — отвърна Сянката на Аспасия. — Тя проникна в Граала и сега процесът трябва да бъде завършен докрай. Аз съм единственият, който може да й помогне да го премине безпрепятствено. В противен случай ще умре в страшни мъки.

— Какъв процес?

Двамата мъже бяха стигнали площадката, само на двайсетина крачки от Търкот. Те спряха и изчакаха Сянката ма Аспасия да ги настигне.

— Сега ще излезем — обяви той. Зад него се изкачваше групата, която носеше кивота.

— Какъв е този процес? — повтори Търкот.

Сянката на Аспасия вдигна ръка и мъжете продължиха напред. Търкот остана на мястото си още няколко секунди, след това отстъпи встрани.

— Никога няма да се измъкнете оттук.

— Мисля, че ще се справим — възрази Сянката на Аспасия. Той се усмихна, разкривайки дълги, остри зъби. — Знаеш ли коя е тя?

Търкот го погледна объркано. Не разбираше въпроса.

— Тя не е тази, за която я вземаш — продължи злокобното създание. — Тя те е лъгала, или по-скоро не се е досещала за своята истинска същност. — Двамата, които носеха Дънкан, се скриха зад тъмната завеса. — Не ни следвай, инак тя ще умре. — Той изчезна в тъмнината, преди Търкот да успее да отговори.

— Проклятие! — изруга Майк. Сети се за Грейвс и хората му и се зачуди дали няма да ги причакат в тунела. Отброи няколко секунди, след това пристъпи в мрака. Завъртя се рязко, вдигнал пред себе си автомата с поставен върху спусъка пръст. Още при влизането се спъна в нещо и едва не падна. Размаха ръце и вдигна оръжието нагоре, но нямаше от какво да се безпокои — наоколо не помръдваше нищо.

— Долен план.

Търкот премигна, опитвайки се да различи по-добре онова, което се виждаше на екрана. Беше черна тръба с дължина петдесет сантиметра. Той се наведе и в същия миг осъзна какво вижда — отрязания крак на един от неговите войници, все още пъхнат в крачола на скафандъра.

— Преден план.

Тунелът бе задръстен от различни човешки останки — някои все още облечени в броните, други оголени и разръфани. Точно пред него лежеше проснат по гръб Грейвс, с ококорени в тавана очи и прерязано гърло. Подът бе покрит с още незасъхнала кръв. По стените се виждаха дупки от проектили — групата бе влязла в бой с онова, което я бе нападнало.

— Избили са ги всичките — прошепна замаяно Търкот.

Той се зае да брои, като събираше наум останките. Доколкото можа да определи, тук лежеше цялата „Група А“.

Възможно ли бе да го е направил Сянката на Аспасия? За толкова кратко време — едва ли. Най-вероятно бе станало, докато той бе отблъсквал атаката на стълбището.

Търкот си спомни нещо, което бе научил по време на инструктажа. Той се приближи към обезглавеното тяло на Грейвс, преобърна го и натисна едно копче. Капакът отскочи нагоре и вътре се показа главният компютър. Търкот извади ДВД-диска. На него бе записана всяка секунда от началото на операцията до смъртта на Грейвс. Сега не разполагаше с време да го преглежда и затова го прибра в един от страничните джобове.

Огледа се, след това се затича. Надяваше се, че Дънкан и кивотът ще забавят достатъчно групата на Сянката на Аспасия.

Натискът върху крака му бе толкова лек, че почти не го усети. Спря секунда по-късно, но се подхлъзна. Вече се досещаше какво може да е това. Твърде късно, защото стоманената тел бе задействала мината.

Ударната вълна го удари в гърдите и корема и го отхвърли на няколко метра назад в тунела.

Двата хеликоптера СА 365 „Пантера“ вдигнаха облаци от пясък, докато се приземяваха недалеч от Голямата пирамида. Макар районът да бе обкръжен от египетски войскови части, никой не се приближи, докато Сянката на Аспасия и хората му товареха увисналото тяло на Дънкан и покрития кивот във вертолетите.

След като приключиха и затвориха люковете, хеликоптерите се вдигнаха необезпокоявани и се отправиха на изток.

И този път го болеше, но далеч по-силно и по цялото тяло. Намираше се в непрогледен мрак, бяха му нужни няколко секунди, за да осъзнае причината за това.

— Включи екрана — нареди той. — Преден план.

Никаква промяна.

Опита се да помръдне, но скафандърът не го слушаше. Вътрешната херметична част на облеклото го притискаше плътно и не му позволяваше да се движи. Стегнат в капан от тъмнина, лишен от възможност да се действа, Търкот започна да крещи с цяло гърло, а звукът караше шлема му да вибрира.

След това изгуби съзнание.

— Два летящи обекта — движат се право на запад. Място на излитането — околностите на Голямата пирамида.

— Опознавателни знаци? — попита полковник Зики, докато крачеше по пътеката между двата реда екрани.

— Липсват.

— Вид на обекта?

— Определено е хеликоптер. Лети на ниска височина, но доста бързо. Не са от египетските ВВС — те не разполагат с високочувствителни прибори за нощно виждане.

Зики обмисли получената информация.

— Осведомете нашите израелски приятели и им предайте пълната информация за хеликоптерите.

— Да, сър.

Зики се обърна към друг от операторите.

— Нещо ново от нашата група?

— Нищо, сър.

Зики си погледна часовника. Оставаше само час до стъмване. Вече започваше да се съмнява, че някой от групата ще успее да стигне преди зазоряване до района за среща.

Търкот дойде на себе си и веднага започна да диша учестено. Даваше си сметка, че този път не бива да губи самообладание.

— Дисплей — общо състояние — произнесе той, надявайки се по някакво чудо този път компютърът да е проработил.

Само мрак. Опита се да си раздвижи ръцете. Нищо. Краката му също бяха неподвижни. Той си наложи да не изпада в паника. Скафандърът разполагаше с аварийна система за отваряне в случай на изчерпване на енергията. Но откъде се задействаше тя? Спомни си — достатъчно бе да завърти глава в крайно ляво положение и да изплези език — там имаше миниатюрен прекъсвач, който се вдигаше нагоре.

Търкот почти подскочи от изненада, когато предната част на скафандъра се отметна встрани. Той се изтърколи навън, усещайки каменни плочи и прахоляк под краката си. Остана да лежи няколко минути. Сянката на Аспасия и Дънкан вече бяха далеч. Изправи се, порови в един от джобовете и извади малко фенерче.

Първо освети костюма. Взривът на мината го бе разкъсал на много места. Бронята го бе запазила — инак сега едва ли щеше да стои на краката си — но компютърът бе пострадал, а без него скафандърът бе само купчина безполезен метал.

Търкот провери САТКОМ-предавателя, който бе монтиран върху кутията на компютъра. Той също бе повреден. Извади от джоба ДВД-диска, който бе взел от скафандъра на Грейвс, прибра също и пръстена на Наблюдателя от лявата ръка. След това откачи МК-98 от скобата на ръкава. Без помощта на екзоскелета той тежеше толкова, колкото напълно заредена картечница М-60. Извади една от батериите на скафандъра, за да захранва автомата, с което обаче увеличи и теглото му.

Въоръжен и готов за разплата, той продължи нататък в тунела. Нямаше никаква представа накъде се движи, а когато провери миниатюрния компас върху каишката на часовника, забеляза, че стрелката се върти като побесняла. Погледна и часовника — до зазоряване оставаше само един час.

Най-сетне стигна края на тунела. Тук се наложи да използва пръстена, за да отвори каменната врата. Прекрачи оттатък и пое в посоката, откъдето беше дошъл и накъдето се спускаше тунелът.

— Към нас лети египетски изтребител с ускорение 2М.

Полковник Зики се намръщи. Намираха се над Средиземно море, доста извън египетското въздушно пространство.

— Свържете се с пилота и го предупредете да не се приближава — нареди той. След това насочи вниманието си към екрана, където следяха двата хеликоптера. Вече бяха над Суецкия канал и се придвижваха доста бързо към Синайския полуостров.

В кабината на американския изтребител Ф-16 египетският пилот Ахид не отговори нито на двете предупреждения на американския самолет, нито на смутените разпореждания на собствения си командир, който настояваше незабавно да обърне назад.

Ахид беше вперил поглед в радарния екран, сверявайки непрестанно дали е на правилен курс. Ръцете му лежаха съвършено спокойно върху приборите за управление, а лицето му изглеждаше отпуснато и замислено въпреки непрестанните призиви в слушалките.

— А-а, сър, никакъв отговор от изтребителя. Засякохме предаване от египетска страна — изглежда те също настояват да се върне обратно.

Полковник Зики сбърчи вежди.

— Какъв курс държи?

— Право към нас, сър, ще е тук след минута. Вече сме в обсега за стрелба със „Сайдуиндър“, но не засичаме прицелен индикатор.

Ако изтребителят бе възнамерявал да ги свали, вече щеше да е изстрелял ракетата. Какво бе намислил тогава?

— Откъде може да поискаме помощ? — попита Зики.

— Израелските ВВС ще са тук след седем минути.

— Проклятие — възкликна Зики. Пак игра на нерви, помисли си той. Доста често му се бе случвало да играе подобни игри по време на студената война, че и в годините след падането на Берлинската стена. Изтребителят се насочваше право към тях, опитвайки се да ги подплаши, да ги накара да се почувстват като дивеч, уловен във фаровете на бясно носеща се кола.

Зики включи интеркома, за да го чува целият екипаж.

— Внимание, към нас на пресечен курс лети египетски изтребител, който очевидно е твърдо решен да ни изкара извън нерви. Нека всеки си гледа работата и да оставим този перко да си върви по пътя.

— Петнадесет секунди до срещата — обяви операторът, който наблюдаваше неотклонно екрана.

— Имаме ли още данни за онези хеликоптери? — попита Зики.

— Да, сър. Вече са над Синай и извиват на север.

— Бих искал… — подхвана Зики, но човекът, който следеше египетския Ф-16 извика уплашено:

— Той лети право към нас!

— Е, чакай… — обърна се Зики, но така и не успя да довърши изречението.

Ахид вече различаваше лицето на седящия отляво пилот в кабината на АУАКС-а, докато дистанцията между двата самолета се скъсяваше стремглаво. Усещането му на нормалния ход на времето се беше забавило толкова, че секундите му се струваха дълги и безкрайни минути.

Той виждаше ясно въртящия се радар, номера на опашката на боинга, изрисуваната върху корпуса звезда, покритите с капаци прозорци, олющената сива боя. Ахид промени леко курса и за ефект включи форсажа.

Със скорост от над две хиляди километра в час изтребителят Ф-16 се вряза право в средата на АУАКС-а.

На триста и шестдесет километра от това място Сянката на Аспасия гледаше към пълзящия под него пустинен пейзаж, докато двете „Пантери“ се плъзгаха само на двайсетина метра над земята.

— Отървахме се от радара — докладва пилотът. — Онзи АУАКС падна.

— Курс към „Мисията“ — нареди Сянката на Аспасия.

17.

Платото Гиза, Египет

Търкот спря, застана на колене и опря ухо в пода. Долавяше далечен грохот, приглушен заради дебелите каменни стени между него и реката. Беше подминал още едно помещение и доколкото можеше да се ориентира, вече наближаваше стаичката, където бе входът към шахтата.

Имаше още нещо — някакъв особен звук, и той го на кара да спре. Чуваше се учестено потракване, почти ритмично, което го обезпокои. Търкот затвори очи и се концентрира, опитвайки се да определи характера на звука. Метал върху камък, като почукване на длето в скала. Освен това се приближаваше.

Търкот се изправи и се затича, което не беше никак лесно, като се имаше предвид тежестта на МК-98. Беше изгубил броя на крачките, но за щастие вече можеше да различи сиянието на фосфоресциращата маркерна лампа, оставена от неговата група. Когато стигна до нея, плъзна пръстена покрай стената, търсейки правилното място. Не уцели от първия път и си наложи да запази спокойствие и да действа по-внимателно. Втория път заопипва сантиметър по сантиметър.

Внезапно спря и погледна назад в тунела. Видя златисто сияние, което се приближаваше, но не можа да различи нищо повече. Върна се към плочата и продължи да плъзга по нея пръстена. Тракащият звук се усилваше и приближаваше и това го безпокоеше повече от всичко. Той отново се огледа и едва не подскочи от изненада. В началото помисли, че му се е привидяло — приличаше на гигантски паяк, с дълги над метър крайници и кръгло златисто туловище, но краката му бяха равномерно разположени от всички страни — сочеха към пода, стените и тавана, изпълвайки тунела. Пипалата бяха метални — тъкмо те пораждаха странния звук. А златното туловище — Търкот се досети, че го е виждал и преди. Приличаше на „фу изтребител“, монтиран в нещо като подвижна, роботизирана платформа. На светлината на златистото туловище Търкот можеше да различи кървавите петна по крайниците на паяка. Вече знаеше какво се е случило с останалите членове на групата. Това означаваше, че неговият МК-98 е безпомощен срещу механичното чудовище.

Търкот отново допря пръстена в стената, а машината вече беше само на двайсет метра. Най-сетне пръстенът попадна във вдлъбнатината и каменната плоча хлътна навътре.

Търкот стреля. Стоманеният проектил удари „фу изтребителя“ точно в центъра и рикошира. Търкот запрати безполезния автомат по чудовището и се пъхна в отвора миг преди каменната плоча да се спусне обратно.

Още няколко секунди чуваше приглушеното стържене на металните крака по стената, сякаш чудовището драскаше по вратата, сетне настъпи тишина. Търкот реши да не губи повече време тук — нищо чудно механичното чудовище да успееше да намери заобиколен път към него. Затича се надолу по тунела, докато стигна взривените останки на другата каменна врата. Влезе в помещението, където Бъртън бе прекарал най-ужасните часове от живота си, и приклекна до отвора на шахтата. Спусна бавно крака, хвана се за ръба и скочи вътре.

Околностите на Великденския остров

Пилотите на Е-2Ц „Хоукай“ се чувстваха като жертвени агнета, докато летяха само на осем километра източно от силовата стена, която заобикаляше Великденския остров. Основната част на Оперативна група 78 все още бе разположена на триста километра северно. Два Ф-14 тъкмо преполовяваха това разстояние, но задачата им беше да охраняват флота, а не да им окажат поддръжка, ако възникнат усложнения.

— Виж това — рече пилотът. Дори не му се наложи да посочва, защото корабът, който се приближаваше към острова, бе един от най-големите в света.

Командирът на полета включи радиовръзката.

— Операционен център, говори ХК-12. Приемам.

Отговорът от „Стенис“ дойде без забавяне.

— Тук център. Слушам ви.

— Имаме визуален контакт с „Джар Вайкинг“ — намира се на около пет километра северно от стената и продължава с пълен ход към нея. Приемам.

— Разбрано. Край.

— Какви са нарежданията от Пърл? — настоя да узнае командирът. — Да предприемем ли нещо?

— Никакви действия — отвърнаха от центъра. — На борда има жени и деца от различни страни. Нали не искате да носите отговорност за смъртта им?

Командирът премълча — и без това не знаеше какво да отговори.

Носът на „Джар Вайкинг“ бе само на километър от щита, когато от тъмнината се показа черен облак.

Моряците го смятаха за луд. Йохан Веркуист беше принуден да освободи от постовете им капитана и първия офицер. Сега на мостика командваха младшите офицери, но под строгия контрол на поне половин дузина въоръжени до зъби прогресивисти. Въпреки това се наложи да употребят заплаха, за да ги накарат да насочат кораба право към защитната стена, която заобикаляше Великденския остров.

Веркуист потърси с очи Денисън, но погледът на Водача бе фиксиран върху черната стена. На широката горна палуба на кораба вече се събираха пасажери, които гледаха в същата посока. Скоро всеки квадратен метър от палубата се изпълни с хора. Тук бяха всички освен удавените в трети отсек.

Откъм щита се приближаваше тъмен облак и Веркуист неволно извика:

— Какво е това?

— Нашето спасение — отвърна Денисън. Той се наведе напред, натисна едно копче и произнесе в микрофона на вътрешната уредба:

— Иде нашето прераждане.

Възторжен вик се изтръгна едновременно от хиляди гърла, в него се долавяха колкото радост, толкова и страх от предстоящото. Пътниците подхванаха някаква монотонна песен, но Веркуист не можа да различи думите.

Все още не можеше да откъсне очи от приближаващия ги облак.

— Направих каквото поискахте — каквото трябваше да направя. А сега искам да си получа обещаното — произнесе той.

Денисън кимна.

— Това, което ти обещах, идва.

Облакът достигна носа на кораба — на разстояние четири футболни игрища от мостика. От палубата долетяха писъци, примесени с монотонни напеви. Някои от пътниците изгубиха търпение и се блъскаха напред. Всеки момент щеше да избухне паника, но всичко като с вълшебна пръчица се успокояваше там, където преминаваше облакът.

— Какво е това? — попита Веркуист.

— Каквото ти обещах. Или поне неговото начало.

Веркуист вече можеше да види, че облакът е като рой от летящи насекоми. Някои от тях се удряха в корпуса, отскачаха назад и продължаваха да кръжат, търсейки отвор, през който да проникнат. Те бяха машини, Веркуист вече не се съмняваше в това, по-дребни от комари, почти невидими с невъоръжено око. Започнаха да се сипят върху палубата и мостика. Веркуист изхвърча през задната врата на мостика и се затича към своята каюта. Влетя вътре, затръшна вратата и я заключи. Писъците отвън секнаха, заглушени от дебелата и скъпа дървена ламперия. Веркуист се отпусна в мекия фотьойл зад бюрото. Сетне дръпна чекмеджето и положи ръка на седефената дръжка на пистолета. Извади го и го насочи към вратата.

Скоро те започнаха да влитат през процепа под нея.

Изстреля пет куршума, но знаеше, че усилията му са напразни.

Когато първата от микромашинките допря кожата му, той обърна дулото към себе си. Присви пръст и притисна леко спусъка, но се поколеба и се отказа. Не можеше да постъпи така.

Веркуист свали пистолета.

Микромашината освободи товара си от нановируси и сега микроскопичните машини си запробиваха път през кожата на Веркуист, прониквайки в кръвоносната му система. Той изпищя и се опита да вдигне оръжието, но беше твърде късно — нановирусите бяха достигнали мозъка му.

Зона 51, Невада

— В Кайро вече е ден.

— Зная — кимна Яков. Двамата с Че Лу бяха в заседателната зала, а професор Муалама седеше на компютъра и продължаваше да пише. Фактът, че вместо водка Яков си бе сипал чаша кафе, говореше колко сериозно е положението.

— Но няма да предприемеш нищо, така ли?

Яков разпери големите си ръце.

— Какво мога да направя, за да променя ситуацията?

— Известно ли ти е, че американците са изгубили разузнавателния си самолет над Средиземно море? — попита Че Лу.

— Видях доклада, който изпрати майор Куин.

— И че този самолет е проследявал два хеликоптера, излетели от околностите на Голямата пирамида?

Яков кимна.

Че Лу продължаваше с въпросите.

— Какво — или кой — според теб е бил в тези вертолети?

Яков нямаше готов отговор. Виждаше, че китайската археоложка е отчаяна. Беше прекарала цяла нощ в работа над координатите на Нейбингър, но без никакъв резултат. Все нещо й се изплъзваше. Числата не съвпадаха със съвсем малко и тя не можеше да разбере къде е проблемът.

— Свърших още една част от ръкописа — обади се Муалама и това разреди напрежението. — Сега ще излезе на екрана.

Яков приближи първия ред и седна. Започна да прелиства веднага щом се показа преводът.

РЪКОПИС НА БЪРТЪН: ШЕСТА ГЛАВА

Близкият изток е кръстопът на три континента — Азия, Африка и източния край на Европа. По тази причина оттук са минавали много нашественически армии. Нерядко крайната им цел е била завладяването на еврейската държава. Ерусалим, убежището на Граала и кивота в продължение на толкова много години, е получил своя дял от войнстващи племена, които го заливали с кръв.

Но тъкмо това късче земя е създало най-великите религии на западната култура — юдаизма, християнството и исляма. И трите са възникнали в Близкия изток. Като оставим настрана въздействието на тези религии върху историята, трябва да се спрем на още един важен фактор.

Според преданията Граалът дарява две неща — безсмъртие и познание. Но какво познание? Дълго време смятах, че става въпрос за абсолютната истина, за таригата, който дирех и аз — истината за миналото и произхода на човечеството, за извънземните пришълци на нашата планета. Но по време на пътешествията ми около света срещнах много мъдри мъже и жени и изучавах различни култури. Така стигнах до извода — не изведнъж, а постепенно, като бавно съзряване на ума, така че не мога да посоча точен момент, когато го прозрях.

Какво съм прозрял ли? Може би, че познанието, дарявано от Граала, не е само натрупани факти от една или друга история, а различен начин на мислене. И че малка част от него вече си е проправила път и в нашето общество.

Помисли върху това, приятелю, който четеш тези редове. Хората от най-ранните цивилизации са мислели различно от нас. За тях животът е бил безконечен цикъл от раждания, смърт и ново раждане. Мисленето им е било циклично, ориентирано по-скоро върху цялото, отколкото върху частното. Времето е било колело, на което всяко поколение е придавало ново движение само за да го върне в първоначална позиция.

Кога настъпила промяната? И какво я е породило?

Според мен всичко е започнало с евреите, а след това дошъл реда на християните и мюсюлманите. Помислете за това как се е менял религиозният мироглед през вековете. Вземете за пример нашата представа за времето. За нас то не е кръгло, а линейно, еднопосочно — от раждането до смъртта. И до живота след нея. С подобно мислене се родила една нова концепция — надеждата за по-добър живот, надеждата, че нещата ще се оправят.

Настъпила и друга промяна, чиито последствия все още не мога да преценя. Всички тези религии се съсредоточавали върху един Бог и този Бог вече нямал директен контакт с човека. Със сигурност е по-добре, отколкото да се прекланяме на аирлианците, но дали това не подкопава част от вярата в нас самите? Не зная.

В продължение на близо десет хиляди години човешката цивилизация не се е променила особено, но през последните две хиляди изведнъж започнало рязко, скокообразно развитие. Как обаче ще свърши всичко това аз не зная. Не зная също дали е за добро или за лошо.

Вярвам обаче, че Граалът е променил тези хора. Дори само идеята за неговото съществуване е предизвикала достатъчно промени. Представете си какво могъщо въздействие е имал този предмет, след като нямаме представа за истинската му функция.

Къде е бил пренесен Граалът след като се провалил опитът да го използват?

Известно е, че Никодим и Йосиф Ариматейски прибират тялото на Христос и го погребват. Знае се също, че Граалът, от който Христос отпивал по време на Тайната вечеря, станал притежание на Йосиф. Друго е интересно — защо Христос е бил арестуван едва по това време, след като проповядвал учението си толкова дълго? Дали защото е извадил на показ Граала, възнамерявайки да подели способностите му със своите последователи? Аз поне смятам така.

Кой би поискал да го спре, за да сложи ръка на Граала? „Мисията“, Онези, които чакат или Наблюдателите.

Имало един римски войник на име Тацит, за когото открих сведения в много стари предания. Предполагам, че това е името, което Сянката на Аспасия е използвал по онова време. Той посетил Ерусалим през 33 г.сл.Хр. с цел да вземе под свой контрол Граала.

Тук искам да отделя малко време и на една концепция, над която също поработих доста — тази за санг реал.

Съществуват изследователи, според които санг реал означава, че Христос е имал потомци и че неговото кръвно наследство е запазено и до ден днешен, може би скрито от някоя тайна ватиканска организация. Нещата обаче са малко по-различни.

Когато бях в Хималаите, разговарях с един стар монах, който ми разказа за някаква малобройна група от хора, наричани убири. Каза ми, че тези мъже и жени пиели кръвта на други, в търсене на еликсира на живота. В Русия ги наричали упири, а в Източна Европа били известни като вампири. Посетих много места и навсякъде чух истории за подобни хора, което ме изненада, тъй като същината им беше приблизително еднаква.

И какво търсели тези кръвопийци? Вечния живот.

Ето това е според мен санг реал — настървението да се пие кръв от друг човек, който се е докосвал до Граала, и да се извлече вечният живот от жилите му.

— И като си представиш, че това е писано десетилетие преди Брам Стоукър да популяризира вампира, превръщайки го в модерен мит — отбеляза Че Лу. — Нещо повече, според Изабел тъкмо Бъртън е подхвърлил идеята на Стоукър.

Яков разроши с пръсти гъстата си брада.

— Говори се, че Сталин наредил на тайната полиция да извършва експерименти със затворниците, на които източвали кръвта, търсейки някакъв рядък щам, който удължавал живота. Фон Сеект твърдеше, че в СС също се занимавали с подобни опити. На него самия бяха инжектирали серум от извънземен по време на тайна церемония.

— Значи вече имаме известна представа за действието на Граала — кимна Че Лу. — Вероятно влияе по някакъв начин на кръвта, подобрявайки здравето и удължавайки продължителността на живота. Тази идея си е пробила път сред хората и е довела до всички тези ужасни случаи на кръвопийство.

— Може би Граалът просто инжектира кръв от пришълец в жилите на човек и ги смесва — заговори Яков. Знаем, че Онези, които чакат са хибриди между хора и извънземни, така че вероятно съществува известна съвместимост.

— Имаш ли представа колко малък е шансът нашата ДНК да се комбинира с тази на пришълците? — попита Че Лу.

— Не съм специалист в тази област — отвърна мрачно Яков.

— Аз също — кимна Че Лу. — Но здравият разум ми подсказва, че ако има възможност, тя е повече от нищожна.

— От друга страна, какво знаем ние за аирлианските технологии? Може би те са в състояние да манипулират материала така, както им е нужно?

— Не е толкова просто… — подхвана Че Лу и изведнъж млъкна.

— Какво искаше да кажеш?

Че Лу поклати глава.

— Ще почакам докато съберем още сведения и тогава ще си поговорим. Хайде да дочетем материала.

Йосиф Ариматейски напуснал тайно Ерусалим, като взел Граала със себе си. Поел на много опасно пътешествие, чиято цел била да отнесе Граала извън пределите на Римската империя и далеч от ръцете на Тацит — една наистина трудна задача за онези дни. Оставил неколцина верни агенти, които разпространили противоречиви слухове за местонахождението на Граала, надявайки се Тацит и „Мисията“ да съсредоточат вниманието си върху Близкия изток.

Най-сетне стигнал Британия, един остров, който вече много години се съпротивлявал на усилията на Рим да го превърне в своя земя. По онова време Британия била страна, която нямала кой знае какви съкровища, които да предложи на завоевателите. Земя, където Наблюдателите изградили своя нов щаб след потъването на Атлантида. Четох записките му за неговото пристигане в Англия — бяха сред свитъците на Наблюдателите. Няма никакво съмнение, че Йосиф също е бил Наблюдател, който се опитвал да възстанови равновесието, след онова, което се случило в Близкия изток.

Изглежда хората му са свършили чудесна работа, защото агентите на „Мисията“ продължавали да смятат, че Граалът е в Близкия изток и Тацит пращал армията си на едни или други места с надеждата да го открие.

През 67 г.сл.Хр., след кръвопролитна битка Ерусалим бил превзет от римляните, предвождани от Тит, чийто пръв военен съветник бил не друг, а Тацит. Смята се, че над един милион евреи намерили смъртта си във войната или били продадени в робство. Храмът бил разрушен, докато от него не останал камък върху камък, а градът бил опустошен и опожарен.

Но Граалът бил в безопасност и изчезнал в продължение на няколко столетия от погледите на онези, които го търсили. Пазели го Наблюдателите в Авалон.

Че Лу се покашля, за да каже нещо, но в този момент в заседателната зала влезе майор Куин и й спести усилието.

— Налага се да приберем хеликоптерите, които трябваше да евакуират групата. Ако останат още малко там, могат да бъдат засечени от противника — особено след като се лишихме от АУАКС-а, който преди можеше да заглушава техните радари. Нашето правителство изпрати официална нота заради свалянето на самолета, но ситуацията е доста объркана. Египтяните възразяват, че вече два пъти сме нарушавали въздушната им граница.

— Какво можем да направим? — попита Яков.

— Успях да осигуря директно изображение от шпионския сателит, който е над този район. Ще го държим под око — това е всичко, което можем да направим.

18.

Платото Гиза, Египет

Търкот шляпаше из водата, която заливаше пода на тунела. Отпред се чуваше грохотът на подземната река. Цялото тяло го болеше, чувстваше, че е на предела на силите си, мъчеше го отчаяние. Мъжете, които бе повел, бяха мъртви, Дънкан бе останала в ръцете на Сянката на Аспасия, той бе взел Граала и кивота. Мисията се оказа пълен провал.

Когато познатото тракане на метал в скала се дочу отново зад него, той установи, че му трудно дори да ускори крачка. Тракането се приближаваше, същевременно таванът се снижи и тунелът стана по-тесен. В бледата светлина на тунела той забеляза, че след двайсетина метра ще трябва да се гмурне под водата.

Звукът отзад внезапно спря, но сега Търкот беше в капана между „изтребителя фу“ и изпълнения с вода тунел отпред. Продължи още малко, докато можеше да диша с обърнато нагоре лице. След това си пое няколко пъти въздух с пълни гърди, скри се под водата и заплува по посока на течението. Почти веднага течението го завъртя и го блъсна в стената.

Когато вече смяташе, че не може да издържи още дори миг, отгоре се показа бледа светлина. Той ритна с крака, използвайки последните си резерви от сила, изплува отгоре и пое жадно въздух, като премигваше, заслепен от ярките лъчи на слънцето. Огледа се и още щом се извърна, забеляза пирамидите и Сфинкса, които стърчаха на запад по течението на реката.

Когато погледна в обратна посока, откри, че право към него по реката се носи египетски патрулен катер с готова за стрелба картечница. Беше твърде уморен, за да се опита да й избяга с плуване — пък и кой ли би могъл да избяга на моторен катер?

Циан Лин, Китай

Лексина прокара пръсти по староруническите знаци, издълбани върху повърхността на черния цилиндър.

— Това не е мястото, където почива Артад. — Тя се извърна към черната стена, която тъкмо бе спряла бавното си отдръпване — малко след като оголи напълно цилиндъра. — Той е положен по-навътре. А тук — тя плесна с длан капака — лежи пазачът, когото трябва да събудим, преди стената да продължи навътре.

— Как ще я отворим? — попита Елек.

— Не можем — отвърна Лексина. — Процесът е автоматичен и работи по свое разписание. Тук сме безсилни.

— Може би ако се свържем със стража… — подхвана Елек, но думите му бяха прекъснати, тъй като капакът на черния метален цилиндър се плъзна назад, разкривайки сребрист вътрешен слой, който вече се белеше на няколко места. Най-отдолу лежеше нещо, което наподобяваше човешко тяло, повито в чист плат.

— Не е аирлианец — посочи Елек. Тялото имаше човешки пропорции, а лицето бе с азиатски черти. Беше облечено в богато украсена копринена роба, с изрисувани отгоре огнедишащи дракони. До дясната ръка на мъжа бе положено копие с полиран метален наконечник, наподобяващо Копието на съдбата, с помощта на което Лексина бе проникнала в подземието.

Въздухът във вътрешността на цилиндъра започна да пращи от електромагнитните смущения, докато полето, съхранило тялото в продължение на хиляди години, бавно започна да угасва.

„Мисията“

Лиза Дънкан усещаше болка във всяка фибра на тялото си. В началото я болеше само ръката. След това спазъмът се прехвърли нагоре към рамото, разпростря се из гърдите и накрая се спусна навсякъде. Усети, че я качват в хеликоптера, но не можеше да види почти нищо заради насълзените си от болка очи.

Нямаше представа къде се намира, макар да съзнаваше смътно, че вече не се движат и че са я свалили от вертолета. Лежеше по гръб, или поне имаше такова чувство. Но болката я връхлиташе — никога досега не бе изпитвала нещо, което дори далечно да я наподобява.

Умът й отказваше да търпи повече — тя изгуби съзнание и изпадна в състояние по-близко до кома, но и недалеч от смъртта.

Изправен в другия ъгъл на стаята, Сянката на Аспасия оглеждаше проснатото в леглото женско тяло. Бяха свалили жреческите одежди и ги бяха струпали до нея. Намираха се в малка стая със стени от кафеникава скала. Кивотът бе положен на пода и очите на Сянката на Аспасия подскачаха между гърчещото се тяло на Дънкан и ковчега, в който се пазеше Граалът. Изкушението бе твърде силно. От доста време не бе изпитвал подобна съблазън, но той бе чакал хилядолетия, за да се сдобие с Граала, и можеше да почака още малко. Така щеше да провери дали все още функционира и какво ще се случи с Дънкан — ще се изпълнят ли древните пророчества. Свали черното си наметало и навлече одеждите на Дънкан.

След това, макар и неохотно, напусна стаята. Мястото му зае един от двамата пазачи, които чакаха търпеливо пред вратата. Сянката на Аспасия провери — за трети път — дали мъжът си знае задълженията — да го повика веднага щом забележи и най-малка промяна в състоянието на жената.

Едва тогава Сянката на Аспасия прекоси коридора и влезе в едно помещение от другата страна, в центъра на което имаше златиста пирамида. Пред стража-компютър бе поставено широко, меко кресло. Сянката на Аспасия се настани в креслото и почти веднага златистото сияние го обгърна.

С помощта на извънземния компютър той осъществи връзка с Великденския остров и предаде информация за всичко, което се бе случило откакто напусна „Мисията“, за да търси Граала. На свой ред научи, че събраните там сили са почти готови за действие. Издаде заповед да започнат веднага щом приключат с приготовленията.

Великденският остров

Реконструираният Ф-14 беше в състояние да извършва маневри, които неговите създатели в Груман смятаха за възможни теоретически, но не бяха предполагали, че ще могат някога да видят с очите си. Фактът, че при излизането от втория лупинг пилотът си строши врата, не разтревожи особено стража, който контролираше целия полет. Изгубил пилота, самолетът се килна напред и катастрофира.

След като нанесе необходимите корекции в програмата, стражът подготви следващия пилот по-старателно и дори го облече с костюм, който да намалява нежеланите ефекти на повишената гравитация.

Този път самолетът осъществи няколко поредни сложни и опасни маневри, след това се спусна над площадката и се приземи толкова гладко, че след подобно кацане всеки ас от флота би се пръснал от гордост. Той прекоси летището и спря пред останалите подредени Ф-14, всичките подложени на същата модификация.

Само на километър и половина южно от брега на Великденския остров „Джар Вайкинг“ издигаше високия си корпус като непреодолима стена насред залива. Цял куп спасителни лодки от „Вашингтон“ се бяха заели да прекарват пътниците. Други работеха на палубата, управлявани от почти невидимите наномашини, които бяха вездесъщи.

Наномашините конструираха две грамадни врати, като използваха изпитания метод да премахват метала атом по атом. Цели пълчища от наномашини разтопяваха отсеците зад носа на кораба, превръщайки трюма в едно гигантско помещение, достъпът до което щяха да осигуряват новите врати.

Дълбоко в недрата на вулкана Рапа Кару Кели Рейнолдс засече нечие ново присъствие, което осъществяваше връзка със стража. То даваше команди на извънземната машина и очевидно притежаваше власт, на каквато досега Кели не бе ставала свидетел, дори когато стражът бе общувал със своя колега от Марс.

За миг връзката с Марс бе възстановена и оттам някой направи опит да заглуши новото присъствие, но непознатият се оказа и по-силен, и по-близо. В началото Кели сметна, че това е главният компютър, който си възвръща контрола, но след това долови присъствието на човешки ум зад всичко това и осъзна, че източникът на властващата сила е човек.

Аспасия!

Името отекна в съзнанието й. Но как е възможно? Аспасия — човек? Та той е бил аирлианец. И освен това беше мъртъв.

В страха си да не бъде открита Кели се отдръпна назад, затваряйки вратата към постоянния поток от информация и отново се скри в черупката на собственото си тяло.

Зона 51, Невада

— Не ми изглежда никак добре — майор Куин хвърли сноп черно-бели снимки върху масата в заседателната зала. Наведе се и посочи една точица във водата. — Тази е отпреди осем минути. Това тук е Търкот.

Той измъкна отгоре друга снимка.

— А тази е отпреди шест минути.

Виждаха ясно египетския патрулен катер непосредствено до Търкот. На следващата снимка Майк вече беше изтеглен на борда и заобиколен от войници.

— А останалите членове на групата?

— Никаква информация.

— Не можем ли да накараме някой във Вашингтон да се свърже с Кайро и да поиска освобождаването на Търкот? — попита Яков.

— Те и без това вдигнаха страхотен шум за сваления АУАКС. А сега египтяните са пленили американски пилот, влязъл нелегално на тяхна територия. На всичко отгоре са позволили на онези хеликоптери да се измъкнат безпрепятствено. Който и да стои отсреща, разполага с далеч по-силни козове пред египетското правителство, отколкото нашата страна. Мисля, че времето за преговори е отминало отдавна.

— И какво предлагаш? — попита Яков.

— Трябва да почакаме и… — подхвана Куин, но Че Лу внезапно стовари длан върху масата, привличайки вниманието им.

— Не можем да чакаме. Нямаме никакви сведения за съдбата на двамата „тюлени“ които преминаха под щита на Великденския остров. Онези, които чакат вече са в подземията на Циан Лин и разполагат с ключа. — Тя чукна с показалец по снимката. — Търкот не успя да спаси Дънкан, а и не виждам Граалът да е в ръцете му. — Тя се извърна към Куин: — Трябва да се научиш да мислиш глобално, да не чакаш помощ само от твоето правителство. Коя страна разполага с най-добра агентурна мрежа в Египет?

— Израел — кимна Куин.

Че Лу бе завладяна от желанието да наставлява, сякаш беше на катедрата на Пекинския университет.

— Много добре. Значи един израелски агент се е срещал с Търкот в базата Хазерим? — Тя не дочака отговор. — Предлагам да се свържем с този човек и да видим каква помощ може да ни окаже. Тръгвай де! — тя едва не го блъсна към вратата.

След като Куин излезе, Че Лу се приближи до седналия пред компютъра Муалама.

— Готова ли е следващата част от ръкописа?

Муалама я погледна над ръба на монитора.

— Да. Тъкмо се зарежда.

— Там посочва ли се какво точно върши Граалът? — попита Че Лу. — Информацията е особено важна, след като, както се оказа, някой е избягал с него.

— В новата глава се разказва за странстванията на Граала и… — Муалама направи пауза. — Най-добре сами да прочетете. — Той отново сведе поглед към свитъка.

— Сядай! — нареди Че Лу на Яков.

РЪКОПИСЪТ НА БЪРТЪН: СЕДМА ГЛАВА

В продължение на близо петстотин години Граалът бил укриван успешно от Наблюдателите в техния щаб в Авалон. Това, че никой от членовете не се поддал на изкушението да почерпи от тайнствената му сила, показва колко строга е дисциплината в ордена. Неизбежно било една толкова могъща реликва да предизвика нови проблеми и сътресения.

Един от Наблюдателите на име Мирдин, известен по-късно под името Мерлин, прочел някои от свитъците, които и аз съм превел. Узнал за Атлантида, за Граала, кивота и за извънземните същества, които посетили Земята. Научил и за онова, което последвало. Предполагам, че той е откраднал някои стари свитъци, където се разказвало за силите, които уаджетите използвали в Атлантида, и след като изучил внимателно начините за тяхното овладяване, започнал да ги прилага в своя полза, като се представял за всемогъщ магьосник. И действително такива неща като барута, употребата на компаса и използването на целебни билки били добре познати на обитателите на Атлантида, ала за хората от Англия представлявали необясними чудеса.

Представете си какво въздействие оказало това познание върху Мерлин.

Бих могъл да оправдая действията му, след като също съм попадал в подземията на Гластонбъри Тор, заобиколен от безброй свитъци, пълни с какви ли не тайни познания. И аз се питах защо всичко това да не бъде дадено на хората. Как ли щях да се чувствам на негово място, ако знаех, че онова, до което съм се докоснал, може да помогне на другите? Дали щях да остана верен на древната клетва, или щях да се опитам да разпространя натрупаните познания в името на човешкото добруване? Не мога да отсъдя.

Но в подземията на Тор имало и други неща освен архиви. Граалът не бил единственият извънземен артефакт. В един свитък от 468 г.сл.Хр. открих сведения за Граала — там го описват като златна чаша, но с кухини от двата края. Споменаваше се също, че сам по себе си Граалът не е завършен и че е необходимо към него да се добавят два специално изработени за случая камъка. Ето нещо, което ме изненада — значи дори да притежаваш Граала, не би могъл да го използваш, ако не разполагаш с тези камъни.

В добавка там се описваше някакво оръжие, меч, изкован от метал, който не може да се счупи, ала същевременно е три пъти по-лек от обикновеното оръжие с подобни размери, изковано от най-добрите майстори на мечове. По дръжката и острието на този меч били изписани неразгадаеми рунически знаци.

Не бива да забравяте, че по онова време Британия е била разкъсвана от междуособици, а отделните кралства са воювали постоянно помежду си въпреки заплахите за нашествия от север и изток.

Нима ще е грешка, питал се вероятно Мерлин, да използвам чудесата на този меч, за да обединя бедната изтерзана страна? В края на краищата Наблюдателите дори не знаели какво точно представлява оръжието.

И тъй, Мерлин откраднал меча от Тор и го връчил на оногова, когото смятал за най-подходящ в тази борба за обединение. Утер Пендрагон, един от двамата синове на крал Константин.

Но мечът не бил достатъчен. Войната се проточила и Мерлин постепенно осъзнал, че му е нужно нещо по-силно.

Според легендата той преоблякъл Утер и го отвел при Игрейн, съпругата на Корнуелския дук, и от тази нелегална връзка се родил син на име Артур.

Но това не е истина.

Мерлин откраднал Граала от Тор. Смятал да използва онази негова част, която дарява познания, за следващия владетел на Британия. Но той не разполагал с камъните, за да задейства Граала. След това Граалът му бил отнет и попаднал в едно от най-свирепите северни племена.

Така се случило това, от което Наблюдателите най-много се бояли. Онези, които чакат издигнали един от своите, за да си възвърнат Граала. Предполагам, че Артур е бил превъплъщение на Артад и с помощта на ка-метода се превърнал в негова Сянка.

„Мисията“, естествено, не останала безразлична. Мордред, който пък бил превъплъщение на Аспасия, също с помощта на Ка, встъпил във война с Артур.

— Този ка-метод свързан ли е по някакъв начин с Граала? — попита Яков, когато дочете главата докрай.

— Може би ще узнаем истината по-нататък — отвърна Че Лу. — Засега да се надяваме, че майор Куин е подготвил някакъв план. — Тя посочи екрана. — Обърнахте ли внимание, че Артад, или неговата Сянка, е бил крал Артур, докато Сянката на Аспасия се е превъплътил в Мордред. Мисля, че нашата кауза лежи по-близо до онова, което се спотайва в подземията на Циан Лин, отколкото там, където се крие „Мисията“.

— Може би — кимна неохотно Яков. — Но ще трябва да убедиш в това и КИСПП, както и всички останали страни, които са се съюзили с прогресивистите, изолационистите и неутралните. — Той са разсмя. — Представям си как ще те погледнат, като им кажеш, че Артад някога е бил крал Артур!

— Това е много сериозен въпрос! — ядоса се Че Лу.

— Зная, зная — успокои я руснакът. — Но този твой Артад първо ще трябва да възкръсне и второ, да изфабрикува нещо достатъчно убедително, за да накара хората да се съюзят с него. Да се върне от оня свят в сърцето на комунистически Китай едва ли е най-подходящото решение на проблема.

— Не той взема решенията сега — рече Че Лу. — Комунизмът се е появил доста след построяването на Циан Лин.

— Да, но хората имат къса памет — засмя се Яков.

Циан Лин, Китай

Първият признак за пробуждащия се живот беше потрепването на ресниците. Това бе и първото доказателство, че съществото не принадлежеше към човешкия род, защото зениците му бяха червени и издължени встрани. Събудилият се премигна и втренчи поглед в двете фигури, надвесени над него.

Лексина вдигна ръце нагоре.

— Добре дошъл — произнесе тя на английски. Знаеше, че другият няма да я разбере, но се надяваше поне да схване намеренията й.

Лексина, Коридан и Елек склониха почтително глави, когато мъжът се надигна. Той си нагласи наметалото, хвана копието с дясната ръка и прекрачи навън.

Червените му очи фиксираха подред тримата. После отвори уста и изговори няколко напевни думи. Лексина се ядоса, че не разбира аирлиански. Съществото вероятно се досети за това, защото потъна в мълчание. Когато заговори отново, използваше старокитайски, който обаче също й бе непонятен. И този път, след като видя, че думите му си остават неразбрани, мъжът замлъкна. След това ненадейно се извърна и закрачи към изхода на главния тунел.

— Артад! — извика Лексина, надявайки се поне тази дума да окаже въздействие.

Мъжът спря, погледна я за миг през рамо, после продължи. Лексина, Коридан и Елек се завтекоха след него.

Когато стигнаха голямата подземна зала, мъжът забави ход, погледна към генератора на щита, сетне влезе в малката стаичка, където беше стражът. Отиде право при златната пирамида и постави дланите си върху гладката повърхност. След секунда бе заобиколен от златисто сияние, което означаваше, че е влязъл в контакт с компютъра.

Лексина, Коридан и Елек останаха да го чакат търпеливо.

Зона 51, Невада

Лари Кинсейд помнеше времето, когато правеха изчисленията със сметало, нещо, на което всеки съвременен учен би се изсмял презрително. Според него колкото повече напредваше техниката, толкова по-мързеливи ставаха човешките мозъци по отношение на обикновените аритметични действия, ала същевременно се сдобиваха с така нужната свобода да се отдават на полета на въображението.

Това съвсем не означаваше, че Кинсейд не приемаше постиженията на съвременната техника. Седнал в малкия кабинет в далечния край на заседателната зала, той разглеждаше внимателно пръснатите върху бюрото изображения от телескопа „Хабъл“.

Черното петно, което представляваха роботите, се беше изместило встрани от първоначалното място, а това означаваше, че машините са отдалечават от Сидония. От време на време те се отбиваха за кратко встрани от поетия курс, вероятно за да заобиколят някое по-сериозно препятствие.

Имаше и нещо друго. Още една, втора група, се готвеше да напусне Сидонийския регион. Тези роботи носеха някакви дълги, черни предмети. Кинсейд премести увеличителното стъкло над снимката. Част от черната мрежа изглежда бе разглобена. Очевидно я местеха, но къде? Ето това бе въпросът.

На вратата се почука. Един от лаборантите влезе, подаде му дълъг картонен цилиндър и си тръгна. Кинсейд извади отвътре навитата хартия и я разпростря на пода — това беше мозайка от снимки на Марс, направени от първата разузнавателна сонда преди много години.

Не беше трудно да открие Сидония. Той обозначи с точки местата, където „Хабъл“ бе засякъл движение на роботи. Взе една линия, постави единия й край върху Сидония и я прекара през средата на тези точки. Маркира положението и отмести линията. Сетне проследи посоката, в която водеше чертата. Нямаше никаква грешка — роботите се бяха насочили към Монт Олимп. Най-големият вулкан на Марс и в цялата Слънчева система. Беше висок над трийсет километра, което означаваше, че надвишава три пъти Еверест. Склоновете му обаче бяха полегати, с наклон около пет процента, заради което основата му имаше диаметър от шестстотин и петдесет километра.

Какво ги теглеше натам? — питаше се Кинсейд. Аирлианците явно имат някаква слабост към високите планини, помисли си, след като си спомни разказа на Бъртън за планината Нгоро-нгоро в Африка.

Върна се при бюрото и прегледа внимателно снимките, докато откри онова, което търсеше — изображение на Сидонийския регион, фокусирано върху Лицето. Роботите продължаваха да се трудят над черната метална мрежа, която вече бяха изровили напълно. В ръкописа на Бъртън се описваше подобно съоръжение в Нгоро-нгоро. Мрежата на Марс изглежда е била разрушена много отдавна. Сега се опитваха да я възстановят. Но с каква цел? Ето какво не му даваше покой.

Мислите му бяха прекъснати от леко почукване на вратата. Че Лу подаде глава.

— Преча ли?

— Не, влизай.

Тя заобиколи мозайката и седна срещу него.

— Проверих няколко пъти координатите от Нейбингър, но все още не мога да стигна до някакво разумно съвпадение с тези на Земята.

— Коя е отправната ти точка? — попита Кинсейд.

— Използвах и двата полюса, но не се получи нищо. След това опитах с Великденския остров, Циан Лин и Гиза, но пак нямаше взаимовръзка между трите точки. Опитах дори с Нгоро-нгоро — пак нищо.

— Какво всъщност се надяваш да откриеш? — поинтересува се Кинсейд.

— Мисля, че там е скрито настоящото местонахождение на „Мисията“.

— „Мисията“ се мести доста често, съдейки по архивите на СТААР, които открихме в Антарктида, и по ръкописа на Бъртън. Тези координати са стари. Защо ти трябва да знаеш къде се е намирала някога „Мисията“?

— Защото си мисля, че това е списък на стражите-компютри — отвърна Че Лу. — Като се има предвид текущото положение, изглежда логично „Мисията“ да се е преместила от Дяволския остров в някоя от старите бази, които имат свой страж, за да могат да поддържат връзка с Марс и Великденския остров.

— Откъде е събрал Нейбингър тези данни? — попита Кинсейд.

— От пътешествията си и археологическите изследвания на старите руни — обясни Че Лу.

— Значи източникът не е един, така ли?

— Да.

— Може би някои от тези координати са фалшиви — заключи Кинсейд. Той преброи числата. — Тук имаме двайсет и четири места. Ако сред тях има фалшиви, ще бъде много трудно да се ориентираме в координатната система. Мисля, че трябва да опитаме, като ги въведем в компютърна симулация, сетне започнем да ги вадим едно по едно, а после и различните им пермутации. Ще използваме Гиза, Великденския остров и Циан Лин като три отправни точки, защото вече знаем, че в тези места има стражи.

— Колко време ще отнеме?

Кинсейд присви очи и се замисли.

— Програмата няма да ме забави особено. Но след това, като прибавим фактора случайност, дори един доста мощен компютър ще се поизпоти здравата, докато прекара всички числа. Най-малко седем часа, най-много — един ден.

Околностите на Кайро, Египет

Търкот седеше върху неголяма пясъчна купчина със заключени на гърба ръце. Беше заобиколен от малък отряд войници, които пушеха, шегуваха се и очакваха какво ще им нареди началството. Командирът спореше на арабски с някакъв непознат цивилен.

Търкот с изненада осъзна, че е изгубил способността си да се безпокои. Всъщност, какво би могъл да предприеме в настоящата ситуация? И друг път бе изпадал в кризисни положения, но никога досега не бе изпитвал такова безразличие. Чувстваше се лишен не само от енергия, но и от последните си запаси адреналин. Беше изчерпан физически и емоционално.

Той се извърна леко. Сега вече можеше да вижда ясно командира и цивилния. Намираха се малко извън покрайнините на Кайро, на около четиридесет и пет минути път с разбрицания камион от платото Гиза. След като го свалиха от катера и го метнаха в каросерията на камиона, отрядът бе поведен лично от полковника и Търкот в началото си помисли, че ще го откарат в града. Но после се появи цивилният — който и да беше той, — извади някакви документи и нареди да поемат в друга посока.

Търкот видя, че офицерът кимна и кресна нещо на неколцина от войниците.

Един от тях го срита в хълбока и му даде знак да става, а останалите петима се подредиха в редица и взеха да си проверяват оръжията.

Търкот вече усещаше топлината от утринните лъчи на слънцето по лицето си. Войникът го изрита още веднъж и замахна нетърпеливо с ръка.

Търкот дори не почувства удара. Замисли се колко пъти е виждал да изгрява слънцето от различни краища на планетата и колко често го бе приемал за нещо обичайно. Мисълта, че може би го виждаше за последен път, бе по-скоро като лош кошмар, отколкото действителност.

Офицерът се наведе към Търкот.

— Трябва да станеш — произнесе той на изненадващо добър английски, с лек британски акцент.

— Въобще не смятам да ви съдействам, след като ще ми видите сметката — бе отговорът на Търкот. По някаква причина му хрумна мисълта, че в пустинята е трудно да го обесят. Опита се да съсредоточи мислите си, но не успя.

— Покажи малко храброст — посъветва го полковникът.

Търкот не смяташе, че е проява на храброст да се изправиш пред наказателния отряд. По-скоро би приличало на безусловна капитулация.

Полковникът кресна нещо на войниците, двама от тях го подхванаха под мишниците и го изправиха. Първото му желание бе отново да се отпусне на пясъка, но той се отказа — щеше да е проява на страх пред врага.

Помисли си дали да не побегне, но куршумите щяха да го застигнат лесно. Едва не се засмя. Усети възвръщащия се прилив на адреналин, умът му се пробуждаше, търсейки трескаво изход. Заплахата на смъртта го бе накарала да заживее отново на пълни обороти.

— Дайте ми шанс… в пустинята — прошепна Търкот на офицера.

— Боя се, че няма да стане — отвърна полковникът и погледна крадешком цивилния.

— Позволете ми поне да умра с оръжие в ръка. Дори да е празно… — да можеше само да си освободи ръцете, щеше да има поне някакъв шанс.

На лицето на полковника трепна усмивка.

— За Валхала ли си се приготвил? Да не си някой викинг, та да защитаваш с меч и секира залата на войните?

— Работех в Зона 51. За човечеството — отвърна Търкот. Той кимна към цивилния. — А този е лакей на пришълците. Дори не е истински човек. Извънземните машини са се ровичкали в мозъка му. На такива ли служиш, или на хората?

Водачът излая нещо на арабски. Офицерът извади пистолета и произнесе някаква команда. Шестимата войници опряха прикладите в раменете си.

Търкот неволно напъна мишци срещу металните окови. Офицерът отстъпи встрани, на десетина крачки от наказателния отряд.

Той кресна друга заповед и Търкот трепна, очаквайки куршумите да се забият в гърдите му. Изглежда обаче това бе само „За стрелба!“

Търкот изгуби търпение. Приклекна, изтегли ръце под краката си и ги извади отпред. След това скочи отново и се втурна срещу наказателния отряд с присвити рамене, сякаш щурмуваше ураганен вятър. Очакваше всеки момент да го повалят със залп.

Оръжията изщракаха — войниците презареждаха — но никой не стреля. Неколцина от тях дръпнаха наново затвора, предполагайки вероятно, че оръжието им е засякло. Търкот реши, че сега не е време да се двоуми, сграбчи цевта на най-близкия автомат, дръпна го от ръцете на войника и стовари приклада върху главата му. Сетне отстъпи назад, вдигнал автомата като тояга, а останалите петима войници го обкръжиха.

Полковникът се обърна бавно към цивилния и изстреля в него целия пълнител. Куршумите попаднаха право в главата, пръскайки кръв и късчета мозък по белезникавия пясък.

Полковникът викна нещо на арабски и петимата войници се извърнаха към него.

— Лягай! — нареди полковникът на Търкот със съвършено спокоен глас и измъкна малък „Узи“ от преметнатата през рамото му чантичка.

Търкот се метна на пясъка и в същия миг първият откос повали войниците. Той бавно се изправи на крака, без да откъсва поглед от полковника. Чудеше се какво ще последва.

— Да се махаме оттук — рече полковникът и посочи с димящото дуло на автомата към камиона. — Надявам се, знаеш как се кара това нещо.

— Кой си ти? — попита го Търкот.

— Полковник Ахид Фасид от египетската армия — отвърна другият. — Военно разузнаване, за твое сведение. Наложи се да използвам доста връзки, за да пратят точно мен. Добре, че в армията нашите документи все още имат някаква тежест.

— Не разбирам.

Фасид въздъхна.

— Така се правят нещата тук. Как според теб щяхме да задържим мира толкова дълго? Баща ми и всичките ми чичовци са загинали във войни. Не бива да повтаряме грешките им. Работя и за Мосад, когато интересите ни съвпадат, и не излагам на опасност страната си. Тази сутрин ми се обади един приятел от Мосад и ме помоли да те държа под око. Това — той посочи проснатите тела — надминава всичко, което съм правил досега. Време е да кажа сбогом на досегашния си живот.

— Защо не можаха да стрелят? — попита Търкот.

— Защото предварително им извадих ударниците — похвали се Фасид. — Накарах ги да ми дадат оръжията за проверка. А сега да изчезваме от тук. Имаме среща с хеликоптера.

19.

Циан Лин, Китай

— Името ми е Чанг Чи, придворен служител на най-благородния император Ши Хуанчжоу, Владетел на цивилизования свят, чието управление се простира от изгрев до залез слънце и отвъд. — По лицето на говорещия се плъзна лека усмивка. — Поне така се представях по мое време.

— Аз съм Лексина, водач на Онези, които чакат, а това са моите подчинени Елек и Коридан. Машината ли те научи да говориш нашия език?

Чанг стоеше пред златната пирамида, току-що бе излязъл от сияещата й обвивка.

— Много са пътищата за онзи, който знае. Въведен съм в текущата ситуация. Положението е доста тежко. Силите на Сянката на Аспасия се мобилизират. Има много неща, които не разбирам, но ясно е, че сме в опасност.

— Императорът долу ли спи? — попита Лексина.

Чанг кимна.

— Той спи.

— Императорът Ши Хуанчжоу всъщност не е ли Артад?

— В известен смисъл, да. Императорът Ши Хуанчжоу носи Ка-огърлицата на Артад, следователно той е Артад.

— Но тук ли е истинският Артад? — попита Лексина.

— Да. Той спи вече близо хиляда и триста години.

Лексина се напрегна толкова силно, че почти се разтрепера.

— Ще го събудите ли сега?

Чанг кимна.

— Време е.

Околностите на Кайро, Египет

Търкот лежеше по гръб в пясъка и зяпаше синьото небе над пустинята, докато Фасид кръстосваше нервно по билото на близката дюна. Намираха се на десетина километра от мястото, където щяха да разстрелят Търкот. Фасид си погледна часовника за десети път пред последните пет минути.

— Две минути по-рано, две по-късно… — промърмори Търкот.

— Какво?

Търкот беше изморен, изстискан емоционално и физически. Беше го завладяло отново онова странно безразличие, макар все още да се намираха на вражеска земя.

— Такъв е интервалът при евакуационни операции — от две минути преди назначеното време до две минути след него. Общо четири минути. Ако вертолетът не се появи в този срок, преминаваш към резервния план. Имаш ли резервен план?

— Да — отвърна Фасид. — Ще започна да се моля на Аллах.

— И това ако е план — отбеляза спокойно Търкот.

— Нямах време за повече — оправда се Фасид. Той отново си погледна часовника. — Влязохме в резервното време. Нищо не чувам.

Търкот не можеше да си припомни колко подобни минути бе прекарал в очакване да долови жадуваното бръмчене на вертолетните ротори. Поне в половината от тези случаи му се бе налагало да напуска уговореното място за среща и да се отправя към резервния район. Ето защо този път не стана, за да оглежда хоризонта. Ако израелският хеликоптер се появи — чудесно. Ако не дойде, какво пък — по-добре, отколкото ситуацията отпреди час, когато вече се смяташе за загубен. Странно, но този въпрос сега въобще не го вълнуваше.

— Ах! — Фасид подскочи като радостен ученик, когато малкият хеликоптер изникна внезапно над пясъчната дюна и се приземи на десетина метра от тях. Притежаваше изненадващо тихи двигатели и Търкот разбра причината веднага щом разпозна модела — прочутият МДХ на Макдонъл-Дъглас.

Сглобен на основата на оправдалата предимствата си капковидна конструкция на МД-530, моделът МДХ бе последният вик на техниката, при него за първи път се прилагаше НОТАР-технологията — елиминирането на опашното витло намаляваше значително шума от малката, но високоскоростна перка. Вместо него за баланса на полета се грижеха два въздушно-реактивни компресора.

— Хайде, побързай — задърпа го Фасид.

Търкот се изправи на крака и закри очите си от пясъка, който носеше със себе си вятърът. Последва Фасид на борда и се настани на задната седалка. Още преди да затворят вратата, пилотът вече беше вдигнал машината във въздуха.

Хеликоптерът се наклони рязко, след това пое на изток, като се плъзгаше само на няколко метра над земята. След броени минути излязоха над Нил, като едва не отнесоха мачтата на една рибарска ладия, после продължиха над пустинята към Суецкия залив.

Търкот се пресегна и откачи слушалките от стената. Известно време седя заслушан в разговора между пилотите и наземната служба, която указваше маршрута. След това се разнесе тревожен звън и един от пилотите изруга.

— Какво беше това? — попита Търкот.

— Радарно прехващане отгоре — обясни вторият пилот.

Търкот се наведе към прозореца и вдигна глава. На синия фон на небосвода се виждаха сенките на две димни следи от египетски изтребители.

— Нашите се опитваха да ги заглушат — продължи вторият пилот. — Но онези са вдигнали всичко, с което могат да ни проследят.

— Имаме си компания — посочи му Търкот. Беше учуден, че израелците са дошли да ги приберат, макар да са знаели, че могат да бъдат засечени. Според опитните вертолетни пилоти битката между техните машини и най-просто устроения изтребител е като двубой между пудел и разярен питбул.

— Колко остава, докато си намокрим краката? — попита Търкот.

— Осемдесет километра до залива — отвърна вторият пилот. — Не забравяй, че трябваше да върнем Синай на египетското правителство при последните мирни преговори.

— Но оставихме миротворци в Синай — довърши Търкот. — Можеш ли да ме свържеш със Сауткемп?

Базата Сауткемп, където се помещаваха международните миротворчески сили след Кемп-Дейвидското споразумение, беше разположена близо до Шарм Ел Шейх, на южния връх на Синайския полуостров. Търкот знаеше, че там има силно американско присъствие.

— Имаш директна връзка на МХФ-честота — докладва вторият пилот. — Само побързай.

Търкот се блъсна в стената, когато вертолетът внезапно изви надясно и се спусна още по-ниско над земята.

— Поне ще стигнем ли до водата? — попита той, преди да включи радиото. Вече виждаше следите от двата изтребителя, които пикираха надолу към тях.

— Ако не, друго ще опитаме. Запазили сме някои номера за краен случай.

Търкот включи радиото и поиска да разговаря с най-старшия американски офицер в Сауткемп. Вертолетът се заклати застрашително и изведнъж Търкот зърна с крайчеца на окото една ракета, която профуча само на метри от кабината и се заби в пясъка. Стомахът му се сви болезнено, когато малкият МДХ рязко описа завой на 180 градуса. Двата изтребителя прелетяха над тях и тогава хеликоптерът се завъртя в предишната посока и пое първоначалния курс. На самолетите им бяха необходими двайсетина километра, докато отново заемат позиция за атака.

— Какво правят? — извика вторият пилот.

Търкот отвори вратата и се надвеси отвън. Виждаше ясно изтребителите, които летяха по-ниско от предишния път и на пресечен курс.

— Ще стрелят с оръдията — отвърна той. — Летят максимално ниско и бавно. — Знаеше, че за изстрелването на ракети е необходима височина, за да могат да си осигурят топлинно прехващане. Хеликоптерът изглежда бе снабден не само с топлинни примамки, но и с антирадарно устройство — инак едва ли щяха да преживеят още първата атака.

— Разстояние?

— Около три километра — докладва Търкот.

— Ще чакат, докато излязат зад нас и тогава ще стрелят. На около половин километър — каза пилотът.

— Откъде знаете? — попита Търкот.

— Чели сме тактическите им наръчници.

— Дистанция километър и половина! — обяви Търкот. — Колко остава до брега?

— Дванайсет километра.

Нямаше начин да успеят. Приближаващите се отзад изтребители бяха като запратени от невидима ръка черни копия.

— Осемстотин метра — каза Търкот.

— Сега! — викна вторият пилот.

Търкот почувства, че вътрешностите му се надигат, когато вертолетът внезапно вирна нос нагоре. Той се облещи, осъзнавайки, че вижда пред себе си пустинята, сетне изгуби напълно ориентация, докато малкият МДХ премина във вертикален полет, навлизайки в стремителен лупинг.

Двата изтребителя префучаха под тях и Търкот ги видя, увиснал с главата надолу и придържан към седалката единствено от презрамките на колана. Сетне вертолетът се спусна от другата страна и изравни полета с неочаквана лекота.

— Огън! — изкомандва пилотът. Една самонасочваща се ракета „Стингър“ се откъсна от ракетния контейнер и се стрелна след отдалечаващите се изтребители.

— Огън!

Втора ракета последва първата.

Египетските изтребители се разделиха — единият изви надясно, другият наляво, включвайки отчаяно форсажа с надежда да изпреварят бързо приближаващите ги ракети. Но със снижаването си до височината на вертолета те се бяха озовали в обсега на тяхното оръжие и същевременно бяха изгубили така ценната възможност за маневриране.

Търкот откъсна поглед от втората огнена топка, когато чу неприятен, гърлест звук в кабината. Фасид повръщаше мъчително на седалката до него.

— Заливът — обяви вторият пилот, когато прелетяха над една по-висока дюна и пред тях се показа морето.

— На радара още двама преследвачи — обяви пилотът. — На шест минути полет зад нас.

— Къде ще сме след шест минути? — попита Търкот.

— В средата на Залива.

Търкот включи радиото.

— „Авангард-шест“, говори „Зона пет-едно-шест“. Приемам.

— Тук „Авангард-шест“ — обадиха се от другата страна и Търкот почувства вълна на облекчение.

— „Шести“, виждате ли ни на екрана? Приемам.

— Засякохме ви. Приемам.

— След колко минути сте при нас? Приемам.

— Десет минути. Приемам.

— Постарайте се да са шест — посъветва ги Търкот. — Инак няма да има кого да спасявате. Приемам.

— Ще се опитаме.

Пилотът държеше вертолета на шест-седем метра над водата, а двигателите работеха на максимални обороти. В кабината миришеше на повръщано, но изглежда никой не го забелязваше. Търкот не изпитваше страх. Отдавна бе привикнал да изключва чувствата си по време на битка. На всичко отгоре тук нямаше никакъв контрол над съдбата си — беше само пътник в машина, която всеки миг можеше да се превърне в огнено кълбо.

— Кораб отдясно — извика Фасид.

Търкот се надвеси през рамото му. Един товарен кораб с либерийски флаг пореше вълните на залива право към канала. Той включи интеркома.

— Не можем ли да използваме кораба за прикритие?

Вместо отговор пилотът изви рязко и се насочи право към широката кърма на кораба.

— Изтребителите на две минути зад нас — докладва вторият пилот.

— „Авангард-шест“, време на пристигане? Приемам — произнесе Търкот в микрофона.

— Шест минути. Край.

Пилотът повдигна нагоре носовия обтекател и вертолетът прелетя само на два метра над кърмата, размина се на метър с мостика, след това се озова над централната палуба.

— Ето там — вторият пилот сочеше отворения люк на трюма. Пилотът спусна вертолета над палубата на движещия се кораб, снижи се внимателно, като същевременно изравни скоростта на машината с тази на кораба и след това се гмурна в отворения товарен люк.

Висяха в мрака на грамадното помещение, където единствената светлина струеше от разтворения люк. Неколцина моряци се бяха надвесили от ръба и ги гледаха уплашено. Търкот си погледна часовника.

— Време е — обяви той след малко.

Само за миг се издигнаха през отвора и се озоваха над морето. Търкот се огледа. Двата египетски изтребителя кръжаха на около две хиляди метра над тях. Доста по-близо бяха четирите хеликоптера „Блекхоук“ с опознавателни знаци на ООН.

Малкият МДХ се стрелна право на изток и четирите хеликоптера го обкръжиха. Разположиха се два отгоре и два отзад, за да попречат на изтребителите да открият огън.

Зона 51, Невада

Кинсейд се облегна назад във фотьойла, загледан в компютърния монитор пред себе си. На екрана се въртеше сфера с двайсет и четири червени точки, които блещукаха върху повърхността й. Освен това имаше и три зелени точки, които съответстваха на Гиза, Великденския остров и Циан Лин. Една от червените точки съвпадна с зелената на Гиза, след това сферата се завъртя още по-бързо, докато компютърът се опитваше да изравни втората точка с Великденския остров. В случай на успех програмата щеше да направи опит да съпостави трета точка с местоположението на Циан Лин, но засега Кинсейд не можеше да се похвали с подобно нещо.

Докато наблюдаваше безуспешните опити на компютъра, хрумнаха му няколко възможности, все не особено перспективни. Например, че координатните точки са от съвсем друга планета — от Марс. Или пък математическите заключения на Че Лу са изцяло погрешни. А може би Гиза въобще не е включена в изброените пунктове и използването й като отправна точка само обърква нещата.

Кинсейд поклати глава. Нито една от тези възможности нямаше да го изведе от задънената улица. Още на времето като участник в програмите на НАСА се беше научил, че и невъзможното може да стане възможно. За това обаче беше необходимо да разглежда фактите без предубеждение. Ако това наистина бе аирлианска координатна система с най-важните точки на Земята, навярно бяха се погрижили по някой прост и ефективен начин да затруднят достъпа до нея.

Откъм заседателната зала се чуха възбудени гласове, но Кинсейд не им обърна внимание, съсредоточен върху проблема.

Майор Куин отвори вратата на заседателната зала.

— Търкот е бил евакуиран от израелски хеликоптер. След двайсет минути ще се приземят в Хазерим.

Яков вдигна глава от таблото за шах. Играеха с Че Лу.

— Тази новина заслужава да се полее — обяви той и извади плоска бутилка водка от един вътрешен джоб на ризата.

— Граалът? — попита Че Лу.

Ентусиазмът на Куин се изпари.

— Сянката на Аспасия е избягал с него, отвлякъл е и доктор Дънкан. Търкот смята, че са се насочили към „Мисията“, където и да се намира сега. Каза, че ще ни се обади по сателитната връзка веднага щом се качи на скакалеца. Използваше израелско радио и честота.

— Добри новини и лоши новини — обяви философски Яков и сръбна от шишенцето. — Винаги е така в живота.

— Някакви вести от Лари Кинсейд? — обърна се Че Лу към Куин.

— Нищо засега. Компютърът работи над пермутациите.

— Да се надяваме, че Търкот има план — рече Яков.

Военновъздушна база Хазерим, Израел

Майор Търкот нямаше никакъв план, освен да слезе от израелския хеликоптер без да се просне по лице. Чувстваше смъртна умора. Още щом се показа от люка, позна Шерев и го проследи с поглед, докато агентът от Мосад посрещаше с разтворени обятия полковник Фасид. Към Майк израелецът не бе толкова радушен.

— Ал-Иблис се е сдобил с кивота — бяха първите му думи, докато Търкот пристъпваше по нагорещения асфалт.

— И с Граала — добави Търкот, примижавайки от силното слънце. — Знаеш ли къде е отишъл?

— Последната радарна картина, преди да бъде разрушен АУАКС-ът, показваше, че са се насочили на изток — обясни Шерев и го поведе към очакващия ги скакалец. — Доколкото знаем, хеликоптерите са били снабдени с допълнителни горивни резервоари, което означава, че биха могли да стигнат до всяка точка на Близкия изток. Нищо не им пречи да кацнат на някое скрито летище и оттам да се прехвърлят на самолет. Една от подслушвателните ни станции засече УКВ-обмен между двата хеликоптера, в който се казваше, че се отправяли към някакво място на име „Мисията“, но не се споменаваха координати.

Търкот знаеше, че разузнавателните служби от целия свят се опитваха да открият настоящото местонахождение на „Мисията“, след като бе прогонена от Дяволския остров в Южна Америка.

— Положението е доста сериозно — продължи Шерев. — Убийството на Саддам Хюсеин доведе до политическа криза както в Ирак, така и в Иран. Глупаците си мислеха, че като отсекат главата, ще убият чудовището, но опасността само се увеличи. Познатият враг винаги е по-приемлив от непознатия. Твоята родина заплашва Египет заради свалянето на АУАКС-а. В моята обявяват мобилизация на запасняците заради случилото се. Китай все още е затворен за останалия свят, но според данни на разузнаването там също се извършва мобилизация. Съществуват опасения, че Китай може да нападне Тайван. Северна Корея изглежда се готви за война. И двете страни се надяват, че американският флот е твърде зает с Великденския остров и е оставил фланга си открит. — Шерев повдигна рамене. — Светът става все по-смахнат. А на всичко отгоре след като дълго време бяха само легенда, сега Граалът и кивотът се появиха на бял свят само за да бъдат отмъкнати от някаква тъмна личност. Това, което обаче е дори по-опасно от политическата нестабилност, са пукнатините в основите на световните религии. Теолозите си скубят косите как да обяснят присъствието на пришълците от гледна точка на тяхната догма.

Търкот не се интересуваше от истинската самоличност на Ал-Иблис, нито смяташе да обсъжда въпроса с Шерев. Той знаеше, че прочутият арабски терорист е превъплъщение на друго същество с помощта на Ка-огърлицата.

— Искам да ти благодаря, задето ме отърва — рече той и протегна ръка. Шерев на свой ред я стисна.

— Изгубих един полезен шпионин… — промърмори той и кимна към Фасид. — Надявам се да си заслужава.

— Ще се постарая да ти се отплатя — обеща Търкот.

— Уф — Шерев се изплю презрително на пистата. — Кой може да каже кое е полезно в наши дни? — Той плесна с длан скакалеца. — Извънземни космически кораби, кивотът, Граалът, какво ли ще е следващото?

— Точно това се опитваме да разберем в Зона 51 — отвърна Търкот. — Благодари от мое име на Фасид.

— Хич да не те е грижа за него. Ще получи хубава къща и тлъста сума всеки месец от държавата. По-добре ще си живее, отколкото доскоро. Желая ти спокойно пътуване. — Той отстъпи назад.

Търкот се изкатери по стълбичката и се пъхна през горния люк. След секунди скакалецът беше във въздуха и летеше на запад.

Циан Лин, Китай

Чанг използва копието си, за да отвори един от малките контейнери в голямата кухина. Отвътре извади черна сфера с диаметър двайсетина сантиметра. След това отведе Лексина, Коридан и Елек обратно в подземието.

— Трябва да следвам стриктно инструкциите, които ми дадоха — обяви той, когато се върнаха при черната стена. — Сложиха ме тук, за да бъда първият, когото събудят. Артад пък трябваше да е последният.

— А кой е следващият? — попита Лексина.

— Кортадите. Задачата им е да проверят дали всичко е под контрол, преди да събудят Артад.

— Нямаме много време — припомни Лексина.

— Така е решено от други и преди нас — подчерта Чанг. — Да се бърза, понякога е по-опасно от всичко. — Той натисна върха на черната сфера. На повърхността й се появиха серия шестоъгълници. Чанг чукна последователно няколко от тях.

Черната стена отново започна да се оттегля назад, разкривайки редици от продълговати тръби. Вътрешната зала се оказа далеч по-голяма, отколкото си представяше Лексина. Преди да стигне края й, стената освободи над двеста тръби. В отсрещната стена имаше друга висока порта от черен метал.

— Артад лежи зад онази порта. В специално хранилище — обясни Чанг.

Пръстите му пробягнаха по черната сфера и капаците на тръбите започнаха да се отместват. Под бързо белещото се метално фолио се показаха телата на извънземни същества. Бяха досущ като холограмата, която ги бе посрещнала във външния тунел. Всичките високи над два метра, с непропорционално къс гръден кош и прекалено дълги ръце и крака. Главите бяха наполовина на човешките и покрити с червеникави коси. Кожата им беше бяла, почти прозрачна.

Всеки от кортадите имаше копие като това на Чанг или меч, положен до дясната ръка. В началото Лексина бе учудена от тези архаични оръжия, но после реши, че вероятно изпълняват друга функция, също както Копието на съдбата и това на Чанг.

— До час ще се събудят и ще са готови за действие — обяви междувременно Чанг. — Не ни състава нищо друго, освен да чакаме.

— Чакахме вече няколко поколения — успокои го Лексина. — Ще издържим и този час, но дано да не е твърде късно да се срещнем със силите на Сянката на Аспасия.

Великденският остров

Хилядите, докарани на борда на „Джар Вайкинг“, се превърнаха в горещ материал за нановирусите. Храната на този пустинен остров беше крайно недостатъчна и стражът реши този проблем, като „изключи“ голямо количество от ненужните в момента войници. Под въздействие на нановирусите те изпаднаха в кома, намалявайки до минимум телесните си функции.

„Вайкинг“ се полюшваше недалеч от брега. Реконструкцията му беше приключила. Грамадните врати на носа бавно се разтвориха и водата нахлу в специалните предни помещения, построени от нанотехниците. След като водното ниво вътре се изравни с това отвън, в танкера бе вкарана подводницата „Спрингфилд“. Наномашините я закрепиха за специално излетите грамадни скоби и тогава външните врати се затвориха и водата бе изпомпана обратно.

На борда на „Вашингтон“, вече беше подредено едно крило от модифицираните изтребители. Всичко беше готово. Грамадният танкер и авионосецът бавно потеглиха. От стартовата площадка на „Вашингтон“ излетя един модифициран „Хоукай“.

Тихият океан

Капитан Робинет впери поглед в изображението, което току-що бяха получили от шпионския сателит КХ-14. Два големи кораба бяха напуснали пределите на защитното поле около Великденския остров и това бяха „Джордж Вашингтон“ и „Джар Вайкинг“. Движеха се с крайцерска скорост, право към Оперативната група.

Робинет се облегна назад в командното кресло и включи комуникационната връзка до капитаните на всички кораби в групата.

— Господа. Врагът излезе от леговището. Ще го пресрещнем с максимална скорост. Изпращам няколко самолета за изпреварващ удар.

Той изключи връзката и се обърна към командващия въздушния отряд.

— Наредете изтребителите да се вдигнат незабавно. Изпратете всичко, което имаме. Искам и двата кораба да бъдат потопени.

Ако имаше някакъв урок, който Робинет помнеше добре от занятията във военната академия, той бе, че този, който нанесе първия удар, има най-големи шансове за победа.

— Да потопим „Вашингтон“, сър? — попита командващият.

— Да. Искам вие лично да водите ескадрилата.

— Разбрано, сър.

Веднага щом командващият излезе, пристигна за доклад един от радарните специалисти.

— Сър, от борда на „Вашингтон“ излетя самолет.

— Модел?

— „Хоукай“, сър.

В това има логика, помисли си Робинет. „Хоукай“ беше разузнавателен самолет.

— Следете го внимателно.

— Тъй вярно, сър.

„Мисията“

Тялото беше готово. Беше отгледано със старателни грижи и сега плуваше в зеленикавата течност на резервоара, с щръкнала от устата му черна гофрирана тръба за въздух. Гладко обръснатото теме беше скрито от малка шапчица, от която стърчаха дузина кабели, свързани чрез гофрираната тръба с командното табло отвън.

Очите бяха отворени, но се цъклеха невиждащо и в тях нямаше дори искрица разум. Резервоарът бе поставен на най-долното ниво на „Мисията“, заобиколен от редици с извънземни машини, сред които правеше впечатление един издължен цилиндър, отлят от б’джа.

Сянката на Аспасия се закашля, усещайки раздираща болка в разядените си от рак бели дробове. Това едва ли беше най-подходящият момент за превъплъщение. Имаше толкова много нетърпящи отлагане дела, а и Дънкан все още лежеше в съседната стая до Граала, потръпвайки в мъчителна агония.

Но той искаше да играе на сигурно. Ако тялото му умре, ще изгуби всичко, което бе преживял през последните няколко дни, и ще му трябва още време, за да го навакса. Пробуждането в новото тяло винаги бе свързано с известно объркване, с период на нагласа и припомняне на събитията.

Сянката на Аспасия приближи контролното табло и положи длани върху светналите фигури. Той натисна няколко от тях, също както бе правил стотици пъти преди това. Капакът на черния цилиндър се повдигна настрани, откривайки удобната вътрешност с очертанията на неговото тяло.

Той свали Ка-огърлицата от шията си и я пъхна в отвора отстрани на контролното табло. Металният медальон легна точно на мястото, което обозначаваше и блесналият оранжев шестоъгълник.

Сянката на Аспасия се надвеси над черния цилиндър. Смъкна жреческите одежди и короната, внимателно ги положи на рафта до цилиндъра и се излегна вътре. Капакът се спусна отгоре и той се озова в непрогледна тъмнина. Веднага цяла дузина наносонди изникнаха от микроскопичните гнезда в главата му и се свързаха със съответстващите им секции. Той почувства внезапна и остра болка, но сега нямаше време да се подлага на нормалните процедури, които щяха да я заглушат.

Спомените и натрупаният опит през изминалия период след последното сверяване бяха записани и прехвърлени в огърлицата. Сянката на Аспасия дишаше учестено, завладян от безпокойство. Предстоеше тази част от манипулацията, която никога не беше в състояние да запомни, защото съзнанието му нямаше да присъства на нея.

От многобройните отвърстия във вътрешната стена на цилиндъра изпълзяха черни микроскопични телца, които покриха кожата му. Той изпищя безпомощно в мрака, когато микрочастиците започнаха да разяждат плътта, мускулите и костите му отвън навътре, поразявайки по пътя си всички нервни рецептори. Единствената положителна страна бе, че този процес продължаваше само пет секунди преди тялото да се стопи напълно.

Пултът забръмча едва доловимо, докато Ка-огърлицата интегрираше базисната личност на Аспасия с новонатрупаната информация, след което се включи към тялото в стъкления цилиндър през кабела, който я отвеждаше в мозъка му. Презаписът трая не повече от минута.

Очите на новото тяло премигаха, изпълвайки се постепенно с разум, хитрост и злоба. Зеленикавата течност беше източена и сега тялото беше коленичило на дъното на цилиндъра. Капакът се повдигна и човешката фигура прекрачи отвън. Пресегна се, взе една кърпа и подсуши още мокрото си и лъщящо тяло.

Най-новата версия на Сянката на Аспасия понечи да излезе от стаята, сетне спря. Приближи се към черния цилиндър и повдигна капака. Вътре нямаше нищо. Една дълбока бръчка проряза челото на клонирания човек, сякаш се опитваше да си припомни нещо.

Сянката на Аспасия знаеше, че няма време за губене, и затова побърза да напусне регенерационната стая. Слезе в най-долното помещение на базата, в средата на стаята, където беше поставен висок метър и половина многостенен кристал. Той приближи кристала и постави длан на върха, с пръстен, обърнат надолу.

Кристалът засия ярко, озарен от вътрешна светлина. С едно бързо движение, което дори Сянката на Аспасия не можа да проследи, върхът на кристала се прибра навътре, разкривайки неголям отвор. Той се пресегна и бръкна вътре.

Ръката му стисна дръжката на меч.

Тихият океан

Командирът на ескадрилата летеше точно зад ударната група. Гледката пред него заслужаваше възхищение — дванайсет Ф-14, двайсет и четири Ф-16, два самолета за ранно предупреждаване ЕА-21Д, както и четири изтребителя за електронна борба ЕА-6Б, които водеха групата. Страшна сила, повече от достатъчна, за да се справи с двата кораба. Въпросът обаче беше кой управлява тези кораби. Командирът чу, че по радиото летците обсъждаха същата тема, и се включи на тяхната честота:

— Е, добре, момчета, слушайте сега. Първо удряме „Вашингтон“. Не искам никакви колебания. Видяхте заснетия филм с онези нещастници, които пристигнаха с товарния кораб. Изпратихме двама „тюлени“, за да разузнаят какво става там. До момента няма и вест от тях. Ако на борда има някакви хора, те вече не са от нашите. Тези кораби пренасят смъртоносен за цялото човечество вирус. Тъй че, удряйте с всичка сила и не се двоумете.

Веднага щом разузнавателният „Хоукай“ засече приближаващата ескадрила, от „Вашингтон“ се вдигнаха още самолети. На борда настъпи раздвижване.

Междувременно „Вайкинг“ забави ход и големите предни врати се разтвориха. Още веднъж в корпуса нахлу вода и „Спрингфилд“ бавно изплува навън. Но вместо да се насочи към Оперативна група 79, подводницата пое в друга посока. А на опразненото място в трюма на „Вайкинг“ неуморните нановируси вече строяха двойник на „Спрингфилд“, използвайки наученото през последните няколко часа.

— Засякохме противник — докладваха от ЕА-2Ц.

— Колко са? — попита командирът на ескадрилата.

— Двайсет и четири.

— Какво са ни пратили?

— Приличат на Ф-18, но…

— Но?

— Има някакви различия.

— Какви?

— Не мога да определя. Просто ми изглеждат променени.

— Страхотно. — Командирът обмисли ситуацията. Най-вероятно това бе дефанзивна група, пратена да пресече атаката. — „Шахмат-шест“ — повика той пилота на един от неговите Ф-18.

— Тук „Шахмат-шест“. Приемам.

— Говори „Първи“. Имате посрещачи. Постарайте се да ни почистите пътя. Приемам.

— Разбрано, „Първи“.

Командирът изпроводи с поглед няколко Ф-18, които се отделиха от главната група върху пламъците на форсираните двигатели.

— Къде е този „Хоукай“ от „Вашингтон“? — обърна се командирът към „Стенис“.

— Западно от вас, по-високо, курс към нашата позиция — докладваха от самолетоносача.

Намеси се още един глас — на капитан Робинет.

— Съсредоточете се върху атаката, „Първи“. Ще изпратя един от моите Ф-18, за да се погрижи за него.

Пилотът на изтребителя, пратен да свали неприятелския „Хоукай“, летеше с максимална скорост към далеч по-бавния самолет, който доближаваше флотската група. Не се безпокоеше от предстоящия сблъсък, защото самолетите от типа „Хоукай“ не носеха въоръжение. Той повдигна предпазителното капаче и постави пръст върху спусъка на 20-милиметровата многостволова картечница.

Вече виждаше разузнавателния самолет, който не правеше никакви опити да се измъкне, и летеше право към него. На разстояние около хиляда и петстотин метра пилотът натисна спусъка и го задържа две секунди, преди да извие надясно. Миг преди да се разминат, забеляза трасиращия откос, който попадна право в противниковия самолет. От корпуса и крилата, от местата, където се забиваха 20-милиметровите куршуми, отхвърчаха едри парчета.

— Какво става, дявол го взел? — промърмори пилотът, забелязал, че монтираният върху фюзелажа на „Хоукай“ ротодом се отдели от корпуса и продължи да лети, докато самолетът килна нос и се насочи стремително към океанската повърхност. Втрещеният пилот направи рязък завой и се върна обратно. Когато наближи отново мястото на сблъсъка, видя, че ротодомът се разпада бавно във въздуха, превръщайки се в черен облак.

Пилотът включи радиовръзката, но не чуваше нищо, освен статично пращене. Смени няколко честоти със същия резултат.

— Изгубихме връзка с Пърл.

Робинет се завъртя в креслото.

— Какво? Я повтори!

— Изгубихме всякаква връзка, сър. Сатком, високочестотна, всичко.

Робинет погледна назад. В другия край на стаята имаше прозрачен плексигласов екран, на който нанасяха позицията на оперативната група и противниковите единици. Дистанцията помежду им се скъсяваше бързо. Капитанът разтърси обезпокоено глава.

Пилотът на летящия отпред Ф-18 се облещи, когато пресрещащите ги самолети внезапно се изгубиха от екрана.

— Ей, някой засича ли противника? Приемам.

— Няма ги.

— Нищо не улавям.

— Радарът ми е повреден.

Лишени от радари, изтребителите от „Стенис“ бяха принудени да търсят целите си визуално. Това съвсем не беше лесно при полет със скорост хиляда и двеста километра в час, особено когато тези цели се приближаваха в насрещен курс и със същата скорост.

— Ето там! — извика командирът на ескадрилата и стреля с картечницата право в размазаното петно, което се носеше насреща му.

В следния миг двете групи Ф-18 се разминаха във въздуха с комбинираната скорост от над две хиляди километра в час. Изумените пилоти едва успяха да завъртят глави, проследявайки противниковите машини, които изглежда нямаха никакво намерение да ги атакуват.

Пътят към „Вашингтон“ бе чист.

В изблик на гняв Робинет удари с юмрук подложката на креслото. Бяха слепи, отрязани както от щурмовата група, така и от охраняващите ги самолети. Можеше да се надява само на опита и подготовката на своите хора.

Командирът на ескадрилата пое командването на операцията. Лишени от връзка, не им оставаше друго, освен да прибягнат до възможно най-простата тактика — всички щяха да го следват и да правят това, което правеше той. Забелязал два масивни силуета на хоризонта, командирът веднага се досети, че това са техните цели. Докато зареждаше бомбоносителя, той по навик огледа небето за въздушна защита, но не забеляза и следа от такава.

По време на краткия инструктаж преди операцията командирът на ескадрилата бе разделил двете цели между самолетите. Той насочи носа към „Вашингтон“ и с облекчение забеляза, че изтребителите, на които бе отредена атаката срещу „Джар Вайкинг“, се отправиха към своята цел. Без радар и при отсъствие на въздушна защита най-добрата тактика бе да се снижи бавно право към целта и да освободи бомбите, когато се озове над нея. Възнамеряваше да използва механичния мерник, монтиран в предната част на кабината за случаи като този — когато отказваше радарът.

Той вдигна задкрилките и редуцира дроселите. Приближаваше се бързо и вече можеше да различи отделни подробности на „Вашингтон“. На палубата се виждаха изрядно подредени самолети. Забеляза някои промени в надстройките и най-вече по радарните инсталации. След това забеляза хората. На площадката за излитане имаше поне стотина души. Мъже, жени и деца. Повечето от възрастните бяха облечени във флотски униформи.

За миг командирът бе завладян от колебание, но това бе достатъчно да прелети, следван от ескадрилата, покрай грамадния кораб — без да бъде пусната нито една бомба. Същото се случи и с групата, която трябваше да атакува „Джар Вайкинг“.

— По дяволите! — изруга командирът, докато описваше широк завой, готвейки се за втори опит. Опита се да си внуши, че друг изход няма. Следван от ескадрилата, той зае позиция и плавно започна да се спуска, готвейки се за втора атака. Този път изравни носа, вкара самолетоносача в мерника и пусна бомбата точно когато прелиташе над средата му. Веднага след това изви надясно и погледна през рамо, за да провери какъв е резултатът.

Бомбата избухна на двеста метра над кораба. Командирът не спираше да ругае, докато наблюдаваше как свръхмощните бомби на неговите подчинени постигат същия резултат.

В просторния хангар под палубата на „Вашингтон“ един силов генератор, подобен на този от Великденския остров, но с по-малки размери, се въртеше бавно около оста си, създавайки непробиваем щит около самолетоносача. Същият генератор бе монтиран и на борда на „Джар Вайкинг“.

Пришпорван от тревожния звън на алармата, капитан Робинет изтича на мостика и вдигна глава към небето. От юг се приближаваше цял рояк черни точки. Не му оставаше друго, освен да гледа безпомощно, докато командирът на отряда за въздушна защита извиваше, за да пресрещне атакуващите.

Тъй като не разполагаха с функциониращи радари, изтребителите от въздушната защита трябваше да прибягнат до своите картечници. Като се имаше предвид, че летяха със скорост от 1М и че противникът ги приближаваше с хиляда километра в час, щеше да е като да се опитат да вденат конец в игла, докато се носят в кола със сто и петдесет километра в час. Тъй като разполагаха само с една възможност, изтребителите откриха огън отдалече, раздирайки небето с дълги, трасиращи откоси.

Като по чудо един от вражеските Ф-18 бе ударен в крилото, където цъфнаха грамадни дупки, но микроскопичните нанотехници ги поправиха незабавно.

Останалите единадесет изтребителя наведоха носове и увеличиха скоростта, като пет от тях избраха „Стенис“, а останалите се отправиха към по-малките цели от оперативната група.

На борда на „Стенис“ разполагаха само с четири 20-милиметрови зенитни оръдия „Вулкан-Фаланкс“ за близка защита. Ескортиращите го кораби бяха по-тежко въоръжени и тъй като заемаха външния периметър, те първи откриха огън. За нещастие имаха същия проблем като изтребителите — зенитните оръдия бяха снабдени с радарно насочване, което в случая бе безполезно. В аварийни случаи като този можеха да използват механичния мерник и ръчно насочване.

От крайцера „Чамплейн“ реализираха директно попадение в кабината на един от пикиращите Ф-18, убивайки на място пилота. Изгубил контрол, изтребителят описа няколко спирали и се вряза в океана.

Робинет наблюдаваше въздушния бой от мостика. Още преди първата експлозия той вече се досещаше какъв е планът на противника. Първи пострада „Чамплейн“, след като един Ф-18 се заби в мостика и изби целия команден състав.

— Камикадзе! — възкликна Робинет и в същия миг още няколко Ф-18 се спуснаха върху ескортиращите кораби. Един от тях изви рязко, снижи се над водата и се насочи право към неговия мостик. Робинет виждаше ясно трасиращите линии от зенитните оръдия, които се опитваха да го свалят. Секунда преди този Ф-18 да достигне мостика, горивните резервоари под крилата му се отвориха и отвътре бликна черна мъгла. След това изтребителят се заби в палубата.

Четиридесет минути бяха необходими на ескадрилата да се върне при оперативната група. Командирът пръв описа кръг над корабите. Някои от тях бяха понесли известни поражения, но всички се държаха над водата. Опита да се свърже със „Стенис“, но радиовръзката беше прекъсната. Той се спусна над площадката на авионосеца и остана изненадан, когато не видя никого там. Нямаше ги сигнализиращите офицери, които обикновено ги насочваха при кацане. Отблизо се виждаше, че мостикът бе пострадал сериозно. Командирът описа още един кръг, следван от останалите изтребители. Всички летяха с резервното си гориво.

— По дяволите! — изруга тихо командирът. Не му трябваше сигнализиращ офицер, за да се приземи. Беше го правил стотици пъти на различни самолетоносачи и имаше достатъчно опит. Изравни полета, редуцира дроселите и се спусна точно на мястото, където трябваше да го закачи спирачното въже. Всичко мина като по ноти. Въжето го дръпна рязко и самолетът закова.

Командирът се подаде навън и отново изруга. Никой не бързаше да изтегли самолета, за да освободи място за следващия. Той разкопча колана, измъкна се от кабината и скочи на палубата. Чувстваше се странно самотен на това място, което обикновено кипеше от трескава активност.

Изведнъж забеляза, че пораженията върху мостика са намалели, сякаш за изминалите няколко минути някой се бе заел да го поправя. От близката врата се показа един моряк и тръгна, олюлявайки се, към него. Беше протегнал ръце, с изцъклен и празен поглед, а отзад идеха още.

Командирът се извърна и затича по пистата към кърмата. Следващият го пилот тъкмо се спускаше над авионосеца за да провери ситуацията. Командирът размаха ръце, давайки му знак да се спасява както може.

20.

Циан Лин, Китай

Чанг Чи коленичи пред голямата черна порта и примера му последваха още двеста аирлианци с дълги до земята мантии. Един по един всеки от тях приближаваше вратата и пъхаше копието си в съответния отвор на около метър от земята и малко встрани от цепнатината. След това аирлианецът отстъпваше назад и падаше на колене.

Когато и последното копие, или сабя, заеха местата си, портата започна да свети. Златисти пръстени се появиха в основата й и плъзнаха нагоре. Големите врати започнаха да се отместват и присъстващите склониха почтително глави. Лексина се просна на земята и сътрудниците й последваха нейния пример.

Тя дръзна да повдигне глава едва когато вратите се отвориха напълно. Върху сребърна люлка, в олтар от прозрачен кристал бе положен един-единствен черен цилиндър. Капакът на цилиндъра се отмести назад. Чанг Чи застана вдясно от олтара, взе една мантия и се поклони с протегнати ръце.

Една шестопръста, извънземна ръка се повдигна и сграбчи ръба на цилиндъра. Отвътре се показа върлинест аирлианец с буйни червени коси. Той преметна дългите си крака през края на цилиндъра и пристъпи отвън. Артад се изправи в цял ръст, а Чанг Чи застана до него и го наметна с мантията.

Чанг Чи извика нещо на аирлиански и двестата кортади отвърнаха в един глас. Лексина почувства, че цялата се разтреперва. Сълзи се стичаха по бузите й. Това бе мигът, който хората й бяха очаквали повече от двеста поколения.

Вече нямаше да се казват Онези, които чакат.

Зона 51, Невада

Лари Кинсейд следеше движението на скакалеца на Търкот върху главния екран на Куба, но мислите му бяха погълнати от задачата, която му бе поставила Че Лу. Компютърът бе проверил всичките двайсет и четири точки в различни комбинации, но досега без никакъв успех. Лари го препрограмира така, че да използва Гиза като първа отправна точка и Циан Лин като втора.

Вече обмисляше възможността стражите в тези точки да са били преместени там едва след създаването на координатната система, но тогава всички усилия изглеждаха безсмислени. Трябваше да се опре на нещо, което можеше да се провери, инак нямаше да стигне доникъде.

Дори координатите да бяха променени заради друг цифров код например, все пак трябваше да се получи известно съвпадение, макар и с различия в отправните точки. Единственото изключение бе при постепенен цифров код, където промяната в числата зависеше от някаква първоначално определена стойност, но тогава задачата ставаше прекалено сложна. Във всеки от изброените случаи той беше в задънена улица.

Имаше чувството, че решението е пред очите му, но просто не можеше да го види.

— Ще бъдем там след петнайсет минути. — Гласът на Търкот отекна от говорителите в заседателната зала. — Пригответе копие от преведената част на ръкописа на Бъртън. Интересува ме най-вече има ли нещо за „Мисията“.

— Ще бъде направено — обеща Яков. — Чакаме те.

Говорителят замлъкна и руснакът се обърна към Че Лу. Новината, че групата на космонавтите е загинала и че Дънкан е в ръцете на Сянката на Аспасия едва ли можеше да допринесе с нещо за промяна на и без това мрачното настроение в Куба.

— Все още не сме открили нищо полезно, с което да му помогнем. Нямаме представа какво върши Граалът, знаем само, че вече е в ръцете на Сянката на Аспасия.

На екрана в Куба се показа летищната площадка отгоре, където една видеокамера проследяваше последните секунди от полета на скакалеца. Лари Кинсейд погледна бегло към него, зает с въртящата се сфера, върху която продължаваха да блещукат двайсет и четирите червени точки.

Когато започна да работи за космическата програма беше някъде в началото на шейсетте — неговият пряк ръководител обичаше да акцентира върху метод за анализиране на проблемите, който той наричаше реверсивно мислене. Ако един инженер се натъкне на проблем, който не може да бъде решен за разумен период от време, идеята е да се опита да погледне на проблема от обратната страна на тази, която е използвал досега.

— Коя бе обратната страна на една точка върху сферата? — запита се Кинсейд.

И тогава я видя.

Майк Търкот усещаше главата си като пълна с пясък, който се стича през тесния отвор на пясъчния часовник.

— Здравей, приятелю! — посрещна го Яков и го сграбчи в прегръдките си веднага щом се измъкна от скакалеца. — Не ми изглеждаш добре.

Хангарът бе почти пуст — рязък контраст на кипящата активност от предишния път.

— Какво ново? — попита го Търкот.

— Разполагаме с превод на по-голямата част от ръкописа — информира го Яков. Той махна с ръка да тръгнат към асансьора. — Узнахме някои интересни неща, но точното предназначение на Граала и местонахождението на „Мисията“ все още не са ни известни.

— Великденският остров? — попита Търкот, след като се затвориха вратите.

— Нито вест от Кели Рейнолдс след последното съобщение. „Тюлените“ не са се върнали и вероятно трябва да ги смятаме за изгубени. На всичко отгоре нямаме връзка с Оперативната група.

— А сателитното проследяване?

— Корабите са си там — отвърна Търкот. — Просто не отговарят на повикванията. Част от самолетите, които се вдигнаха от „Стенис“, летят към вашата база в Хавай. Разбира се, горивото няма да им стигне да се доберат дотам. Вашите хора от Пентагона пращат танкери, за да ги заредят във въздуха, но според майор Куин изтребителите ще паднат преди да пристигне помощта.

— Но защо не са кацнали на „Стенис“? — попита учудено Търкот.

— Защото, приятелю, според нас нановирусът вече се е добрал до Оперативната група.

— Цялата ли е в техни ръце?

— Така изглежда.

— Какво пък… — махна с ръка Търкот. — Това е работа на Пентагона.

Яков повдигна изненадано вежди.

— Дънкан е в ръцете на Сянката на Аспасия — заговори уморено Търкот. — Сега той контролира събитията. Ако го спрем, ще спрем Водачите и всички останали.

— Така поне се надяваш — подхвърли Яков.

— Китай? — сети се Търкот.

— Никакви новини оттам.

Търкот се облегна на гладката метална стена. Думите на Сянката на Аспасия отекваха отново и отново в съзнанието му, внасяйки допълнителен смут.

— Значи не знаем какво да правим — промърмори той.

— Така изглежда… — разпери ръце Яков.

Вратата на асансьора се отвори и се появи Лари Кинсейд, размахал възбудено някаква разпечатка.

— Открих я!

— Кое? — попита Търкот, заразен от неговото вълнение.

— Координатната система. Тази, която преведе Че Лу. Някои от точките са за примамка, или може би там е имало нещо, което е било преместено — но Гиза, Великденският остров и Циан Лин — всичките съвпадат. Има и други местенца. — Говореше бързо и едва си поемаше дъх между отделните думи.

— „Мисията“? — попита обнадеждено Търкот.

— Вероятно е една от тези точки, но не знаем коя. Нека ви покажа с какво разполагаме. — Кинсейд ги поведе към заседателната зала. След като се настаниха около голямата маса, той намали светлините и постави разпечатката върху проекторната машина. На екрана се показа обемно изображение на Земята и наложена върху повърхността й координатна система от двайсет и четири точки. Няколко от тях бяха очертани в кръгче.

— Гиза — посочи Кинсейд първата с лазерния показалец. — Циан Лин. Великденският остров. Тиахуанако в Боливия, където „Меджик-12“ е открил стража, преместен впоследствие в Дълси. Нгоро-нгоро. Ето ги всичките, очертани в кръгчета.

— Как успя? — попита Че Лу.

Кинсейд се усмихна.

— Кодирани са, но по толкова прост начин, че бързо открих ключа. Точките, които ни е оставил Нейбингър, наистина са част от система, която обаче отговаря на вътрешната земна повърхност, проектирана през планетата на обратната страна на глобуса.

Търкот местеше поглед по точките. Няколко от тях бяха в Близкия изток, недалеч от Гиза. Когато разшири кръга, видя и други в Азия, Европа и Африка — всяка една от тях можеше да е „Мисията“.

— Някои има ли представа кое от тези места може да е „Мисията“? — изрази той гласно мислите си.

Усмивката на Кинсейд поизгуби от блясъка си.

— Е, както казах, някои от тези вече може да са пусти. Има две-три в средата на океана. Разпечатах ги, за да може да проверим всичките. Исках да съм сигурен, че не съм сбъркал в изчисленията.

Че Лу също разглеждаше картата.

— Ще трябва да се отиде до всяко от тези места.

— Много са — въздъхна Търкот. — Няма да можем… — Той бе прекъснат от професор Муалама. Всички бяха забравили чернокожия учен, седнал зад един от компютрите.

— Мисля, че знам къде е „Мисията“. — Професорът се приближи към екрана и протегна пръст към една от точките. — Ето тук. На планината Синай.

Търкот кимна обнадеждено. Това бе посоката, в която бяха изчезнали двата вертолета, малко преди да бъде свален американският АУАКС.

— Но защо там?

— Кабала! — подскочи Яков. Той се обърна към Търкот. — В една от главите на ръкописа се казваше, че Граалът и кивотът били отнесени в планината Синай, след като юдеите напуснали Египет.

— Планината Синай се споменава и на друго място — в главата, която току-що преведох — намеси се професор Муалама.

— Да я видим — каза Търкот, забравил умората си.

На големия екран се появи поредната глава от превода на Муалама.

РЪКОПИСЪТ НА БЪРТЪН: ОСМА ГЛАВА

Бях пратен в Дамаск, за да изпълня дълга си към Короната. Все пак разполагах с достатъчно свободно време, което прекарвах в пътешествия из страната.

Омая ме една жена — не ми се беше случвало от младежките години. Видях я за кратко една вечер, озарена от светлини на прозореца на втория етаж, докато се разхождах по някаква улица. Никога дотогава не бях съзирал по-изящни форми. Заинтригуван и увлечен, проявих интерес кои са обитателите на тази къща и скоро узнах, че принадлежала на един много заможен търговец.

Под прикритието на консулските си задължения поканих този търговец още идния ден. Името му беше Ибрахим Ал-Изас. Жената, както скоро научих, беше негова държанка. Той долови интереса ми към нея и според обичая, разпространен в тази част на света, ми я предложи.

Казваше се Казин, прекрасна жена, рожба на екзотична смесица от арабска и френска кръв. Водехме неуморни и интересни разговори, тъй като тя познаваше — от кариерата си на куртизанка — всички важни мъже в Дамаск. Скоро открих, че интелигентността й превъзхожда дори блясъка на нейната красота.

Оказа се, че изучава страстно всякакви религиозни писмени източници — от Библията, през Тората и Корана до Кабала. Някои от възгледите й по спорни въпроси бяха изключително интригуващи.

Но един ден тя спомена име, което накара кръвта ми да замръзне. Обсъждахме хората с власт в града и страната и тя каза, че познавала мъж, който притежавал неизмерима сила, но винаги се криел в сянката, та малцина знаели дори как изглежда. Добави, че името му е Ал-Иблис.

Разказах й за срещата ми с Ал-Иблис в Медина, но премълчах какво произлезе от нея. Едва тогава Казин подхвърли, че мястото, откъдето управлявал, се наричало „Мисията“.

Когато се поинтересувах известно ли й е къде се намира това място, тя постъпи много странно. Изправи се и изрецитира няколко изречения, а сетне добави, че ще получа отговор, ако разбера откъде са те. Думите й бяха: „Пазете се да се не качите на планината, нито да се допирате до подножието й: всеки, който се допре до планината, ще бъде предаден на смърт; ръка да се не допре до него, а с камъни да го убият, или със стрела да го застрелят, добитък ли бъде, или човек, жив да не остане…“[74]

В заседателната зала цареше пълна тишина. Яков чукна с пръст по клавиша, но това бе краят на текста. Търкот се завъртя на фотьойла и погледна към Муалама.

— Къде е останалото?

— Още не съм го превел.

Търкот блъсна с юмрук по бюрото.

— Нали спомена планината Синай? Къде се говореше за нея?

— Защото не знаеш откъде е цитатът — отвърна спокойно Муалама и сякаш поля със студена вода гнева на Търкот.

— И откъде е? — намеси се Яков.

— От Стария завет. Изход, глава 19.

Търкот кимна бавно.

— Значи планината Синай? — повтори той замислено.

— Точно така — усмихна се Муалама.

Търкот погледна към майор Куин.

— Искам всичката налична информация за планината Синай — да е готова за вчера.

— Вече работя по въпроса — отвърна Куин, чийто пръсти бягаха трескаво по клавиатурата на лаптопа.

Търкот стана и тръгна към вратата, като нареждаше пътем на Куин.

— До пет минути да ме чака готов за полет скакалец, да сложат на борда един тактически боен скафандър мой размер и МК-98. Постарай се да ми осигуриш максимална огнева поддръжка, когато пристигна в Синай. — Той извади сателитния телефон. — Ще се свържа с Шерев да ни прати войници и машини. — Яков и Куин вървяха след него.

Когато вратата се затвори, в залата останаха само Че Лу и Муалама. Старата китайска професорка поклати глава.

— Какво има? — попита я Муалама.

— Мъже — отвърна Че Лу. — Първо действате, после мислите. Предлагам ти да се заемеш с превода на останалата част от ръкописа.

— Уверен съм, че Казин е имала предвид планината Синай — заяви малко троснато Муалама.

— Съгласна съм с теб. Но никой не спря да помисли върху това, което току-що прочетохме. Защо тази странна жена ще издаде толкова лекомислено местонахождението на „Мисията“, след като информацията е била пазена строго в продължение на хилядолетия? И другият въпрос — откъде е знаела за нея? Очевидно Бъртън също не се е замислил над това. Трябва да открием истинската причина, инак историята ще се повтори отново.

— Какво всъщност търсиш? — попита я Муалама.

Че Лу бе изненадана от тона, с който каза тези думи.

— Искам да узная истината, за да можем да продължим напред.

— Истината? — На лицето на Муалама се появи странна усмивка. — Ти работиш за Артад, нали?

— За никого не работя. И аз съм като теб — археолог, който…

— Тогава защо толкова настояваше човечеството да се съюзи с Артад? — прекъсна я Муалама.

— Просто смятам, че това ще е най-мъдрото поведение.

— Разпитваха мен — заговори Муалама, като посочи с пръст през рамо, — но не и теб. Какво те накара да идеш в Циан Лин? Как получи разрешение, каквото не са давали никому от хиляда години насам? — Той се наклони напред, принуждавайки старицата да се отдръпне. — Мисля, че лъжете, госпожо професор.

Без да каже повече нищо, Муалама се върна при ръкописа. Че Лу отново забеляза капка кръв под ухото му. Тя побърза да излезе от заседателната зала и Муалама остана сам.

21.

„Мисията“

Сянката на Аспасия стоеше неподвижно като мраморните колони зад него. Беше стиснал дръжката на меча с две ръце, а острието бе опряно в пода. Скъпоценните камъни върху дрехите му блестяха ослепително. Черните му очи бяха втренчени вече десет минути в тялото на Лиза Дънкан. Тя също не помръдваше и само лекото повдигане на гръдния й кош говореше, че е още жива. Лицето й беше отпуснато, вече не се гърчеше от болка, както когато ръката й бе пъхната в Граала.

Той знаеше, че това ще отнеме време, а тъкмо времето сега бе най-скъпоценно от всичко. Получаваше постоянни запитвания от аирлианците на Марс чрез стража-компютър. Не това го безпокоеше, а неясните сведения, че марсианският страж се е заел с някаква дейност на Червената планета, чието естество засега оставаше скрито. Без космически кораби аирлианците на Марс бяха безпомощни и Сянката на Аспасия си даваше сметка за това. Ситуацията се бе променила и сега те или щяха да му служат, или да бъдат изоставени, както навремето бяха изоставили него.

Ако имаше проблем, той идваше от Китай, както бе ставало и преди. Циан Лин бе затворен в силов щит и Сянката на Аспасия се опасяваше, че Онези, които чакат могат да пробудят Артад. Усещаше някакъв нетърпелив трепет, какъвто не бе чувствал много отдавна. Жадуваше да се изправи срещу водача на кортадите и да приключи този въпрос веднъж завинаги. Беше се сражавал и друг път със Сянката на Артад, в едни случаи бе побеждавал, в други — не, но накрая неизменно се възцаряваше примирие. А ето че предстоеше последната битка, и то с истинския Артад.

Но още по-важен от всичко това бе Граалът.

Затова чакаше и не откъсваше поглед от Дънкан.

Военновъздушна база Хазерим, Израел

— Вече сме вдигнали осем „Кобри“, които ескортират общо пет „Блекхоука“ с командоси. — Шерев премести върха на молива по картата. — Летят на ниска височина над залива Акаба.

— От Кувейт е излетял един АЦ-130 — добави Търкот. „Кобрите“ бяха щурмови хеликоптери, въоръжени с 20-милиметрови картечници и ракети „Хелфайър“ или „Toy“, и се управляваха от двучленен екипаж. С тяхната огнева мощ, прибавена към тази на модифицирания АЦ-130, щяха да си осигурят достатъчно поддръжка.

— Засякохме вашия самолет на радара — кимна Шерев. — Според нашите изчисления ще бъде над планината Синай по времето, когато и вие сте там.

— Колко души има на вертолетите? — попита Търкот, докато проверяваше космическия скафандър. Шерев ги бе посрещнал с един раздрънкан стар джип веднага щом кацнаха.

— Петдесет. От Група 269.

Търкот бе чувал за Група 269 още по времето, когато служеше в Специалните части в Берлин. Това бе най-елитното подразделение на израелската армия, в която изискванията и подготовката открай време бяха на високо ниво. Шерев им даваше най-доброто, с което разполагаха, и Търкот го оценяваше. Той пресметна наум разстоянието до планината и стигна до извода, че разполага с още съвсем малко време, преди да потеглят със скакалеца, за да се срещнат със самолета.

— Какви са данните от разузнаването за планината Синай? — попита Яков. Руснакът най-сетне бе свалил плътния си шлифер, в пустинята бе топло и задушно и всички бяха изпотени. Лъскавият МП-5, който държеше в ръцете си, изглеждаше като детска играчка.

— Всичко, което мога да кажа, е, че се намира в средата на нищото, на път за никъде — отговори Шерев. Моливът се премести на запад и после на юг от мястото, където се намираха вертолетите, и спря в центъра на долната част на Синайския полуостров. — Посещавал съм планината през 1973-та, по време на войната. Тогава отнехме Синайския полуостров от Египет. Но трябваше да им го върнем след мирните преговори. Трябва да призная, че и двете страни се държаха на почетно разстояние от Джабал Моса, както я наричат местните. Суеверия — повдигна рамене Шерев. — Защото в действителност планината няма никакво стратегическо или дори тактическо значение. Успях да я разгледам по време на един дълъг рейд, при който се опитвахме да заобиколим във фланг египетската армия. Дори не е най-високият връх в района — Катеринските възвишения на юг са доста по-високи. Да има, да няма две хиляди и петстотин височина. В подножието на планината е построен католически манастир. Мисля, че датира от шести век, казва се „Света Катерина“ и е основан от император Юстиниан.

— Знаем, че „Мисията“ е използвала римляните[75] за своите цели — кимна Търкот, докато отваряше двете половини на скафандъра. — Може би са построили манастира, за да отвличат вниманието от планината. Или той принадлежи на „Мисията“?

— Възможно е — съгласи се Шерев. — Поисках да направят самолетни разузнавателни снимки, но на тях няма нищо подозрително. — Той метна няколко фотографии върху капака на джипа. Виждаше се пресечен, лишен от растителност терен, с връх в центъра и още един, по-нисък, вляво, където Шерев бе поставил върха на молива. — Това е връх Катерина. Нищо интересно тук. Единственият начин да се стигне до планината Синай е по един стар път от брега.

— Аирлианците обичат да си крият съоръженията под земята — произнесе замислено Търкот.

Шерев кимна.

— Подходящо място за скривалище — също като Димона. Знаете ли, Синай произхожда от името на един древен бог, Син, бога на луната, който бил почитан от най-старите жители на този район. Някои бедуини и до ден днешен се прекланят пред планината, други се боят от нея. Как ще открием подземна база, след като никой досега не е успявал?

— Мисля, че някой е успял — възрази Търкот.

— Какво е това? — попита Шерев, като видя разтворения на две части скафандър.

— Втора възможност да спасим доктор Дънкан и да унищожим „Мисията“ — отвърна Търкот. Той се напъха вътре и даде заповед на скафандъра да се затвори. Горната част се повдигна и залепи за долната.

— Звук — нареди Търкот. Улови края на въпроса на Шерев.

— …во правиш?

Търкот се изправи. Чувстваше се по-удобно от първия път, когато си бе сложил скафандъра. Вдигна ръка и посочи скакалеца.

— Време е да се разходим до тази планина и да видим какво има там.

Зона 51

Че Лу бавно открехна вратата към заседателната зала и надникна вътре. Светлината беше намалена и тя забеляза приведения над компютъра Муалама. Седеше неподвижно, не се чуваше и тракането на клавишите.

— Права беше. — Гласът я стресна.

— За кое? — попита тя.

— Бъртън не е спрял да помисли, преди да се хвърли в пустинята, за да дири мястото, за което му намекнала Казин.

— Дай да видя. — Че Лу се приближи към екрана.

РЪКОПИСЪТ НА БЪРТЪН: ДЕВЕТА ГЛАВА

Не срещнах особени затруднения по пътя от Дамаск до Ерусалим. Там се присъединих към един керван, който потегляше на юг, покрай бреговете на Мъртво море. Пресякохме пустинни райони, докато накрая стигнахме Акаба, селище на брега на залива, който носи същото название. Това бе и последната точка от маршрута на кервана. Заявиха ми, че на юг от това място няма нищо, заслужаващо внимание — там беше само Синай.

Имах известни затруднения, докато се опитвах да наема неколцина бедуини — единствените, които скитат и живеят из тази безводна страна, — за да ме отведат в сърцето на Синай.

Зад стените на Акаба се натъкнах на група от двайсетина номади, които се готвеха да тръгнат за пустинята. Бяха дошли до града да си купят някои необходими неща, най-вече амуниции за пушките. Въоръжени до зъби, препасани с ножове, тези хора наистина имаха свиреп и страховит изглед. Сред тях се чувствах като сред свои. Много пъти по време на моите странствания бях срещал такива мъже. Те живеят примитивно и се придържат към определени, строги правила, за да оцелеят в своята сурова страна.

Както бях постъпвал и преди, не им разкрих целта на моето пътуване, а само споменах, че искам да посетя манастира, разположен в подножието на една свещена планина. Наистина възнамерявах да отида до манастира, тъй като се надявах монасите там да знаят нещо повече за планината, в която живеят.

Бедуините ме приеха, споделиха с мен храната и постелята си, а на сутринта потеглихме. Вместо да следваме брега, както бях предпочитал много пъти по време на предишните ми пътешествия из Африка, бедуините се отправиха към вътрешността на полуострова веднага щом напуснахме Акаба. Познаваха като дланта си пътя от един кладенец до следващия, а това съвсем не беше най-краткият маршрут. Времето не значеше нищо за тези хора, пустинята и водата бяха по-важни.

Стори ми се странно и чудно, че бяха тръгнали да дирят хора от тяхното племе, за което се знаеше, че е в постоянно движение, какъвто е обичаят на всички номади.

Но Таяба, старецът, който ни водеше, не изглеждаше обезпокоен от този факт. Нито за миг не се съмняваше, че ще открие из тези пущинаци племето и семейството си. Ако се окажат близо до манастир „Света Катерина“, обеща да ме отведе там. В противен случай щеше да ме остави на произвола на съдбата и на милостта на Аллаха, както сам заяви, повдигайки рамене.

След две седмици — доста кратък период, сравнен с четиридесетгодишните странствания на Мойсей, една сутрин съгледах очертанията на двата високи върха в мъгливата далечина. Два дни по-късно стигнахме манастира. Хората изглеждаха обезпокоени. Планината Синай, или Джабал Моса, както те я наричаха, бе свято място, от което бедуините изпитваха боязън. Но освен това нямаха търпение да се срещнат с роднините си, които според Таяба трябваше да са нейде наблизо. Така и не можах да разбера по какво определяше.

Сгушен в подножието на планината, манастирът е като твърдина, вдигната от дялани червеникави камъни. Останах разочарован от монасите. Малка групичка подивели мъже, които водеха примитивно съществуване в една скалиста и негостоприемна страна. Бяха толкова невежи и объркани, че дори взеха да спорят помежду си дали Мойсей е идвал тъкмо на планината Синай.

Нямаше никаква полза от срещата ми с тях. Те бяха марионетки. Виждах го в очите им, както трябваше да го зърна преди това в красивите очи на Казин. Но бях твърде нетърпелив. Над мен се извисяваше планината Синай и сякаш ме приканваше и аз отново не обърнах внимание на това, което ставаше наоколо.

Таяба предложи да се качи с мен в планината.

Тръгнахме призори. Имаше една тясна пътека, която се виеше нагоре между канари и зъбери. На места беше почти непроходима.

Изминахме две трети от пътя до горе и излязохме на билото, но там бяхме принудени да спрем. Пътят ни препречваха две дузини мъже с черни наметала и дълги копия. Острите им наконечници лъщяха под светлините на палещото слънце. Зад тях, на една канара стърчеше някаква зловеща и заплашителна фигура. И друг път я бях виждал и сърцето ми трепна в предчувствие, че ще се случи нещо неприятно.

— Добре дошъл, мистър Бъртън — прокънтя гласът, потвърждавайки опасенията ми и аз почувствах тръпки по гърба си. Ал-Иблис. Той се приближи. — Е, сега ще ми кажете онова, което трябваше да чуя отдавна.

— Но аз не… — подхванах, ала той ме спря с жест и се наклони така, че само аз да го чувам.

— Искам да зная къде е Граалът. И ако отново са го върнали в Залата на познанието, както вече подозирам, трябва да разбера къде е ключът. Уверявам, ви, че ще ми кажете всичко, което ме интересува. — Той махна на хората си.

Един от войниците пристъпи напред и хвърли натъпкана кесия на Таяба.

— Можеш да си тръгваш вече — посъветва го Ал-Иблис. — Свърши, каквото се искаше от теб, и ти беше заплатено.

— Какво ще правите с него? — попита Таяба.

— Не е твоя работа.

Таяба положи ръка върху дръжката на закривената сабя.

— Аз делих с него храна и постеля.

— Бедуини — въздъхна с досада Ал-Иблис. — Омръзнахте ми с вашите обичаи. Това тук е моя територия, не ваша. Живея тук отпреди прадедите ти да научат какво е пустиня. Този човек е мой и ще правя с него каквото си искам. Беше ти платено — сега тръгвай.

— Ти ме излъга — не отстъпваше Таяба. — Каза, че само искаш да говориш с него и че след това мога да го отведа обратно в Акаба. — Той се обърна рязко и тръгна надолу по пътеката. — Право казва народът — подметна през рамо, — излъжеш ли, тъпкано ще ти се върне. — Той ме подмина и изчезна зад завоя.

Облизах пресъхналите си устни, усещайки вълни от непоносима топлина.

— Казин, нали? — попитах пресипнало. — И тя е с вас.

Той ме погледна насмешливо.

— Малка чаровница, а? Неустоима е. Знаех, че ще я харесате. И тя е Сянка като мен. Двамата преживяхме доста превъплъщения. Изида и Озирис. Мордред и Моргана.

— И през цялото това време „Мисията“ е била тук.

— Не. Това е едно от многото места, където се е разполагала. Били сме тук и преди и пак ще бъдем — в бъдеще. Отведете го — нареди той.

Двама от войниците ме сграбчиха за ръцете и ме поведоха нагоре по пътеката. Изминахме около петстотин метра и стигнахме един скалист зъбер, който стърчеше от билото на планината като грамаден нос на кораб. Ал-Иблис ни чакаше в основата на зъбера. Носеше пръстен като тези на Наблюдателите и вече го беше допрял до една вдлъбнатина в скалистата стена. Зад него се показа проход с широчина два метра.

Знаех, че вляза ли в този тунел, няма да изляза жив. Но какво можех да сторя? Войниците ме стискаха здраво с яките си ръце. Ал-Иблис прекрачи вътре и потъна в тъмнината, сякаш го бяха погълнали самите Адски врати.

Войниците ме побутнаха към отвора. Този отдясно внезапно извика и се завъртя, а от шията му рукна кръв. Секунда по-късно чух пукот от огнестрелно оръжие. Метнах се на земята и се претърколих вляво. Последваха още няколко изстрела.

Издърпах копието на убития и тъкмо навреме, защото върху мен се нахвърли друг войник. Промуших го в корема, като нанизана на шиш риба.

Изправих се и в същия миг въздухът бе разцепен от бойните крясъци на бедуините. По пътеката към мен тичаше Таяба, следван от дузина от хората му. Останалите стреляха от скалите.

Войниците не можаха да издържат на устремния натиск на свирепите обитатели на пустинята.

— Побързай! — подкани ме Таяба.

Без да губя време се втурнах подире му. Над нас небето внезапно притъмня и над планината се извиха облаци. Прокънтя гръмотевица, блеснаха ослепителни светкавици. И всичко това за не повече от минута, след като през целия ден имахме само ясно, синьо небе. Неколцина от бедуините завиха уплашено, но Таяба ги сгълча и продължихме надолу по пътеката.

— Този човек беше наш гостенин! — обясни им накратко.

Бях съборен на земята, когато внезапна светкавица повали един от бедуините пред мен. Надигнах се, но спрях уплашен — от човека бе останало само черно, изгоряло петно.

Таяба изруга, вдигна старата си кремъклийка и стреля право нагоре в небето.

Нова светкавица и още един от номадите падна обгорен. Докато стигнем долината, останахме само аз и Таяба.

Качихме се на камилите и ги пришпорихме в пустинята, а бурята остана зад нас, сякаш не можеше да се отдалечи от планината.

Така и не мога да си обясня защо бях пощаден, но от този момент нататък бях изпълнен с дълбоката увереност, че съществува сила, по-голяма от тази на странните същества от други светове и техния черен Сфинкс. Сила, която ме запази горе, в планината, в онзи съдбовен ден.

Видял съм много странни и чудати неща през разпътния си живот, но никога няма да забравя този ден, защото тогава възвърнах вярата си не в живота след смъртта или в някоя религия, или в боговете, за които съм чувал, а в самия човек. Таяба се върна да ме спаси, защото вярваше в своите обичаи. Неговите хора загинаха заради тази вяра. Тогава си дадох сметка, че вярата на един човек е страшна сила.

Сълзи се стичаха по бузите на Че Лу. Тя си спомняше студентите от площада Тянанмън, които бяха загинали, защото вярваха в идеите си. Помнеше и онези, които не стигнаха до края на Дългия поход, но когато почувстваха, че губят сили, даваха храната си на другите.

Сателитният телефон в средата на залата прекъсна хлипането й с пронизителния си звън.

Професор Муалама се пресегна през рамото й и натисна копчето.

— Говори Търкот. Узнахте ли къде е разположена „Мисията“?

— Знаем нещо повече — къде точно е входът.

Въздушното пространство над Акаба

Търкот прочете последната част от превода на Бъртъновия ръкопис на екрана на монитора в скакалеца. Носеха се ниско над лазурните води на морето. Яков и Шерев четяха, надвесени над рамото му.

— Вече знаем къде е входът — заяви Търкот, когато стигнаха до края на превода. Той започна да проверява системите на скафандъра.

— Ще предам информацията на моите хора — надигна се Шерев.

Зона 51

Майор Куин не беше мигвал близо осемдесет часа и ръцете му трепереха, докато надигаше чашата с кафе. Намираше се в дъното на Куба и наблюдаваше на големия екран събития, които се случваха в най-отдалечени точки на света. Купища документи от различни периоди на съществуването на Зона 51, бяха натрупани пред него, но нямаше кой да ги прегледа, защото персоналът в Куба отдавна не достигаше.

Една тънка кожена папка с износени и захабени ръбове привлече вниманието му. Той се пресегна и я извади. Първото, което забеляза, бе пречупения кръст на корицата. Едва тогава се досети, че тази част от документацията Яков и Търкот бяха донесли от московските архиви. Документите вътре бяха на немски. Вероятно ги бяха пратили за превод в отдела по разузнаване, но тъй като той бе закрит, отново се бяха върнали при него.

Опитвайки се да посъживи спомените от четирите години немски колеж, плюс стажа в Щутгарт, Куин започна бавно да чете. Той веднага разбра, че документът в ръцете му се отнася за Окпашний, странното извънземно същество, което Търкот и Яков бяха видели в Четвърти отдел в Русия, но пренесено там от Берлин в края на Втората световна война. Според този доклад двете странни телца били намерени през 1934 г. от една нацистка експедиция до Тунгуска. Те имали сферични тела, глава с множество очи и псевдоподи, излизащи от централната секция.

Отпърво Куин се изненада как немците са успели да проникнат толкова навътре в Русия. Но по-важният въпрос беше какви са тези Окпашний! Дали са аирлиански животинки? Нали това бе казал генерал Хемщад на Яков малко преди да умре — и бе споменал Тунгуска.

Куин прегледа документа, който представляваше резюме на експедицията. Окпашний бил открит сред останките на разбит извънземен летателен съд.

Вниманието му привлече един параграф почти в края на страницата. Там се изброяваха жертвите на експедицията — общо петима мъже, без да се уточняват причините на смъртта, дали живота си за делото на фюрера.

Куин прелисти докрай документа, търсейки някакви сведения за загиналите. И ги откри, почти в края на доклада.

Мъжете били заразени от нещо, определено от създателя на доклада като извънземна инфекция. Оказало се, че единият от окпашните бил още жив, макар и замразен, и вероятно заразяването е станало при опита да го размразят. И петимата пострадали били застреляни от своите другари, за да не се разпространява инфекцията.

Куин прегледа набързо останалите страници в доклада, но нямаше повече сведения за живия Окпашний. И двата били отнесени в Берлин.

Куин се облегна назад и зарея поглед из залата, почуквайки замислено по папката. Нещо се беше случило преди повече от шейсет години в Тунгуска, нещо толкова ужасно, че дори не бяха посмели да го оставят в доклада.

Какво, по дяволите, представляваше този Окпашний?

Той бе отвлечен от мислите си, когато някой обяви, че са пристигнали нови данни за щурмовата група, която летеше към планината Синай.

22.

Мисията, планината Синай

Масивната дървена врата изскърца и бавно се отвори. Сянката на Аспасия се извърна с разкривено от гняв лице и понечи да вдигне меча. Тъкмо обработваше информацията, пратена от стража на Великденския остров. Атаката се бе увенчала с пълен успех и военната им мощ сега бе почти удвоена. Вече се изпълняваше следващата фаза на операцията. Инициативата беше в негови ръце и той знаеше как да я използва.

— Наредих да не ме прекъсвате.

— Но, господарю… — поколеба се часовоят. — Към нас се приближават хеликоптери. Много на брой. От Израел.

Сянката на Аспасия изруга. Стиснал меча, той се надигна и излезе забързано от стаята.

Отпред летяха „Кобрите“, на по-малко от пет метра над скалите и пясъците. Пилотите имаха опит в бръснещия полет от наказателни операции по улиците на Бейрут, където от всяка сграда можеше да ги дебне базука. В сравнение с Ливан сегашната ситуация им се струваше като разходка по Лазурния бряг.

На километър и половина зад тях се носеха петте „Блекхоука“, натоварени с едно елитно подразделение на израелската армия. Членовете на Група 269 бяха ветерани от многобройни специални операции в един открай време размирен регион на света. Бяха въоръжени с последен модел автоматични пушки „Тейвър“, а в раниците им имаше пластичен взрив. Не знаеха точното естество на предстоящата операция, но тъкмо в момента Шерев им обясняваше по радиото накъде летят. Към планината Синай. Трябваше да се взриви една врата в подножието на скалист зъбер.

Мястото означаваше нещо дори за тези свикнали да гледат смъртта в очите войници. В тяхната родина това място беше свещено.

Значи нямаше да преследват опасни терористи, нито да застрелят някой враг на страната. Предстоеше им безпрецедентна операция, макар да не бяха съвсем сигурни каква точно ще е тя.

Последните думи на Шерев попаднаха право в целта.

— Задачата ни е да открием и приберем Граала и Старозаветния кивот.

— Какво? — подскочи командирът на групата, сякаш не беше повярвал на ушите си.

— Граалът и кивотът. Намерете ги и ги докарайте обратно. А също камъните урим и тумин.

— Има ли заложници? — попита командирът.

— Една жена — американка, доктор Дънкан. Направете всичко възможно да я спасите. А останалите да бъдат избити.

По сателитния телефон им предадоха последните снимки от най-близкия шпионски спътник. Търкот прехвърли изображението върху дисплея на шлема, после го увеличи.

— Западният край — каза той на Яков и Шерев.

— Не виждам — повдигна рамене Яков.

— Там има една стърчаща сянка. Това трябва да е зъберът. Тъничката линия сочи откъде минава пътеката.

Шерев предаде в хеликоптерите точното местонахождение, на зъбера.

— Водещата „Кобра“ ще е при целта до три минути — информира той Търкот и Яков.

Търкот междувременно се свърза с мерача на приближаващия към района АЦ-130. На две хиляди метра над Синайския полуостров капитан Деби Макомбър улови повикването на Търкот и отвърна със звънлив глас:

— Тук „Спуки четири-девет“. Приемам.

Пред себе си Макомбър имаше два екрана. На единия се виждаше изображение от предната радиолокационна система за прехват и указване на целта АН/ААК-117, а на втория — от системата за огневи контрол АПГ-80, същата, която се използваше и на изтребителите Ф-15Е. Деби се намираше в тясно, затворено помещение в предната част на товарния отсек на модифицирания Ц-130. От едната й страна бе настанен офицерът за електронна борба, а от другата — операторът по телевизионно и инфрачервено наблюдение, който следеше целите независимо от светлинните или климатичните условия навън.

— Три минути. Ще бъдем на хиляда и петстотин метра над най-високата точка в района. Край.

Останалата част от просторния товарен отсек бе заета от оръжейните системи, които бяха насочени към левия борд на самолета — 25-милиметрова многоцевна картечница ГАУ-12, 40-милиметрово оръдие Л60, и 105-милиметрово оръдие М-102. С помощта на пулта за управление Макомбър можеше да командва огъня и на трите оръжия едновременно и по различни цели, при това със стопроцентова точност. За по-малко от двайсет секунди смъртоносните оръдия бяха в състояние да натъпчат с олово всеки квадратен метър от район с размерите на футболно игрище.

Макомбър разполагаше с два основни метода за насочване на оръдията. Единият беше да задейства компютърна програма, използваща информация за целите от разузнавателните източници. Вторият беше ръчен, при който бе достатъчно да докосне чувствителния екран и оръдията щяха да поразят точно мястото, което допираше с пръст.

Макомбър беше завършила Военно-въздушната академия и положи немалко усилия да бъде включена в тази операция. Тя бе първата жена, участваща в ескадрилата за специални операции, където се използваха самолети от типа АЦ-130 „Призрак“. Всъщност Макомбър бе привикнала от малка с трудностите на живота. Родителите й бяха загинали в автомобилна катастрофа, когато беше на три и тя бе отгледана от баба си в едно ранчо в Монтана — суров край, където за да оцелееш, трябва да си силен. Една снимка на баба й бе залепена до дисплея „за вдъхновение“.

— Засякохте ли нашите приятели? — попита Търкот. — Приемам.

— Виждаме ги ясно — отвърна Макомбър.

„Кобрите“ летяха в колона, използвайки всички налични маскировъчни средства. Товарните вертолети ги следваха на две минути полет. Това бе виртуозен пилотаж, тъй като разстоянието между перките и стените на каньона бе едва няколко метра.

Но заради камуфлажните средства никой от пилотите не забеляза облака, който започна да се спуска от върха на планината.

Търкот почувства първия прилив от адреналин. Скафандърът го притискаше плътно и за първи път си даде сметка за скритата в него сила. Създаден от „Меджик-12“ под контрола на „Мисията“ при използване на аирлиански технологии, той вероятно бе най-подходящото средство за предстоящата операция. Търкот се обърна и потърси с очи Яков. Руснакът се захили и вдигна нагоре палец. Шерев бе притиснал една от слушалките към ухото си и слушаше доклада на пилотите от щурмовата група. От време на време Търкот дочуваше пращенето от сменящите се честоти.

През прозрачния под Търкот виждаше назъбените скали под тях. Надяваше се, че все още разполагат с предимството на изненадата. Внезапно пред тях изникна опашката на последния „Блекхоук“ от колоната. Скакалецът изви рязко, за да избегне сблъсъка и се подаде над ръба на каньона.

Товарните вертолети летяха със скорост от четиридесет възела, в колона един зад друг, подредени на равно разстояние. Пред тях бяха „Кобрите“, които вече приближаваха изхода на каньона. Търкот вдигна глава и погледна напред — към стърчащия масив на планината Синай и черния облак, забулил най-високия връх.

— Това не ми харесва — обади се Яков.

Водещата „Кобра“ излезе от каньона и набра височина, насочвайки се към планината. Зад нея се показаха и останалите седем хеликоптера, които се разпръснаха, заемайки боен ред.

— Задръжте товарните вертолети в каньона — нареди Търкот на Шерев.

Израелецът предаде заповедта. Търкот превключи на инфрачервено наблюдение, но и сега не можеше да проникне в облака. Той излезе на честотата на самолета.

— „Спуки“, виждаш ли нещо вътре в облака? Приемам.

Скакалецът вече задминаваше водещата „Кобра“ и бе на по-малко от пет километра от планината.

Пред себе си Макомбър разполагаше с няколко изображения на планината Синай. Едно от телевизионната камера, монтирана на носа на самолета, което показваше картина с нормална, дневна светлина. Второто, от инфрачервения датчик, обикновено бе в състояние да прониква зад завесата на облаците и мъглата. Но това, което скриваше върха на планината, изглежда не беше обикновен облак, защото оставаше непроницаемо за инфрачервената камера.

— Нищо не виждам — промърмори смутено Макомбър.

— Ето го зъберът — посочи Яков. От билото на планината стърчеше нещо, наподобяващо човешки пръст — точно както го бе описал Бъртън.

— Сега ще трябва да… — подхвана Шерев, но думите му бяха прекъснати от ослепителна светкавица, която раздра вътрешността на черния облак. Върхът й попадна право върху носа на челната „Кобра“. Вертолетът експлодира и горящите му останки се посипаха върху скалистото било.

Останалите щурмови хеликоптери се разпръснаха. Последва нова светкавица и още един от тях бе поразен.

Шерев крещеше по радиото, опитвайки се да координира действията на своите сили. Търкот се свърза с „Призрак“.

— Искам огнева поддръжка. Незабавно!

Никога досега Макомбър не бе стреляла, без да разполага с ясна видимост до целта, макар „Призрак“ да се славеше със способността си за оперативни действия във всякакво време и при всякакви условия. Но през цялата си кариера й се бе налагало да работи с удвоени усилия, за да доказва способностите си в едно враждебно и презрително настроено мъжко обкръжение, а това означаваше наистина извънредна подготовка. Тя чукна няколко клавиша и на екрана се появи симулирано от компютъра изображение на планината Синай, така както бе картографирана при спътниковото наблюдение. Едно голямо, мътно петно в средата обозначаваше мястото на облака. Макомбър задейства поне дузина програмни варианта за стрелба и избра най-подходящия.

— Откривам огън — предаде тя на Търкот и натисна копчето за изпълнение на програмата.

Търкот забеляза няколко светещи червени линии да се спускат от „Призрак“ към черния облак и в същия момент блесна нова светкавица и свали поредния хеликоптер. Линиите бяха откоси от 22-милиметрова картечница. След миг ги последваха по-едрите и накъсани пунктири на 44-милиметровото оръдие и 105-милиметрова гаубица.

Търкот се пресегна и тупна Шерев по рамото.

— Слизаме долу! — съобщи му той.

Шерев стисна зъби, давайки си сметка какви можеха да са последствията от предстоящата заповед. Той включи радиовръзката.

— До всички групи! Начало на атаката. Щурмови хеликоптери — поддържащ огън. Ударна група — десант и атака на обозначената цел!

Оцелелите „Кобри“ преустановиха избягващите маневри и се отправиха към облака, като набираха височина. Товарните хеликоптери напуснаха устието на каньона и се насочиха към скалния зъбер.

Още една светкавица свали четвърта „Кобра“. Но израелските пилоти не се поколебаха, макар да летяха право към смъртоносната паст.

„Кобрите“ откриха едновременно огън, сипейки картечен дъжд към върха на планината, който продължаваше да е под прицела на „Призрак“, Избухна още една „Кобра“. Товарните „Блекхоук“ бяха само на километър от целта.

— Давай — викна Търкот на пилота на скакалеца. Сграбчи облегалките на седалката, за да не се претърколи от рязкото ускорение.

Нова светкавица се зароди в недрата на облака, но този път се стрелна право към скакалеца. Шерев и Яков се отдръпнаха назад, вдигайки едновременно ръце пред лицата си, сякаш да се защитят от приближаващата се мълния. Тя ги удари.

Корпусът на извънземния летателен съд потрепери, а Яков и Шерев изгубиха равновесие и паднаха. И двамата понечиха да се изправят, но подът бе наклонен под остър ъгъл и краката им се пързаляха.

— Губим мощност! — извика пилотът. — Опитвам се да овладея машината.

Търкот виждаше бързо приближаващия се масив на планината, към която падаха стремително. Той се пресегна, сграбчи Яков с механичната ръка, а с другата се вкопчи в дрехите на Шерев. Екзоскелетът на скафандъра забръмча тихо, придавайки сила на ръцете му и той вдигна двамата от пода. След това сгъна колене.

Със скорост от шестдесет километра в час скакалецът се вряза в склона на планината. Търкот се строполи на пода — дори свръхмощният екзоскелет не можа да издържи на грамадното натоварване. Но предпазните мерки бяха достатъчни, за да спаси Яков и Шерев от силата на сблъсъка. Стиснати в мрежите на еластичните колани, двамата пилоти подскочиха рязко напред и изгубиха съзнание.

Търкот се озова в непрогледна тъмнина. Опита се да помръдне, но не успя.

Още две „Кобри“ бяха свалени междувременно, а товарните хеликоптери бяха съвсем близо зад тях.

Сянката на Аспасия стоеше насред овалната стая дълбоко в недрата на планината Синай. Беше пъхнал меча в друг кристал, тъмночервен и висок само седемдесет сантиметра. Златисто сияние извираше от дръжката на меча, обгръщайки Сянката на Аспасия. Върху гладките стени на стаята се проектираше панорамна картина от повърхността, сякаш той стоеше на самия връх на планината и можеше да вижда ясно във всички посоки. Сянката на Аспасия втренчи поглед в последната „Кобра“, която летеше нагоре.

Ослепителен лъч бликна от дръжката на меча и попадна право върху изображението на „Кобрата“. От върха на планината стърчеше двайсетметров прът, отлят от аирлианския метал б’джа, а на края му сияеше златиста сфера. Сферата затрептя и „изстреля“ поредната светкавица.

И последната „Кобра“ беше взривена.

В огневия отсек на АЦ-130 екипажът разчистваше купищата празни гилзи с помощта на лопати за ринене на сняг.

Три цифрови брояча показваха постоянно намаляващите запаси от боеприпаси. След секунди първият от тях, който следеше запасите от 25-милиметрови куршуми, показа нула и картечницата замря. Другите две оръдия продължаваха стрелбата, но и техните запаси клоняха към свършване.

Търкот се опитваше да овладее връхлитащата го паника.

— Презареди — нареди той на компютъра и гласът му отекна в затвореното пространство на шлема.

Дъхът му секна, когато в продължение на няколко секунди не последва никаква реакция. Сетне екранът трепна и оживя, а течащите по него цифри и буквени обозначения показваха, че компютърът презарежда програмите си.

Сянката на Аспасия бе забелязал спускащите се от небето трасиращи снаряди, но за момента „Кобрите“ бяха по-голямата заплаха. Едва сега той премести вниманието си върху кръжащия над планината АЦ-130.

Макомбър зърна на екрана появилото се насред мъглата сияние и си даде сметка, че те ще са следващата цел. Нямаше време за размисъл. Тя вдигна пръст и почука с върха му върху облака на екрана. В мига, когато удари светкавицата, двете оръдия изригнаха насреща лавина от 40– и 104-милиметрови снаряди.

Макомбър отдръпна ръка и я постави върху снимката на баба си, докато екранът се изпълваше с блясъка на носещата се към тях мълния.

„Призрак“ експлодира.

Едва последният 105-милиметров снаряд, изстрелян от Макомбър, попадна право в целта и взриви златистата сфера.

На хиляда и двеста метра по-надолу, право в недрата на планината Синай, Сянката на Аспасия извика и залитна назад, когато стените се разтърсиха и се покриха с черно-червени пукнатини, след което панорамната картина изчезна.

Той се пресегна и докосна дръжката на меча, все още изпълнен с надежда, че древната технология няма да му измени, но екранът оставаше тъмен. Проклинайки, Сянката на Аспасия извади меча от кристала и напусна стаята.

А на върха на планината странната мъгла вече беше започнала да се разсейва.

Потокът от информация секна и екранът остана тъмен.

— Преден план, нощно наблюдение — нареди Търкот.

Показа се горният люк, над рамото на Яков. Руснакът се опитваше да го отвори.

Търкот се надигна. Шерев чакаше в основата на стълбичката. Пилотът и вторият пилот лежаха в безсъзнание, притиснати от коланите върху седалките в центъра на скакалеца. Корпусът на извънземния летателен съд изглеждаше незасегнат, но нямаше енергозахранване.

— Отдръпни се — каза Търкот на Яков.

Руснакът се обърна изненадан и примижа в тъмнината.

— Мислех, че сме те загубили. Не мога да отворя люка.

Търкот се изкатери, освободи манипулаторната ръка и натисна дръжката, като вложи цялата сила на екзоскелета. Дръжката поддаде, люкът отскочи нагоре и през отвора нахлу ярка слънчева светлина. Търкот се изкатери и помогна на другите двама да излязат след него.

Намираха се в подножието на върха, който все още бе скрит от странната мъгла. Но когато слязоха от скакалеца, тя бе започнала да се разсейва.

Първият „Блекхоук“ кацна. От десантния отсек изскочиха дузина израелски командоси. Метнали раниците с експлозив през рамо, те затичаха към скалистия зъбер, където, както Шерев им бе казал, трябваше да се намира вратата.

Сянката на Аспасия се олюля, когато целият подземен комплекс се разтърси.

— Тръгвайте — махна той на отряда въоръжени мъже, които очакваха заповедите му в тунела. Не поеха към входа на повърхността, където вече ги очакваше противникът, а към стаята, в която Лиза Дънкан продължаваше да е пленница на Граала.

Ръбът на скакалеца се беше забил в планинския склон, на около двеста метра от скалистия зъбер. Търкот се огледа. Недалеч от тях вече се приземяваха товарните вертолети и от тях скачаха командосите. Тримата мъже започнаха да се спускат надолу.

Лиза Дънкан премигна и отвори очи. Чувстваше се като упоена, не можеше да контролира движенията си, главата й се въртеше. Опита се да вдигне ръка, да докосне нещо твърдо, но ръката отказваше да я слуша.

Тя премигна отново, доволна, че поне тази малка част от тялото й се подчинява.

— Как се чувстваш? — попита я Сянката на Аспасия, надвесен над нея.

Дънкан направи опит да каже нещо, но устните й не я слушаха. Едва сега забеляза, че е облечен в жреческите одежди.

— Сега трябва да… — подхвана Сянката, но беше прекъснат от мощна експлозия, която накара стените да затрептят. Той се изправи и погледна мрачно нагоре.

— Вземете я — нареди на хората.

Първата вълна от десет израелски командоси нахлу през назъбения отвор на взривената врата и веднага бе покосена от автоматична стрелба. Преди да влязат, командосите от втората група метнаха заслепяващи гранати. Те успяха да стигнат малко по-навътре и да избият част от дебнещите ги в засада противници, преди да бъдат повалени. Тунелът описваше лека извивка надолу и наляво, създавайки идеални условия за защитниците, които принуждаваха настъпващите командоси да плащат скъпо за всяка стъпка.

Търкот беснееше и настояваше час по-скоро да се хвърли в атака. Яков една го удържа, докато първите две групи се опитваха да си пробият път, но бяха избити. Когато третата група се приготви за щурм, Търкот повече не можеше да издържа. Той блъсна руснака, заварвайки го неподготвен, и се хвърли след командосите.

Шерев успя да го застигне.

— Остави на хората ми да свършат тази работа.

— Зная как да им помогна — отвърна задъхано Търкот. — Кажи им да ме следват на пет метра.

Той изпревари първия от командосите и в същия миг бе ударен в гърдите от кратък автоматичен откос. Куршумите отскачаха от бронирания скафандър. Търкот вдигна своя тежък МК-98 и повали неколцина стрелци.

Той започна да се спуска надолу в тунела, като сваляше с кратки, полуавтоматични изстрели движещите се цели. Израелските командоси го следваха отблизо. Още няколко пъти от бронята му отскачаха куршуми, без да го засегнат.

Търкот стигна тичешком едно разклонение, където стрелбата утихна. Спря и се огледа озадачено. Единият коридор продължаваше надолу, другият се изкачваше към повърхността.

— Тук ще се разделим — съобщи той на Шерев. — Аз слизам долу. Половината от хората с мен, другите, начело с Яков, отиват нагоре.

— Ще дойда с теб — възрази Яков.

Търкот поклати глава, но само чукна чело във вътрешната стена на шлема.

— Иди с другите — повтори той. Не искаше да поверява Дънкан на Шерев, ако командосите я откриеха там. Все още не му се доверяваше напълно. Не знаеше дали да вярва и на руснака, но поне го познаваше добре. Освен това интуицията му подсказваше, че най-вероятно Сянката на Аспасия и Дънкан се намират в подземията. Той се втурна надолу в тунела и командосите го последваха.

Яков и Шерев поведоха тяхната група нагоре по втория тунел. Движеха се предпазливо, очаквайки всеки момент да ги посрещнат със стрелба. Яков местеше дулото на автомата наляво-надясно, опрял пръст на спусъка. Тунелът се вля в голямо помещение, което беше съвсем празно, ако се изключат няколкото пулта за управление аирлианско производство. В отсрещния край имаше друг тунел.

— Натам — посочи Яков с автомата и останалите го последваха.

Пътят им бе препречен от залостена врата. Търкот отстъпи назад, докато един от командосите поставяше експлозив. Той се олюля, когато взривът отекна в тунела, след това се втурна през образувалия се отвор. Тук имаше голяма стая с много празни легла. Никакви врати.

Търкот изруга, обърна се и си проправи път през командосите.

Веднага щом прекрачи прага Яков си даде сметка, че е допуснал грешка. Намираше се в тясно помещение, от което нямаше друг изход. Подът под краката му се разтърси. Шерев се присъедини към него и в мига, когато следващият командос понечи да влезе, цялата стая започна да се издига. Командосът скочи вътре, разминавайки се на косъм с горния ръб на отвора. Бързо набраха скорост и профучаха покрай още няколко врати на други нива, но асансьорът не спираше. По гладките стени не се виждаха никакви копчета.

Яков се облегна назад и насочи автомата към вратата.

— Мисля, че отиваме към върха на планината — промърмори той.

Когато най-сетне стигна контролната зала, Търкот се натъкна на струпаните пред шахтата на асансьора командоси. Те набързо му предадоха какво се е случило. Две метални въжета на отсрещната стена на шахтата се движеха в противоположни посоки. Едното нагоре, второто надолу.

Търкот не се поколеба дори за миг. Той скочи в шахтата и сграбчи въжето, което се издигаше нагоре. Манипулаторната ръка заскърца пронизително по въжените нишки, преди да ги стегне като менгеме. Сега и той се изкачваше нагоре.

Яков почувства, че тялото му олеква, което бе първият признак за забавяне на скоростта. Асансьорът спря. Намираха се в просторна подземна кухина. В средата й имаше скакалец, а до него стърчеше висока фигура, облечена в странни дрехи и с корона на главата. Неколцина войници носеха нещо, увито с плътен бял плат и положено на дебели пръти. Други двама придържаха олюляващата се Лиза Дънкан.

Яков изскочи от асансьора, притиснал към рамото си приклада на автомата. Шерев и другият командос го следваха отзад.

— Никой да не мърда! — изрева Яков.

Сянката на Аспасия се извърна. Когато отметна назад качулката си, отдолу се показа ъгловато лице, с изненадващо гладка кожа. Той се усмихна.

— О, големият руснак! Чувал съм за теб. Трудно се работи с твоите сънародници. Казах на Хитлер да не започва онова нашествие, но той не ме послуша. Изби доста руснаци, а и от неговите сънародници немалко загинаха, така че накрая спечелихме.

— Поставете долу кивота — Яков махна с автомата.

— Не мисля, че трябва да го правят — завъртя глава Сянката на Аспасия. Той даде знак и двамата носачи започнаха да се катерят по стълбичката към скакалеца.

— Спрете! — извика Шерев.

Сянката на Аспасия прекрачи встрани и сграбчи Лиза Дънкан, която изглеждаше като упоена. Той стисна гърлото й и я притисна към себе си. В другата му ръка блесна острие, което опря в шията й.

— На мнозина съм видял сметката с това. Един повече за мен е без значение. За вас има ли?

— Не. Няма — заяви Яков и се прицели.

Автоматичният асансьор стигна върха, след това смени посоката и пое обратно.

Вдигнал глава нагоре, Търкот виждаше ясно плоското бяло дъно на асансьора, който се спускаше към него, изпълвайки цялата шахта. Нямаше къде да се скрие. В мига, когато се изравни със следващия отвор, той се оттласна от стената и скочи през дупката, разминавайки се на сантиметри с падащата кабина.

Веднага щом асансьорът отмина, Търкот отново скочи в шахтата и сграби пълзящия нагоре кабел.

— Не прибързвай! — посъветва го Сянката на Аспасия. Той кимна към двамата, които носеха кивота. — За това сте дошли, нали? Само че съм го минирал. И това също ви трябва. — Той посочи дрехите.

— Предпочитам да унищожа кивота, отколкото да го оставя в твои ръце — заяви спокойно Яков.

— Ти може би, но не и приятелят ти — Сянката на Аспасия погледна към Шерев. — Той дойде тук, за да си върне камъните. Ако вземе в добавка и кивота, ще поднесе най-хубавия подарък на своята родина, нали, господин Шерев?

— Няма да ти позволим да си тръгнеш — заяви Шерев, застанал встрани, командосът беше зад него.

Търкот избра този момент, за да нахлуе в помещението. Той се претърколи, скочи на крака, смъкна оръжието от ремъка и го насочи.

— Господа, мисля, че държа всички джокери — произнесе Сянката на Аспасия, отстъпвайки назад, прикрит зад тялото на Дънкан.

— Пусни я — прогърмя гласът на Търкот, усилен от външните говорители.

— Кивотът — Шерев направи движение с дулото на автомата. — Оставете го.

Яков изръмжа заплашително.

Търкот го погледна и разбра какво се готви да направи Шерев.

— Недей! — викна той.

— Не бива да му позволим да отнесе Граала — отвърна непреклонно Шерев.

И двамата се сепнаха, когато Яков внезапно откри огън и куршумите преминаха през гърдите на Дънкан, удариха Сянката на Аспасия и рикошираха от тумина.

Сянката на Аспасия изпусна Дънкан и дръпна покривалото на кивота. В същия миг главите на двата херувима се извъртяха и поразиха с бликналите от очите им лъчи двамата, които държаха върлините. Кивотът се сгромоляса на земята, а херувимите продължаваха да стрелят — единият лъч повали командоса, а вторият удари Шерев в рамото и го завъртя.

Стреснат от стрелбата на Яков, Търкот се позабави, преди да натисне спусъка. Проектилът попадна в тялото на Сянката на Аспасия и върху дрехите му разцъфна голямо кърваво петно. Херувимът се обърна към Търкот и го порази право в гърдите, отмятайки го назад. Следващата цел беше Яков и блестящите, червени очи се втренчиха в него.

Действайки инстинктивно, Търкот се хвърли встрани, сграбчи руснака и го събори на земята, поемайки лъчевите удари със скафандъра.

— Заден план — нареди той.

Сянката на Аспасия бе отворил кивота и държеше Граала в ръка. С другата той сграбчи Дънкан и я повлече към люка на скакалеца, оставяйки след себе си кървави следи.

Търкот се изправи на коляно и насочи тежкия МК-98. Натисна спусъка и проектилът удари Сянката на Аспасия в китката, откъсвайки я от тялото. Лишена от опора, Лиза Дънкан се строполи до скакалеца. От гърдите й струеше кръв.

Докато Търкот чакаше да се зареди следващият проектил, Сянката на Аспасия се пъхна през отвора и изчезна вътре, отнасяйки със себе си Граала.

Люкът хлопна. Търкот стреля, съзнавайки, че постъпва безсмислено, проектилът рикошира от стената на скакалеца. В тавана на кухината се появи цепнатина, която започна бързо да се разширява. След изчезването на Граала херувимът бе преустановил стрелбата и червените му очи бяха угаснали.

Търкот се изправи и откри огън в движение, докато скакалецът бързо набираше скорост. Той се издигна над пода и се понесе към разширяващия се отвор в тавана.

Търкот дотича до мястото, където лежеше Лиза. Очите й бяха отворени и тя се опитваше да каже нещо, но се чуваше само хриптене.

— Отвори скафандъра — нареди Търкот. Предната половина се завъртя встрани и той се измъкна навън, целият плувнал в пот. Коленичи до жената и я взе в ръцете си.

— Лиза.

Очите й се завъртяха и се втренчиха в неговите. Мъчителна усмивка разкриви окървавените й устни.

— Знаех, че ще дойдеш. Съжалявам. Обърках всичко.

След това погледът й потъмня и тялото й се отпусна безжизнено.

23.

В полет

Обратният полет до Зона 51 протече в пълно мълчание. Тялото на Дънкан беше положено на пода, покрито с одеяло. Яков седеше скръстил крака, с бутилка водка в скута.

Кивотът бе останал при Шерев. Търкот нямаше нито воля, нито желание да спори с израелците по този въпрос. Пък и можеше да ги разбере, имайки предвид жертвите, които бяха дали.

Яков. Руснакът седеше в другия край на скакалеца и избягваше погледа му.

Веднага щом пилотите се свестиха, те презаредиха скакалеца за обратния полет.

През пода на извънземния летателен съд Търкот виждаше океана. Намираха се някъде в Атлантика. Сянката на Аспасия бе успял да избяга с Граала. Накъде — скоро щяха да узнаят.

Засега не му оставаше друго освен да приеме фактите такива, каквито са.

— Приятелю… — подхвана Яков, но Търкот го прекъсна.

— Не искам да слушам нищо.

— Длъжен бях да опитам да го спра. И ти го знаеш.

— Извади шаха — рече неочаквано Търкот.

Яков извади малкия джобен шахмат.

— Отвори го и вземи една пешка — продължи Търкот.

Яков изпълни инструкциите му.

— Това си ти — каза Търкот. — И аз. И тя — той погледна тялото.

Далеч пред тях изплува бреговата линия на Щатите.

— Приключих с това — заяви Търкот. — Ти я извади от играта, сега и аз напускам тази битка.

24.

Марс

Първият конвой от роботи достигна високото четири километра подножие на планината Олимп. Без да спират, те започнаха да проправят път през скалистата почва на планината. Върхът на вулкана се издигаше високо над тях, очертавайки се рязко на фона на червеникавото небе.

Останалите роботи в Сидония продължаваха да разглобяват останките на черната мрежа и да ги товарят върху транспортьори, които се насочваха право към планината Олимп.

Китай

Двестата аирлианци бяха подредени в две редици между черните цилиндри и изхода. Всеки от тях стискаше копие в шестопръстата си ръка.

Артад попита нещо Чанг на същия напевен език, с който холограмата в тунела посрещаше посетителите. Китаецът отвърна. Без да обръща внимание на хибридите между хора и аирлианци, Артад напусна погребалната зала и се отправи към стража-компютър, а строените аирлианци го последваха. Накрая в залата останаха само Лексина, Коридан и Елек. Те се надигнаха неохотно и тръгнаха след останалите, свели глави като деца, които възрастните не забелязват.

Тихият океан

Двата самолетоносача „Вашингтон“ и „Стенис“ плаваха успоредно към Великденския остров. В центъра на следващата ги флотилия бе разположен „Джар Вайкинг“, а около него се бяха подредили останалите кораби от Оперативни групи 78 и 79. Всички до един бяха под контрола на стража от Великденския остров.

Зона 51

Скакалецът се спусна безшумно върху площадката на хангара, където вече се беше събрала малка група смълчани посрещачи. Майор Куин, Че Лу, Лари Кинсейд и професор Муалама стояха безмълвно, докато Търкот и Яков сваляха тялото на Дънкан от скакалеца и го полагаха върху приготвената количка.

— Наистина съжалявам — проговори Че Лу и хвана ръката на Търкот.

Той само кимна, нямаше какво да каже. Яков се надвеси над Куин и го попита нещо. Майорът му прошепна нещо в отговор.

— Аз ще я отведа в моргата — заяви Яков. Побутна количката към вратите на хангара.

— Не я докосвай — внезапно Търкот му препречи пътя.

Муалама застана между тях.

— Оставете на мен да се погрижа — предложи той.

— Не и ти — завъртя глава Търкот. — Лари, направи го.

Кинсейд кимна и хвана дръжките на количката.

Търкот се остави на Че Лу да го поведе към асансьора, другите ги последваха. Вървяха мълчаливо. Едва когато влязоха в залата, майор Куин си позволи да наруши тишината.

— Проследихме скакалеца на Сянката на Аспасия. Насочва се право към Великденския остров. Сега…

Търкот махна вяло с ръка.

— Не желая да слушам.

— Но, сър… — майор Куин млъкна, когато и Че Лу поклати отрицателно глава. Тя хвана отново Търкот за ръката и го отведе в съседната стая.

— Приятелю — подхвана старата професорка, но телефонът зазвъня. Тя не му обърна внимание. — Скъпи приятелю, зная как се чувстваш… — Телефонът продължаваше да звъни настойчиво. Най-накрая Че Лу го вдигна неохотно. Търкот използва възможността и се излегна на една койка, притворил очи. Не можеше да прогони видението на издъхващата Лиза.

Спомни си първия път, когато я видя на международното летище „Дълес“. Тогава тя го посрещна там, преди да пристигне в Зона 51. Спомни си и онзи незабравим миг в къщата й в Колорадо, когато двамата се любуваха на изгрева. А сега трябваше да каже на сина й, че е мъртва.

— Майк… — Че Лу го дърпаше за ръката. — Майк!

Търкот отвори очи и я погледна въпросително.

— Ела с мен. Случило се е нещо важно.

Той затвори очи.

— Не ме интересува какво е направил Сянката на Аспасия. Нито какво става на Великденския остров, на Марс или където и да било.

— Моля те.

Търкот се обърна с гръб към нея.

— Престани! — гласът на Че Лу го удари като камшик. — Не си чак толкова важен.

Думите й попаднаха в целта. Търкот спусна крака на пода.

— Е, добре. Какво има?

— Ела с мен.

Търкот се подчини. Излязоха в коридора и стигнаха асансьора. Докато се изкачваха, Търкот се сети за асансьора в планината Синай. Какво щеше да стане, ако вместо нагоре, бяха поели надолу? Ако той пръв се бе озовал в хангара със скакалеца? Дали би могъл да спре Сянката на Аспасия? Да спаси Лиза? Да им отнеме Граала? А може би трябваше да застреля Яков още като го видя да вдига оръжието.

Асансьорът спря. Че Лу излезе в големия хангар, подмина скакалците и пристъпи под яркото слънце на пустинята.

Търкот не се досещаше за целта, към която вървяха, докато не преминаха две люлеещи се врати, зад които ги посрещна мразовит въздух и остра миризма на антисептик. Насреща им изскочи едра фигура, която стисна Търкот в яките си ръце толкова силно, че той изстена от болка.

— Трябва да го видиш! — прогърмя гласът на Яков. — С очите си трябва да го видиш, приятелю! — Той завъртя Търкот.

Лиза Дънкан лежеше на аутопсионната маса.

Търкот се облещи, уверен, че халюцинира. Затвори очи и ги отвори, но сцената оставаше непроменена. Лиза беше облечена с дълга окървавена риза. Очите й бяха отворени. Тя завъртя глава към Търкот.

— Майк! — Протегна ръце към него. — Ела при мен.

Търкот се поколеба и това го учуди.

— Коя си ти?

Една дълбока бръчка разцепи челото й.

— Майк?

Професор Муалама наблюдаваше ставащото от дъното на дисекционната зала. Черните му очи не слизаха от лицето на Лиза Дънкан. От ухото му се стичаше тъмна струйка кръв.

— Коя си ти? — повтори Търкот, изключил за всичко, освен за жената пред него.

Лиза понечи да отвърне, но я прекъсна гласът на майор Куин:

— Скакалецът със Сянката на Аспасия и Граалът току-що е преминал щита около Великденския остров.

КНИГА 6

ЕКСКАЛИБУР

МИНАЛОТО

1.

Слънчевата система

2528 г.пр.Хр.

За да намали скоростта си в междузвездното пространство, космическият кораб използва гравитационното поле на звездата. Корабът бе малък, по-скоро разузнавателен катер, и още докато забавяше, сензорите му се настроиха към сигнала, който го бе привлякъл в тази система по време на близо вековния му патрулен обход. Носът на кораба се извъртя към третата планета, а вътре вече анализираха първата получена информация. Сигналът беше странен — пасивен по характер, еднообразно отражение на светлинни лъчи от системната звезда върху нещо на повърхността на планетата — но нямаше никакво съмнение, че необичайният ефект е дело на разум.

Тъкмо такава бе задачата на кораба — да търси и анализира информация от подобен характер и после да изпраща доклади за евентуално наличие на живот сред звездите. А от съществата, които съставляваха неговия екипаж, се изискваше да откриват, инфилтрират, консумират и в края на краищата да унищожат всякакви интелигентни форми на живот, които се отличаваха от тях самите.

След като не засече никакви активни сканиращи системи в слънчевата система, нито признаци за наличие на напреднали оръжейни инсталации, корабът избълва еднократен енергиен импулс, с което прати пакет от сканиращи сигнали към третата планета, за да определи източника на неразбираемия сигнал.

Екипажът не знаеше, че импулсът бе засечен от пасивни сензори веднага след като проникна през планетната атмосфера и достигна повърхността. Един невероятно сложен компютър, работещ на нискоенергиен, авариен режим, улови сигнала, анализира го и подготви цяла серия от възможни противодействия за части от секундата. Възможностите бяха ограничени заради нискоенергийния режим и затова компютърът не се забави особено при избора на действие.

Платото Гиза, 2528 г.пр.Хр.

Сфинксът сияеше, озарен от лъчите на утринното слънце, които вече прехвърляха лявото му рамо и озаряваха стените на новопостроената и най-голяма пирамида в Гиза. На самия връх на тази висока петстотин стъпки пирамида лъщеше кървавочервен камък с височина двайсет стъпки — корона, положена от пришълците върху най-великата постройка, вдигната от човешки ръце. Масивната структура се извисяваше самотна над каменното плато, надвишавайки с ръста си всичко наоколо — хълмовете, Сфинкса и стръмните склонове на реката.

Боядисаното лице на Сфинкса бе увиснало на шейсет стъпки над земята. Дължината му, от предните до задните лапи, бе над двеста стъпки. Сфинксът бе разположен в една вдлъбнатина на платото, заобиколен от каменни стени. На изток, в посоката, в която бе Нил, се намираше Храмът на Хуфу и Сфинксовият храм, където се извършваше преклонението пред фараона и каменното същество. Покрит мост водеше от задната страна на Сфинкса до Храма в подножието на пирамидата. И докато пирамидата бе още нова, времето бе оставило своите отпечатъци върху повърхността на Сфинкса, който съществуваше от самото зараждане на Египет — отпреди седем хиляди години, когато тази страна била управлявана от Боговете.

Между лапите на Сфинкса лежеше фараон Хуфу, под чието ръководство египтяните в продължение на двайсет години бяха премествали гигантски каменни плочи, за да вдигнат Великата пирамида. Фараонът бе склонил чело пред статуята, поставена точно под гърдите на каменното създание. Тази статуя бе висока три метра, с лъскава бяла облицовка и човекоподобна форма, но тялото бе несъразмерно — торсът бе прекалено къс, а крайниците — твърде дълги. Ушите бяха издължени надолу и достигаха почти до раменете, а на местата на очите бяха поставени два сияещи червени камъка. Каменната покривка върху темето беше с яркочервен цвят, а най-странното за един случаен наблюдател бяха шестте пръста на всяка от ръцете. Статуята рязко контрастираше с мургавата кожа, черната коса и съвсем човешките пропорции на Хуфу.

Сфинксът лежеше в гигантското си каменно ложе от хилядолетия, отпреди времето на фараоните. На пръсти се брояха онези, на които бе известно защо е бил построен и какво точно обозначава. За всички останали, освен за тези малцина богоизбрани, пространството между лапите на статуята бе строго забранена територия.

Хуфу, който бе наследил баща си още в юношеска възраст, сега бе мъж в средата на своето жизнено поприще. Той бе управлявал близо три десетилетия, през които Египет се намираше в мир със съседите си, а в пределите на страната цареше благоденствие. Мирът и богатството бяха позволили на Хуфу да завърши строителния план за Гиза, който бе предаден от Боговете на Сенките и от тях на фараоните от последните три поколения.

Грамадното количество камъни, необходимо за вдигане на пирамидата, бе прекарвано нагоре по реката с тръстикови салове. Хиляди работници разтоварваха каменните блокове, превлачваха ги до мястото на строежа и после ги подреждаха върху нарастващата постройка под строгия поглед на инженерите жреци, които следваха стриктно спуснатите им свише свещени планове.

Червеният камък бе издигнат от недрата на Платото — от един от дуатите (подземни кухини), наричани още Пътищата на Росту, по които можеха да вървят само Боговете и техните жреци. Никой не знаеше от какво е издялан, но от шлифоването му до монтирането на върха на пирамидата инженерите бяха следвали прилежно чертежите.

В лявата си ръка проснатият по очи фараон държеше скиптър, на чийто връх бе поставена лъвска глава. Очите на лъва бяха яркочервени, досущ като тези на статуята, само че светеха злокобно, сякаш озарени от вътрешна светлина. Преди малко Асим, главният жрец, бе събудил фараона и му бе подал с трепереща ръка жезъла с лъвската глава.

Хуфу се забави колкото да се наметне и веднага изтича от двореца при Сфинкса, както го бе учил да прави баща му всеки път, когато очите на скиптъра се пробудят. И щом се просна пред статуята, подхвана молитвени песни. Статуята бе изображение на Хор, сина на Изида и Озирис — Боговете, основали Египет в зората на времето и управлявали през Първата му епоха. От баща си и жреците Хуфу знаеше, че в края на Първата епоха Боговете предали управлението на своите Сенки, последователите на Хор, с което започнала Втората епоха. Сетне на свой ред Сенките предоставили властта на хората и първият фараон поел управлението на Средното царство от Третата епоха.

Освен него пред статуята беше само Асим — главният жрец на култа към Изида. Дясната му ръка бе сгърчена и разкривена — мускулите и сухожилията й били прерязани още когато Асим бил съвсем малък. На мястото на лявото му око зееше дупка, кожата върху нея бе сбърчена и потъмняла от нажежения ръжен, с който му бяха извадили окото. Глезените и подбедриците му бяха старателно пристегнати с лико, защото някога сухожилията им също били частично прекъснати. Старецът не можеше да тича, нито да върви бързо. Освен това бе кастриран малко преди началото на съзряването.

Всички тези интервенции бяха извършени съгласно изискванията на култа, но Асим и Хуфу знаеха, че зад зловещата им същност се крие определена причина. Целта бе животът на жреца да се превърне в постоянно мъчение, та докато изпълнява задълженията си, да не пожелае вечното съществувание, както и източника на безсмъртието — Граала, — за който се казваше, че се намира някъде под краката им, под статуята, пред която сега Хуфу скланяше глава. Донесеният от Асим скиптър бе ключът към Пътищата на Росту, а Асим и подчинените му бяха единствените, слизали в тези тунели.

На врата на Асим бе окачен медальон с отворено око — символът на неговата служба. Култът, който проповядваше, бележеше началото си преди много, много години — във времената преди Първата епоха на Египет, когато хората обитавали земя в самия център на Великото море, отвъд Срединното море, в което сега Нил изливаше водите си. В земята на Боговете, които по-късно ги прокудили и унищожили родината им. Жрецът стоеше на пет крачки зад фараона и шепнеше молитви на древния език, известен само на свещенослужителите. На лицето му бе изписана уплаха.

Щом привърши с молитвите, Хуфу стана и погледна Асим. Жрецът кимна. Хуфу положи скиптъра във вдлъбнатината на пиедестала, върху който се издигаше статуята. Вдлъбнатината имаше същите очертания като статуята.

Пиедесталът засия, после скиптърът потъна в него. Горната каменна плоча хлътна навътре, разкривайки отвор с широчина шест стъпки. Тунелът, който започваше под него, бе осветен с мъждива светлина, проникваща през скритите в стените отвори. Хуфу се поколеба, сетне неохотно пристъпи в тунела. Жрецът го последва — движеше се чевръсто въпреки недъгавите си крака. Каменната плоча се плъзна над главите им.

Хуфу забърза навътре в тунела. Стените му бяха гладко издялани, с умение, каквото не притежаваха и най-добрите му зидари, но фараонът, чието сърце туптеше бясно, нямаше време да се полюбува на изработката им. Той бе върховен господар от второто разклонение на Нил чак до Срединното море на север и много народи отвъд границите на неговата държава му плащаха данъци, но тук, на Пътищата на Росту, във вътрешността на платото Гиза, той бе само прислужник на Боговете. Баща му никога не бе слизал долу, нито бащата на неговия баща, нито някой друг от рода им. Това бе възможност, от която всички се страхуваха, но очакваха.

Жрецът не бе произнесъл нито дума, откакто му подаде скиптъра, но така гласеше законът в Египет — никой не можеше да заговори фараона преди той да му е позволил.

— Асим.

— Да, господарю?

— Какво ни чака? — Хуфу не спря, докато говореше; слизаше все по-надолу. Подметките му стържеха по гладките камъни.

Гласът на Асим бе притихнал, но рязък.

— Това са Пътищата на Росту, построени от самите Богове през Първата епоха, преди управлението на Сенките на Боговете и много преди да дойдат на власт фараоните. Знае се, че тук долу има шест дуата. Бих казал, господарю, че слизаме в един от тях.

— Не си ли идвал в тези дуати?

— Не, господарю. Ходил съм само там, където е изисквал от мен дългът.

Хуфу овладя раздразнението си, породено от потайния начин, по който му отвръщаше жрецът.

— А дуатът, в който отиваме сега?

— В този, господарю, не съм идвал никога. Говори се, че в един от тези дуати се намира Архиварната — историята на времето преди началото на всяка друга история. Времето, когато Боговете са властвали отвъд хоризонта, далеч преди Първата епоха в Египет. Старото царство на Боговете, отвъд Великото море.

Хуфу не се интересуваше нито от историята, нито от Боговете, а само от бъдещето.

— Казано е също, че там се намира Граалът, който крие дара на вечния живот.

Асим кимна.

— Така е казано, господарю.

— Но ти не мислиш, че отиваме при него?

— Не е изключено, господарю. Завещано е, че ще получим Граала, когато Боговете се завърнат, и пак ще се присъединим към тях. Дали пък построяването на Голямата пирамида не е край на дълговечния план, започнал още в началото на Първата епоха? Дали вече не сме си върнали благоразположението на Боговете? Що се отнася до мен, не съм зървал нито Архиварната, нито Граала, господарю.

— Може би не си се вглеждал достатъчно внимателно — подметна Хуфу и си помисли с гордост, че изграждането на пирамидата наистина е подвиг, достоен за Боговете. Макар че разполагаха с готови чертежи, инженерите му неведнъж даваха воля на опасенията си, че не ще съумеят да се справят. Други, преди тях, бяха опитвали подобни строежи на различни места и в по-малък мащаб, ала неизменно се бяха проваляли, а постройката в Сахара направо се бе срутила. Като използва практическите умения, натрупани от тези опити в продължение на векове, и като се уповаваше на плана на Боговете, Хуфу от самото начало се бе изпълнил с увереността, че ще успее — както и стана накрая.

Стигнаха едно разклонение. Пътят надясно бе равен. Другият се извиваше вляво и слизаше надолу. Хуфу бе предупреден накъде трябва да върви, макар че никой от предците му не бе слизал долу. Фараоните управляваха на повърхността — тук, под земята, властваха Боговете.

Той свърна наляво. В тунела бе хладно, ала въпреки това лицето му бе обляно в пот. Той, който бе наблюдавал как обезглавяват по негова заповед десетки хиляди, пълновластният господар над живота на своите поданици, изпитваше страх за първи път, откакто бе седнал на трона. Но под покривалото на страха се спотайваше надеждата, защото Хуфу непрестанно си повтаряше онова, което му бе казал баща му — че някъде в края на Пътищата на Росту, скрит под земната кора, лежи ключът към безсмъртието, златният Граал, обещан им от Боговете. И че ще настъпи ден, когато Боговете ще го предадат на онзи, когото са избрали. Въпреки песимизма на Асим дали днес не бе този ден и нямаше ли да е той избраникът? В края на краищата, както сам Асим бе отбелязал, негово дело беше завършването на Голямата пирамида след двайсет години къртовски труд — истинско чудо на света, сътворено според плановете на Боговете. Той бе поставил и червения камък, извлечен от Асим и другите жреци една нощ на повърхността от дълбините на пустинята.

Тунелът свършваше с каменна стена. Асим свали медальона от шията си и го постави в едва забележима вдлъбнатина в центъра на камъка. Появиха се очертания на врата, после стената се плъзна нагоре. Асим пристъпи вътре и даде знак на фараона да го последва. Хуфу прекрачи прага и се озова в малка кръгла кухина, широка двайсетина стъпки. В центъра на кухината стърчеше висок тесен червеникав кристал — начупената му повърхност хвърляше отблясъци. От върха на кристала се подаваше дръжка на меч. Хуфу пристъпи напред, привличан неустоимо от кристала. Асим вървеше до него. Сега вече и двамата видяха, че в кристала е вдълбана покрита с орнаменти ножница. Никога преди това фараонът не бе виждал такъв кристал, нито толкова фино обработен метал.

— Нарича се Екскалибур — каза Асим. — Стисни дръжката, фараоне. Извади меча от кристала.

Хуфу се пресегна и сграбчи дръжката. Напъна леко и ножницата без видимо усилие се измъкна от кристала.

— Сега извади меча, господарю.

— Защо? — поколеба се Хуфу.

— Защото той ще отключи червения камък, който поставихме на върха на пирамидата, за да може да действа, както му се повелява.

— А не е ли неразумно? Какво ще стори камъкът?

— Казвам ти, каквото са ме учили, господарю. Това е много важно.

Хуфу понечи да изтегли меча. Дръжката се разтресе и вибрациите й се предадоха на тялото му. Острието се показа докрай.

Хуфу се олюля и отстъпи назад. Кухината се изпълни с ослепително златисто сияние. Хуфу премигна стреснато, когато гладко шлифованите стени трепнаха и оживяха. По повърхността им пробягаха неясни изображения, толкова бързо, че той не беше в състояние да ги проследи: грамаден златен палат, пред който построената от фараона пирамида щеше да е като джудже, разположен на хълм над красив град от бял камък и заобиколен от седем напълнени с вода рова; прояден от вълните остров с три вулканични планини в краищата му, усамотен насред океана; скалиста, безжизнена пустиня с планини, заобикалящи пресъхнало езеро; заснежена равнина, скована от могъщи ледове; чудна страна, където пясъкът бе червеникав, а хоризонтът — закрит от планини, и още картини, сменящи се с нарастваща скорост. По някакъв неуловим начин той чувстваше връзка с тези места.

Внезапно стените почерняха, после се появи друго изображение: небе, обсипано със звезди, но толкова много, че Хуфу дори не можеше да ги преброи, и тези звезди се движеха трескаво и описваха кръгове върху стените.

Отново чернота, а сетне нова картина: този път на повърхността над тях, но погледната под ъгъл, поради който в началото се затрудни да разпознае местността. Виждаше Сфинкса и отвъд него завоя на Нил, но от голяма височина, и му трябваше време, за да си даде сметка, че вероятно така изглежда всичко, погледнато от върха на Голямата пирамида. Освен това червеният камък сияеше, сякаш вътре в него бе запален огън.

Сред червеникавото сияние се показа човекоподобна фигура, досущ като разположената между лапите на каменното чудовище статуя. Само дето тази фигура беше прозрачна.

Хуфу още се бореше с всички тези чудеса, когато фигурата неочаквано заговори. Говореше с напевен, но съвършено непознат за Хуфу език.

— Разбираш ли какво казва? — обърна се той към Асим, но шепнешком, сякаш се боеше, че фигурата ще ги чуе.

— Това е езикът на Боговете, господарю. Учил съм го, доколкото познанието за него се е съхранило в нашето съсловие.

Хуфу махна нетърпеливо с ръка на жреца да превежда.

— Надявахме се Голямата пирамида да повика нови Богове — заговори Асим, извил глава на една страна и затворил очи, изцяло съсредоточен върху превода. — Такъв беше нашият план, но не се получи. Вместо това дойдоха враговете. — Асим протегна здравата си ръка и посочи с пръст. — Дойдоха от небесата.

Хуфу погледна към тавана на кухината. Над него се простираше нощно небе. Нощта бе съвсем ясна, без нито едно облаче.

— Какви са тези врагове? — попита той, но Асим не го слушаше.

— Древният враг на Боговете — отвърна накрая. — Убиецът на всичко живо. Враг, надарен с търпението на… — Асим поклати глава. — Тази дума не ми е позната, но символизира търпение на камък, безкрайност. А най-точният превод на враговете е както когато се събират скакалците — рояк, гъмжилото.

Хуфу бе виждал рояци от скакалци, толкова гъсти, че превръщаха деня в нощ. Опита се да си представи какъв ще е този рояк, че да плаши дори Боговете, но не можа. Видението продължаваше да говори, с глас почти като песен на птица.

— Червеният камък — който наричат Главния страж — ще спре древните врагове — оповести Асим и в същия миг фигурата млъкна. — Екскалибур контролира силата на Стража. Докато мечът е в ножницата, Стражът не може да действа. Вие го извадихте и сега той е задействан. Главният страж ще се пребори с Древния враг.

Хуфу се обърна към жреца.

— Как ще го направи този Главен страж? И какъв е този Древен враг?

Асим гледаше нагоре. После посочи изображението на тавана, където се виждаше небето над пирамидата.

— Този враг, господарю.

Хуфу вдигна глава и се облещи. Високо в небето се виждаше тъмна точка, която бързо се увеличаваше. Докато се спускаше, тя постепенно придобиваше ясни очертания и Хуфу почувства, че стомахът му се свива от страх. Това беше грамаден черен летящ паяк — единственото, на което му заприлича. Имаше осем крака, стърчащи от овалното тяло. Беше толкова голям, че сянката му покриваше цялата пирамида.

— Как ще се пребори Стражът с това чудовище? — прошепна Хуфу.

— Като извади меча от ножницата, ти му възвърна силата — отвърна Асим. — Гледай мощта на Боговете, господарю мой.

На Хуфу му се искаше да го удуши, но не можеше да откъсне поглед от снижаващото се чудовище. Внезапно от върха на червения камък се отдели златиста сфера, прониза небето и се насочи право към паяка. Чудовището отскочи встрани. Хуфу не откъсваше поглед от него. Междувременно втора сияеща сфера литна нагоре. Яркочервени пламъци изригнаха от страната на черния паяк, който се стрелна нагоре, опитвайки се да избяга.

Трета сияеща сфера го застигна и го обгърна изцяло. Паякът се издигаше все по-високо, насочваше се на запад. Последва разтърсваща експлозия и Хуфу се олюля. Когато отново вдигна глава, небето беше пусто.

Златистото сияние в кухината загасна и Хуфу едва не се строполи на пода, усетил, че е на предела на силите си. Но подскочи, когато фигурата заговори отново.

— Сега вече сме в безопасност — превеждаше Асим. — Но… — той направи пауза, затворил очи, съсредоточен върху превода — тя не е в безопасност.

— Кое не е в безопасност? — настоя да узнае Хуфу.

— Голямата пирамида. Главният страж. Пирамидата не изпълни предназначението си. Тя повика Древния враг, а не Боговете. Щом враговете дойдоха веднъж, ще се появят и втори път. Това, което ги привлича тук, трябва да бъде разрушено.

Фигурата продължи да чурулика още около минута, но Асим мълчеше. Накрая тя млъкна, превърна се в тънка червена линия и се стопи.

Асим отвори очи.

— Казаха ми какво трябва да се направи. Фараоне, върни меча в ножницата.

Хуфу изпълни нареждането.

— Ела, господарю. — Асим го подкани с ръка към тунела. — Чака ни много работа.

Фараонът бе така поразен от събитията, разиграли се пред очите му, че дори не възрази, че жрецът му нареждаше какво да прави. И последва Асим, стиснал прибрания в ножницата меч.

Останките на разузнавателния кораб изпопадаха в безлюдната западна част на Гиза. Сред тях имаше едно черно ядро, дълго приблизително петнайсет стъпки — металната му повърхност дори не бе надраскана от експлозията. Докато ядрото наближаваше земната повърхност, скоростта му започна да се забавя под въздействието на някакъв вътрешен механизъм, взаимодействащ с електромагнитното поле на Земята. Ала въпреки това падането бе достатъчно бързо, че от външната му повърхност да се отделя топлина, превръщайки го в сияещо тяло в небето. Макар и позабавило скоростта си, ядрото се удари в една дюна с достатъчна сила, за да се забие дълбоко в пясъка.

Около час след катастрофата към мястото, където бе паднало ядрото, се приближи камилар. Беше либиец, тръгнал за пазара в Кайро, зърнал от десетина мили падащата звезда. След като остави сина си да наглежда кервана, либиецът, теглен от любопитството си, се отправи към мястото, където бе паднала звездата.

Вече бе подминал няколко места, където се въргаляха изгорели останки, но знаеше, че светещият предмет се е забил надълбоко в пясъка. Още щом доближи високата шейсет стъпки дюна, камиларят забеляза разровения пясък на мястото на сблъсъка, спря камилата в подножието на дюната и скочи от седлото. Вятърът развя полите на наметалото му.

Той спря и се огледа. Имаше чувството, че го наблюдават, но наоколо не се виждаше жив човек.

Чу някакъв звук и се обърна. Приличаше на стържене. После всичко утихна и отново се чуваше само свистенето на вятъра. Либиецът доближи дюната, откъдето, както му се бе сторило, идваше звукът. Отново чу нещо, но сега сякаш бе само шумолене. Мъжът пристъпи още малко напред и застина неподвижно. Имаше чувството, че в дюната се спотайва нещо. Нищо не помръдваше и макар слънцето да печеше плещите му, по гърба му преминаха хладни тръпки. Либиецът измъкна кривия кинжал от пояса си. Шумът постепенно се усилваше.

Събрал кураж, камиларят пристъпи още няколко крачки напред и се озова в самото подножие на дюната. Звукът идваше съвсем отблизо. Либиецът заби острието на кинжала в пясъка — то не срещна никакво съпротивление. Удари отново и отново.

Накрая измъкна кинжала и завъртя глава. Нищо.

Изпод пясъка се показаха пипала, които обвиха краката му. Започнаха да го теглят неумолимо надолу, макар камиларят да удряше сляпо към онова, което се спотайваше долу. Писъкът му секна в мига, когато главата му изчезна под пясъците. Камилата подскочи уплашено и се втурна към пустинята.

Възцари се тишина.

На четвърт миля източно от дюната две черни очи бяха наблюдавали странната среща. Притежателят на тези очи изчака още няколко минути, без да откъсва поглед от мястото, където бе изчезнал либиецът, после тихо се спусна по склона на дюната към камилата, която го очакваше долу, и потегли към Гиза, откъдето бе дошъл. Слънцето се отразяваше от масивния пръстен, който мъжът носеше на дясната си ръка, и гравираното там отворено око лъщеше. Ръката с пръстена бе положена върху гривата на камилата, но трепереше толкова силно, че мъжът я вдигна, за да не обезпокои животното, което само налучкваше пътя към дома.

Същата нощ фараонът бе издал заповед никой да не излиза на платото, ала поданиците му и без това бяха уплашени заради страховития бой, разиграл се в небето. Хуфу и Асим стояха на покрива на храма в подножието на пирамидата. Нощта бе съвсем ясна. Червеният камък бе загаснал, а Екскалибур беше прибран в ножницата си, привързана за пояса на фараона.

Хуфу все още си представяше ясно черния паяк, спуснал се от небето. Макар да не знаеше каква е природата му, той не се съмняваше, че в него се крие заплаха. Съществата, които го командваха, несъмнено бяха достатъчно силни, за да карат дори Боговете да се страхуват.

— Какво чакаме?

— Когато мечът е в ножницата — отвърна Асим и спря търсеше подходящите думи, — колесниците на Боговете не могат да приближат червения камък. Трябва да го извадите, господарю.

Хуфу оголи меча. В същия миг камъкът се озари в ярко сияние. Асим продължи:

— Сега вече достъпът до камъка е открит.

— За кого? За колесницата на Боговете?

— Виж, господарю. — Асим сочеше на север.

Нещо се приближаваше в небето. Хуфу напрегна очи и изведнъж осъзна, че това е още един летящ паяк. Не, този предмет имаше формата на преобърната чиния, а сиянието му бе като онова, което бяха видели в подземната кухина.

— Колесницата на Боговете — прошепна Асим.

Нещото прелетя над тях и увисна над върха на пирамидата, на петстотин стъпки над тях. Ослепителен лъч бликна от основата му и обгърна Главния страж — същия, който бяха вдигнали там с неимоверни усилия едва миналата седмица. Макар да бе по-голям от блоковете, които изграждаха пирамидата, Хуфу знаеше, че е по-лек, а това вероятно означаваше, че е кух. Никой не знаеше от какво е направен, тъй като червеникавата му повърхност блещукаше и хората се страхуваха да я докосват.

Хуфу се отдръпна втрещено, когато Главният страж неочаквано се откъсна от върха на пирамидата и се издигна във въздуха, сякаш бе омагьосан. Следван от Стража, златистият обект започна да се отдалечава на север, в посоката, от която се бе появил. Хуфу го изпроводи с поглед, докато не се скри в нощното небе, после се обърна към Асим.

— Къде отива?

— На сигурно място, господарю. Където ще е отделен от ключа.

— Защо трябва да са разделени?

— Главният страж ще е в по-голяма безопасност, ако ключът не е при него. — Асим уморено потърка слепоочията си. — Мечът, който сега е у вас, някога е принадлежал на самите Богове. Чрез него те са управлявали Стража, а той е властвал над царството.

Хуфу огледа гладкото острие. Никога не бе виждал толкова фин метал.

— Значи това е могъщо оръжие — промърмори той.

— Така е — потвърди Асим. — Най-вече защото контролира силата на Главния страж. Който държи този меч, има голяма власт.

— И сега какво?

— Наредихте ли на войниците си да претърсят пустинята за останки от черния паяк, господарю?

— Не откриха нито следа от небесното чудовище, но въпреки това задържаха всички хора, които срещнаха в района.

Асим кимна.

— Задържаните ще вземат участие в това, което ще предприемем утре.

— Какво по-точно?

— Господарю, утре трябва да разрушим нещо, което твоя народ изграждаше в продължение на двайсет години. — Той посочи с ръка. — Облицовката на пирамидата трябва да бъде свалена.

— Защо?

— Тя изпраща сигнали, господарю, но не доведе Боговете, както се надявахме, а техните врагове.

Хуфу знаеше, че пирамидата се вижда от много далече. Опита се да си представи как ли е изглеждала откъм небето, когато я е зърнал черният паяк. Не му се искаше да дойде отново.

— Ще го направя.

Спотаен в тъмните сенки на купчина натрошени камъни, наблюдателят от пустинята бе проследил същата сцена, на която бяха станали свидетели Хуфу и Асим. Той си отбеляза внимателно посоката, в която бяха изчезнали златистият диск и Стража. Въпреки тъмнината успя да запише всичко това върху парчето пергамент, което носеше. Докато ръката му се движеше върху пергамента, пръстенът с окото отразяваше разпиляната звездна светлина.

Когато приключи, той се запрокрадва уверено към една малка колиба на брега на Нил. Щом стигна там, провери отново записките си, за да е сигурен, че всичко съответства, сетне ги нави и ги пъхна в цилиндричен калъф, който залепи с восък и накрая запечата с пръстена.

Скри калъфа под дрехите си и седна, скръстил нозе, на прашния под, в очакване да изгрее слънцето. Беше успял да заобиколи разпръснатите из пустинята войници на фараона, промъквайки се по потайни пътеки. Успя да забележи, че хората от кервана на камиларя бяха докарани в селището, оковани във вериги, и че изчезналият в пясъците мъж е сред тях.

Чакаше го един доста интересен ден.

Клането започна на зазоряване.

Великият фараон Хуфу, син на цар Шеферу и царица Хетпехерес, владетел на Средното царство, наблюдаваше с безстрастно лице реките от кръв, стичащи се по гладката фасада на Голямата пирамида.

Седеше на позлатен трон на плоския връх, където доскоро бе разположен Главния страж. Под него бяха поставени четири жертвени платформи, над които се трудеха жреците на Изида.

Асим работеше чевръсто, тъй като имаше още хиляди гърла за прерязване. Опашката от нещастници с превити рамене се виеше по дървеното скеле и стигаше до една малката платформа на самия връх, където Асим размахваше Екскалибур, меча на Боговете, местеше се от една платформа на друга и посичаше вратовете на обречените. Войниците се грижеха опашката да се движи равномерно. Тук бяха всички работници — дори тези, които само бяха надзървали в пирамидата. След като Асим приключеше с работата си, единствено Хуфу и той самият щяха да знаят какво се крие вътре.

Веднага щом поредният работник изкачваше върха, двама войници го сграбчваха за ръцете, хвърляха го по гръб на жертвеника и един жрец изпъваше главата му назад, за да дойде Асим и да му пререже гърлото. Бликналата от шийните артерии кръв се стичаше в специален улей, събираше се в тръба и накрая се разпръскваше по фасадата на пирамидата. Три от стените й бяха окъпани в червено и свещениците вече обръщаха тръстиковата тръба към четвъртата. Кървавото покритие придаваше зловещ вид на гигантската постройка.

Затъпели от годините изнурителен труд, обкръжени от войници, привикнали да се подчиняват безпрекословно на фараона и Боговете, мъжете чакаха безропотно на опашката. Понякога някой от тях се стрелваше назад в опит да избяга, но войниците го настигаха, намушкваха го с копията си и отнасяха тялото му на върха.

Не само работниците и жреците бяха обречени на смърт, но и тези, заловени предния ден в пустинята. Либиецът, който бе дръзнал да доближи пясъчната дюна, едва влачеше окованите си във вериги нозе. Когато дойде неговият ред и жреците извиха главата му назад, погледът му попадна върху Екскалибур. Внезапно покорството му изчезна и той започна да се бори с войниците. Асим прекара бързо острието през шията му, ала тялото на либиеца остана изпънато въпреки фонтаните кръв, които бликаха от прекъснатите артерии.

Асим отстъпи учудено, вдигнал меча пред себе си, сякаш за да се защити. Двамата войници, довели обречения, продължаваха да го стискат за ръцете.

Либиецът се освободи и с отсечени удари им скърши вратовете. Асим използва тази възможност, замахна и го промуши в корема.

Нечовешки крясък излетя от широко разтворената уста на прободения. Изправен зад редицата войници от личната си гвардия, Хуфу наблюдаваше сцената само от десетина крачки. Фараонът извика от ужас, когато Асим нанесе повторен удар и в същия миг тялото на либиеца се разпори отвътре. От окървавените му гърди се подаде закривено пипало.

Израстъкът бе сивкав и завършваше с три пръста, които се свиваха и разтваряха, търсейки жертва. Тялото на либиеца бе прегънато под неестествен ъгъл, сякаш гръбнакът му се бе превърнал в отпусната струна. Асим замахна с меча и отсече края на пипалото. Отсечената част падна на каменния блок и започна да подскача, като че ли бе върху нагорещен метал, а остатъкът се скри в тялото. Жрецът отстъпи назад, но продължаваше да държи меча вдигнат.

— Какво беше това? — попита Хуфу.

Асим заби още няколко пъти острието на меча в тялото, но този път не последва реакция.

— Изгорете трупа — нареди той на войниците. — А пепелта разпилейте.

След това се обърна и се приближи към фараона, като бършеше потта от челото си.

— Беше Древният враг, господарю. Дошъл е с птицата, която видяхме вчера.

Хуфу бе толкова объркан, че само поклати глава.

— Врагът на Боговете и нашият враг.

— Как е влязъл в човека?

— Нямам представа, господарю. Вчерашното видение ме предупреди да внимавам.

— Но как е оцелял? Нали видяхме, че птицата пада в пламъци?

— Това също не зная, господарю, но видението ме предупреди, че може да се появи сред нас. Каза ми да използвам меча, за да го убия.

Хуфу погледна острието в ръцете на Асим.

— Това оръжие наистина е могъщо.

— Изковано е, за да служи на абсолютния владетел.

Хуфу кимна, сякаш тази мисъл вече му беше минала през ума. Даваше си сметка, че оръжие с подобна сила крие както необятни възможности, така и страшни опасности.

Асим даде знак на войниците да продължат с прекъснатата екзекуция на работниците. Когато и последният работник бе посечен, а тялото му — хвърлено от пирамидата и изгорено, и четирите страни на гигантската каменна постройка бяха оцветени в червено. Случката с либиеца не се повтори.

Над пет хиляди нещастници изгубиха живота си само за четири часа. Когато Асим отново застана пред Хуфу, ръцете му трепереха от изтощение. Той подаде меча на фараона и Хуфу побърза да го прибере в ножницата.

— Направих, както ми наредиха Боговете — промълви Асим. — Сега твоите хора трябва да довършат заръката за пирамидата.

Хуфу издаде необходимата заповед. Войниците замениха копията си с чукове и започнаха да къртят варовиковата облицовка на каменните блокове, за която строителите бяха положили толкова големи усилия. Парчетата се търкаляха надолу, вдигайки бял прахоляк.

Хуфу наблюдава известно време как върви този процес, но после се спусна по скелето, следван от Асим. Щом слязоха долу, двамата се отправиха към Сфинкса. Статуята на Хор между лапите на чудовището бе демонтирана и на нейно място бе поставена друга — издялана от камък. Рано същата сутрин Асим и помощниците му бяха свалили оригинала в подземията по причини, които запазиха в тайна. Мъжете, които бяха помогнали за пренасянето, също намериха смъртта си. Хуфу и Асим спряха между каменните лапи, далеч от всеки, който би могъл да подслуша разговора им.

— Господарю, издай заповед никой да не записва събитията от този ден — каза Асим.

Хуфу не отговори. Беше се събудил с надеждата, че това ще е денят на неговото безсмъртие, а вместо това бе присъствал на обезличаването на най-великото си постижение. Беше се надявал, че вдигането на Голямата пирамида ще му осигури благосклонността на Боговете. Вместо това всичко около него се рушеше. Не беше трудно да издаде заповедта, за която настояваше Асим. И без това усещаше, че сред народа витаят страхове — заради летящия паяк, убийствата, чудовището, което се бе спотайвало в либиеца, и оскверняването на фасадата на пирамидата. Един облак закри слънцето и Хуфу неволно потрепери.

— Какво да направя с меча? — попита той — Може би трябва да го задържа, в случай че ни нападнат отново.

— Не мечът спря врага, а Главният страж — обясни Асим. — Без облицовката си пирамидата вече няма да привлича Древния враг. — Асим посочи Екскалибур — Лишен от меча, Стражът е безсилен.

— Как е възможно?

— Не зная — това е, на което са ме учили.

— Защо вместо меча не използва твоя церемониален кинжал?

— Защото мечът притежава и друга сила — отвърна Асим. — Както сам видя, само той е в състояние да убие онова, което се беше спотаило в човешкото тяло — дори ако е безсмъртно.

— И какво беше то?

— Древният враг.

— Безсмъртен. Да не би да е пил от Граала?

— Съмнявам се — рече Асим. — Въпреки това всички, които са слизали в тунелите, трябва да умрат.

— Не те разбирам.

— Аз също не разбирам много, господарю. Правя само това, което ми нареждат Боговете. Мечът е ключ, който трябва да бъде скрит отново.

— Но защо Боговете ни накараха да я построим — Хуфу посочи пирамидата, — след като тя вика само врагове?

— Боговете се надяваха, че ще повика други Богове от небесата.

Хуфу вече бе чул този отговор и той само усили отчаянието му.

— А сега? — попита той. — Сега какво да правя?

— Ти управляваш, господарю.

— Какво да правя с Екскалибур? — повтори Хуфу.

— Докато още е в ножницата, аз ще го отнеса долу в един от дуатите, където Боговете могат да го открият, ако им потрябва. Ще е нужен и на Главния страж, като се върне.

От една страна, Хуфу изпитваше неохота да се раздели с меча. В края на краищата това оръжие, създадено от самите Богове, притежаваше приказна мощ. Но от друга, го плашеше мисълта за отговорностите и нещастията, които то можеше да му навлече. Той го разкопча от кръста си, подаде го на Асим и жрецът го скри под робата си.

Асим остави Хуфу да наблюдава разрушаването на облицовката на пирамидата и с помощта на скиптъра отвори каменната врата в подножието на Сфинкса. Щом се спусна надолу, вратата се върна на мястото си.

Асим заслиза по каменния коридор, стиснал скиптъра в едната ръка и меча в другата. Скоро обаче спря и завъртя глава, доловил, че нещо не е наред. Почака няколко секунди, после продължи. Когато стигна разклонението, сви надясно, но веднага спря, защото на пътя му се бе изпречил някакъв човек.

Асим държеше меча пред себе си, но острието все още бе прибрано в ножницата.

— Каджи. Знаех, че ще се появиш. Душиш наоколо като плъх.

— По-добре плъх, отколкото роб — отвърна Каджи.

Асим плю в краката му.

— Наблюдатели! Вие предадохте нашата професия.

Каджи поклати глава.

— Ние сме я предали, така ли? И кого предадохме? „Боговете“, които ни оставиха да се борим сами? Които позволиха да разрушат домовете ни и да избият сънародниците ни? Какво свърши днес? Колцина намериха смъртта си в ръцете ти заради твоите „богове“? Колко още ще трябва да умрат?

— Ти си Наблюдател — рече Асим. — Според законите на твоя орден не можеш да предприемаш нищо. Махни се от пътя ми.

Каджи не помръдна.

— Имах трима братя и шестима племенници. Те загинаха днес на пирамидата. Както и двама от синовете ми.

Асим неволно отстъпи назад.

— Заклел си се само да наблюдаваш.

— Вече не съм Наблюдател. Остана ми един-едничък син — той ще е следващият Каджи. Следващият Наблюдател на Гиза и на Пътищата на Росту.

— Но клетвата остава в сила — припомни му Асим и пак отстъпи назад.

— Нали знаеш, че зад нас стоят други — отвърна Каджи. — „Онези, които действат“. — Каджи вдигна ръце и Асим забеляза, че е свалил пръстена със знака, че е водач на своя орден. — След като отворих вратата към Пътищата на Росту, оставих пръстена на място, откъдето да го вземе синът ми.

Асим трепна и отново вдигна меча, но без да оголва острието.

— И какво ще спечелиш, ако ме убиеш?

Каджи се изсмя дрезгаво.

— Не си чак толкова важен.

— Тогава защо…

— Екскалибур — каза Каджи. — Той е техен. Той е ключът. Искам го.

— Не можеш да го вземеш. Той принадлежи на Боговете.

Каджи посочи раните на Асим.

— Поглеждал ли си се някога? Видял ли си какво са направили с теб?

— Това е цената на службата.

— Но защо? Каква е ползата от подобна служба?

— Вечният живот — отвърна Асим. — Правото да пия от Граала.

— Граалът е скрит тук от зората на времето. Никой не ни позволи да отпием от него.

Гласът на Асим премина в шепот.

— Все някой ден и това ще стане. Ако не с мен, с някой от последователите ми. Но само с тези, които истински вярват.

Каджи пристъпи напред. Беше в обсега на меча, но Асим все още не го вадеше.

— Не ти ли е хрумвало някога, че да пиеш от Граала може да не се окаже чак толкова здравословно?

Асим го погледна с разширени очи, после премигна и поклати невярващо глава.

— Екскалибур — припомни му Каджи.

— Мечът е на сигурно място — отвърна с поукрепнал глас жрецът.

— Това място за безопасно ли го смяташ? — Каджи не изчака отговора. — Твоите богове воюват помежду си. И двете страни знаят за Пътищата на Росту. Трябва да бъде скрит другаде, инак днешното бедствие ще се повтори.

— Но Древният враг… — поде Асим.

— Да, Древният враг — кимна Каджи. — Екскалибур трябва да бъде защитен и от него. Видях какво се случи на върха на пирамидата. Защо мислиш, че този е бил единственият оцелял враг?

— Беше и аз го унищожих.

— Но не можеш да си сигурен. Наблюдавах, когато Древният враг нападна либиеца в пустинята на запад оттук. Сигурен съм, че ни дебнат нови опасности. Мечът трябва да бъде отнесен далеч оттук.

Асим се намръщи.

— Какво знаеш за Древния враг?

Лицето на Каджи стана непроницаемо.

— Според легендите… — Той млъкна.

— Кой ти каза да идеш в пустинята? — прекъсна го Асим. — Защо… — Асим така и не можа да завърши изречението, тъй като в същия миг Каджи заби кинжала в гърдите му.

Асим се строполи мъртъв на пода на тунела. Каджи се наведе и смъкна наметалото от мършавото му тяло, загърна се в него и си сложи качулката. Едва тогава вдигна Екскалибур и скиптъра и тръгна нагоре.

Хуфу бе сам на покрива на храма до пирамидата. Около една трета от варовиковата облицовка вече бе свалена. Прииждаха цели тълпи бедняци — отнасяха безценния строителен материал.

Фараонът чу, че войниците му прибират копията, и се обърна. Една мършава фигура, загърната в жреческо наметало, се катереше, не без усилие, по стълбата. Трябваше да е Асим — още повече, че държеше меча.

— Нали каза, че ще го оставиш под земята? — попита той. — Размисли ли?

Загърнатият мълчаливо се приближаваше към него. После внезапно извади меча и опря острието му в гърлото на втрещения фараон. Хуфу почувства хладината на метала и замръзна.

— Асим, да не си се побъркал?

Мъжът си свали качулката. Беше непознат.

— Кой си ти?

— Човек. Също като теб. Казвам се Каджи.

Хуфу втренчи очи в неговите.

— Ще ме убиеш ли?

— Асим е мъртъв. Аз го убих.

Хуфу вдигна очи към пирамидата. Острието потъна още малко в кожата му. За първи път в живота си Хуфу си даде сметка, че е простосмъртен и че може да умре като всеки друг.

— Той те излъга, защото и него го бяха излъгали — каза Каджи.

— За какво ме е излъгал? — попита Хуфу, търсеше трескаво някакъв изход от участта си.

— За Боговете. Обещанията им са лъжливи. — Неочаквано Каджи свали меча и го прибра в ножницата. — Господарю… — Каджи посочи пирамидата. — Виж как постъпиха с народа ти в името на боговете. Дали няма да е по-добре, ако тези богове престанат да са част от живота ни? Ще ти пощадя живота, ако ми дадеш фараонската си дума да управляваш като човек и да не ставаш пионка в ръцете на боговете.

Хуфу преглътна и кимна. След събитията от последните дни бе изгубил всякаква увереност в себе си.

— Да. Ще го направя. Обещавам.

— Не ти вярвам — рече простичко Каджи. — Но ако те убия, няма да постигна нищо, а и ти нямаш голям избор, освен да управляваш като човек. Ако не друго, поне посях в главата ти семето на съмнението. Може би това е всичко, което мога да направя. Съмнение, от което някой ден ще порасте независимост. Способност да мислим сами за себе си. Толкова пъти са ни лъгали — богове и жреци. Време е да изковем своя истина.

И след тези думи Каджи се обърна и изчезна надолу по стълбата. Стражите, зърнали познатото наметало на Асим, му се поклониха почтително. Каджи продължи да накуцва като жреца, докато не стигна Долния храм. Оттук се отправи към брега на Нил, където го очакваше малка лодка и гребец с медальон на Наблюдателите на гърдите.

В лодката имаше дървена кутия, дълга три и половина стъпки. Каджи постави меча вътре и затвори капака. След това подаде цилиндричния калъф с доклада на гребеца. Лодката се откъсна безшумно от брега и потъна в мрака — началото на дългия път към новото местонахождение на Екскалибур.

НАСТОЯЩЕТО

2.

Зона 51, Невада

Лиза Дънкан сведе поглед към окървавената си дреха и докосна с пръсти отвърстието от куршума, който я бе убил. Кожата отдолу бе затворена — нямаше и следа от фаталната рана. Опипа я внимателно, сякаш не можеше да повярва на очите си.

— Коя си ти? — Пред нея стоеше Майк Търкот, положил ръце на раменете й. — Видях те да умираш. — Говореше шепнешком, сякаш не вярваше на думите си. — Държах те в прегръдките си и гледах как животът гасне в теб. Усещах, че умираш.

Един нисък глас с отчетлив акцент накара Търкот да погледне през рамо.

— Тя докосна Граала — каза Яков, сякаш това обясняваше всичко. — Легендите са истина. Тя е безсмъртна.

Като се имаше предвид, че Яков бе този, който я бе прострелял, Търкот не изпитваше особена симпатия към руснака — макар че Яков го бе направил в напразен опит да попречи Граалът да бъде откраднат. Руснакът бе едър и плещест мъж, доста по-висок от Търкот. Беше бивш агент на Четвърти отдел — руския еквивалент на американския „Меджик-12“. Целта и на двете организации бе да следят действията на извънземните на Земята. Както Четвърти отдел, така и „Меджик“ вече не съществуваха, жертви на събития от изминалата година.

Търкот носеше камуфлажна униформа, обвиваща свободно мускулестото му тяло. На ръкава на дясната ръка имаше емблема: стрелка, кама и три светкавици — гербът на американските Специални части. Беше среден на ръст, с къса черна коса, прошарена на слепоочията. Четинестата му брада подсказваше, че от доста време не е имал възможността да се наслаждава на горещ душ и остър бръснач.

— Студено ми е — прошепна Дънкан.

Търкот пусна раменете й и се огледа — сякаш едва сега си даваше сметка, че се намират в моргата и че Дънкан седи на металическата дисекционна маса. Изглеждаше мъничка и уязвима, загърната в окървавената си мантия. Косата й бе полепнала върху темето, лицето й бе бледо и уплашено.

Търкот я взе на ръце и тръгна към вратата. Яков, професор Муалама, Че Лу и майор Куин го последваха — това беше сърцевината на групата, воюваща срещу намесата на пришълците в земните дела. По съвпадение някои от тях командваха в момента и Зона 51.

Търкот отнесе Дънкан при паркирания пред входа „хъмви“, положи я на седалката до шофьора и заобиколи откъм волана. Останалите се качиха отзад — Куин едва успя да затвори вратата преди Търкот да настъпи газта. Той подкара право към големия хангар, издълбан в недрата на Планината на конярите. От едната им страна се простираше дълга писта, която стигаше чак до изсушеното корито на Езерото на конярите. Различни по размер и предназначение хангари и помещения бяха струпани в другия край на пистата, между нея и планината.

Зона 51 се намираше на деветдесет мили северозападно от Лас Вегас, насред безжизнена пустош; бе построена върху земя, която нямаше никаква стойност. Множество планини заобикаляха пресъхналото езеро, за чиято охрана правителството на САЩ бе взело нечувани мерки. Името Зона 51 произхождаше от военното обозначение на въздушната база Нелис, която сега бе само част от целия секретен комплекс.

Мнозина смятаха, че Зона 51 е разположена на това място заради неговата отдалеченост. Причината обаче бе едно потресаващо откритие, направено в първите дни на Втората световна война — намирането на гигантски извънземен космически кораб, скрит в една пещера под Планината на конярите — кораба-майка. С дължината си от над една миля и ширина в центъра около четвърт миля, този летателен съд не само поразяваше с размерите си, но отправяше предизвикателства към учените, пратени да го изследват. Рисунките върху плочки, открити в същата пещера, помогнаха на американците да открият в Антарктида няколко по-малки летателни устройства с форма на летящи чинии, наречени от тях скакалци. Бяха стигнали на Земята в един от хангарите на кораба-майка.

Всички тези открития бяха засекретени на най-дълбоко ниво, както нито една друга тайна, пазена от правителството на САЩ. Създаден бе специален комитет — „Меджик-12“, който да се занимава с изучаването и използването на извънземните артефакти. През следващите петдесет години „Меджик-12“ бе успял да запази откритието в тайна не само от другите страни, но и от американската общественост.

Но никой в „Меджик“ не се досещаше за действителното положение на нещата: че Земята е била посетена от пришълци още преди десет хиляди години и че те са построили първата си база на един голям изолиран остров насред Атлантическия океан — легендарната Атлантида. Около хиляда години по-късно на Земята се приземила втора група от същата раса — аирлианци — и между тях и първооткривателите избухнала гражданска война.

Едната страна била предвождана от пришълец на име Аспасия, а другата се ръководела от Артад. При последвалата жестока битка Атлантида била потопена. Възцарило се несигурно примирие. Аспасия се скрил в една аирлианска база под марсианската повърхност, в района на Сидония, който в модерни времена неведнъж привличал вниманието на земните астрономи със странните си аномалии. Артад и последователите му, кортадите, отишли в Китай, в грамадна подземна гробница близо до Циан Лин и подобно на Аспасия и хората му се подложили на хибернация.

Но през следващите хилядолетия всяка от страните продължила тайната си война срещу противниковата страна. На Земята Аспасия се представлявал от Мисията, водена от периодично подмладяван човек, когото кръстили Сянката на Аспасия и който предавал през поколенията паметта и личността на Аспасия с помощта на ка-огърлицата — устройство, в което непрестанно се въвеждала нова информация, подобно на компютърен диск. Страната на Артад защитавали Онези, които чакат — клонинги между аирлианци и хора и Сенките на Артад, между които били крал Артур и Ши Хуанчжоу, първият китайски император.

В хода на човешката история двете групировки се сражавали подмолно, използвайки хората като пионки в стълкновенията си. Търкот и сподвижниците му вече бяха разкрили много факти, говорещи в полза на тази теория, но все още нямаха представа за истинските мащаби на намесата на извънземните в човешката история. Те знаеха за сблъсъка между крал Артур (Сянката на Артад) и Мордред (Сянката на Аспасия) в стара Британия, за появата и разпространението на Черната смърт — чумната епидемия през Средновековието, за основаването на СС във фашистка Германия, за откриването на атомната бомба с помощта на разработки, основаващи се на аирлианско оръжие, намерено в една от залите на Голямата пирамида в Египет — също в началните дни от Втората световна война. Много други исторически събития също бяха резултат от опитите на някоя от страните да надделее над другата.

Търкот и групата му бяха узнали също така, че неколцина оцелели хора от катаклизма на Атлантида бяха създали своя група, наречена Наблюдателите — с предназначение да следят действията на извънземните. Наблюдателите бяха бивши жреци, които преди това бяха почитали аирлиаинците като богове, а впоследствие се стараеха да държат под око развоя на конфликта между враждуващите фракции.

Истината за всичко това излезе на бял свят, когато „Меджик-12“ попадна под въздействие на извънземните след откриване на един страж-компютър в Южна Америка. Стражите, на външен вид златни пирамиди, бяха разположени на различни потайни места из целия свят от аирлианците и изпълняваха функцията на техни наблюдателни и контролни постове. Контактът с всеки от тях водеше до директен телепатичен контрол като взетата под властта на стража жертва се превръщаше във Водач. По такъв начин бяха вербувани и членовете на „Меджик“, след което Майк Търкот бе пратен от Лиза Дънкан, за да се внедри в Зона 51 и да открие какво става там.

Търкот бе узнал, че хората от „Меджик-12“ — по заповед на стража — се готвят да задействат двигателите на кораба-майка и да го отправят към Марс, откъдето да вземе Аспасия и последователите му. Освен това узна, че включването на междузвездния двигател на кораба-майка ще привлече вниманието на древните врагове на аирлианците, известни като „гъмжилото“, и ще доведе до унищожението на Земята. Търкот съумя да попречи на този план, но след това между двете фракции избухна война, на която човечеството бе ужасен свидетел.

Както се оказа впоследствие, Търкот бе успял да убие Аспасия и да унищожи приближаващия се от Марс флот, но Сянката на Аспасия се бе укрил на Великденския остров, отнасяйки със себе си Граала. Там той разполагаше с нарастваща военна сила. А в Китай Артад бе пробуден от Онези, които чакат.

Ето как изглеждаше светът в този момент, когато малката група се спускаше с асансьора към Куба — командно-контролния център в недрата на Планината на конярите, откъдето се ръководеха всички операции.

Търкот отнесе Дънкан право в заседателната зала. Останалите го последваха, вратата зад тях се плъзна и в помещението се възцари неспокойна тишина. Търкот положи Дънкан в един фотьойл и се отпусна на седалката до нея.

До него седна Яков. Муалама, африканският археолог, който бе тръгнал по стъпките на сър Ричард Франсис Бъртън и бе открил тайните записки на англичанина, в които той разкриваше какво е узнал за пришълците, седна от другата страна. Муалама бе също човекът, намерил скиптъра, с чиято помощ двамата с Дънкан бяха стигнали до Черния сфинкс, в който се оказа скрит старозаветният кивот. В хода на тази операция също така узнаха, че Муалама е бивш Наблюдател.

После на сцената се появи възрастната китайска професорка Че Лу, занимаваща се с разкопки в горните етажи на древна гробница край Циан Лин. Професорката бе успяла да разгадае кода на топографска карта, оставена от пришълците, в която се указваха всички техни бази, между които базата в Циан Лин, Великденския остров и планината Синай, където от доста време се спотайваше Мисията.

В другия край на масата седеше майор Куин, единственият представител на някогашния „Меджик“, човекът, който познаваше вътрешните механизми на Зона 51 и бе в състояние да получи всичко, което им е необходимо, от правителството — преди Зоната да бъде напълно откъсната от останалия свят.

— Приятели — заговори Яков.

Търкот не държеше особено да чуе онова, което възнамеряваше да им каже руснакът. Не откъсваше поглед от Дънкан, която бавно идваше на себе си.

— Приятели — повтори Яков и огледа насядалите около масата. — Трябва да насочим вниманието си към най-голямата заплаха.

— И какво по-точно можем да направим? — тросна се Търкот. Беше изморен до смърт. Зад гърба си имаше дълги месеци непрестанна борба, свързана с открития, всяко едно — по-разтърсващо от предишното. От известно време обаче го преследваше съмнението, че макар да са узнали много, има определена граница, отвъд която не ги бяха допуснали нито веднъж. Нямаха представа защо е избухнала гражданската война между аирлианците, нито какви действия е предприемала всяка от страните, макар да не се съмняваха в едно — че не може да става въпрос за каквато и да било добронамереност по отношение на човешката раса.

Муалама потропа с пръсти по масата.

— Мисля, че подхождаме към проблема неправилно. Това е война. Всяка война е за надмощие. Тя е въпрос на сила.

Търкот, чийто занаят бе войната, погледна уморено археолога.

— Е, и?

— Трябва да търсим източниците на тяхната сила.

— Които са? — продължи Търкот.

— Средствата за контрол на Главния страж — отвърна Муалама. — Ако ги намерим, ще можем да управляваме стражите от Великденския остров и — може би — от Циан Лин. Може би дори стража от Сидония на Марс.

— Днес казваш, че ни трябва Главният страж, а вчера твърдеше, че ни е нужен Граалът.

— Граалът наистина ни е нужен — подскочи Муалама. — Но го изпуснахме. Сега е в ръцете на Сянката на Аспасия — зад силовото поле на Великденския остров. Граалът е наистина могъщо средство, защото крие тайната на вечния живот. Сянката на Аспасия обаче черпи силата си от стража на Великденския остров. Стражът контролира силовия щит и нановирусите, с които бяха заразени нашите войници. Чрез него той се свързва с останалите си сили. Стражът е ключът към победата.

— Само че дори не знаем къде се намира този Главен страж — въздъхна Търкот.

— В ръкописа на Бъртън се споменава един доклад на Наблюдатели, според който стражът е бил вдигнат от върха на Голямата пирамида преди няколко хиляди години — посочи Муалама.

— Но къде е бил отнесен? — попита Търкот.

— Наблюдателите… — поде Муалама, но спря.

— Продължавай — подкани го Яков.

— Да — кимна Търкот и завъртя креслото си към негъра. — Кажи ни за какво още си ни лъгал.

— Не съм ви лъгал — оправда се Муалама. — Просто не се сещах.

— Тоест трябваше да ти задаваме конкретни въпроси, за да изплуват тези неща в паметта ти, така ли? — попита Търкот, като се изправи и се приближи бавно към археолога. Спря и се надвеси над него. — Къде е Главният страж?

— В кораба-майка — отвърна Муалама.

— Корабът-майка бе разрушен — произнесе Търкот, обърна гръб на Муалама и махна с ръка. — Той се носи неуправляван в околоземна орбита.

— Говориш за кораба-майка на Аспасия. А как, според теб, е пристигнал Артад на тази планета? — произнесе безизразно Муалама.

Това накара Търкот да замръзне.

— Значи има и друг кораб-майка?

Лиза Дънкан се намеси:

— В думите му има логика. Помните ли, че открихме енергийна сфера за междузвезден двигател в една пещера в Етиопия, а корабът-майка си имаше такава.

Търкот бавно седна и кимна.

— Сферата, която открихме, идваше от Китай.

— А Артад е в Китай — добави Дънкан.

— Но в Циан Лин не намерихме кораб-майка — вдигна рамене Че Лу.

— Може да е бил на някое от най-долните нива — рече Търкот, но се съмняваше в думите си. Корабът-майка бе твърде голям, за да бъде скрит там — по-голям от самата гробница.

— В нацистките архиви, които открихте в Русия — обади се Куин, — се споменаваше, че те са търсели кивота — старозаветния ковчег, а не Ноевия. Нищо чудно така да са наричали и кораба. Може би последните оцелели от Атлантида са били качени на борда му? Това обяснява легендата за Ноевия ковчег.

— Но нацистите не са го открили — отбеляза Търкот.

— Не прегледахме архивите докрай — припомни Куин.

— Направете го — нареди Търкот.

— Аз също не успях да преведа докрай ръкописа на Бъртън — обади се Муалама. — И той се е интересувал от легендата за Ноевия ковчег.

— А аз все още не съм намерила координатите на онези места, които открих в записките на Нейбингър — добави Че Лу.

Търкот се почеса по челото. Въпреки всичко, което бяха научили, все още нямаха цялостна картина. Истината за настоящето зависеше от познанието им за миналото, а там все още имаше твърде много неизвестни. Все пак разполагаха с повече, отколкото в началото. Дали времето щеше да им стигне, за да обработят информацията?

— А ако не открием Главния компютър или не успеем да го подчиним? — подхвърли той.

Куин заговори пръв:

— Военните пращат нов флот на Хаваите. Това е последната ни защитна линия в Тихия океан. Обмислят атака срещу Великденския остров.

— Няма да успеят да пробият силовия щит — убедено каза Търкот.

— Освен ако не се доберем до Главния страж и не изключим щита — посочи Яков.

Куин сбърчи вежди.

— В архивния материал, който донесохте от Москва, имаше нещо за някакво оръжие и за щит.

— Какво нещо? — попита Търкот и се наведе напред.

— Ще трябва да погледна отново — отвърна Куин.

В стаята влезе един сержант, подаде на Куин папка с документи и безмълвно излезе.

— Или трябва да разчитаме на чудо — заключи Търкот, — или да открием къде е Главният страж и да се опитаме да го поставим под наш контрол. В противен случай и тази флотилия ще последва съдбата на предишната. Според последната информация пленените от пришълците кораби се насочват към Пърл Харбър. Нищо чудно да успеят да завладеят Хаваите и да подчинят и втората ни флотилия. Куин, предупредете адмиралите за тази опасност.

— Слушам, сър.

Търкот изгледа Дънкан, която внимателно следеше разговора.

— Какво всъщност се случи с теб? — попита той.

Дънкан премигна.

— Аз… — Тя вдигна ръце и ги изгледа, сякаш бяха чужди. — Пуснах единия от камъните в Граала. После бръкнах вътре. Съвсем мъничко, открая. И ръката ми сякаш пламна. Огънят тръгна нагоре. По цялото ми тяло.

— Трябва да я отведем на доктор — намеси се Куин.

Търкот не му обърна внимание.

— Значи легендата е вярна — Граалът дарява с безсмъртие?

— Така трябва да е — съгласи се Дънкан и отново докосна гърдите си, на мястото, където я бе ударил куршумът. — Жива съм — а ти ме видя как умирам.

— Как става това? — попита Търкот.

— Не зная. — Тя поклати глава.

— Не е само безсмъртие — каза Яков. — Виж, че й върна живота.

Търкот помисли малко, после издаде поредица от заповеди.

— Майор Куин, проверете нацистките архиви, които донесохме от Москва, и вижте дали не се споменава нещо за настоящото местонахождение на кораба-майка. Освен това искам да прегледате записите на „Меджик“ в случай, че някъде се описва силовият щит — как действа и има ли начин да преминем през него. Защото ако не успеем, ще бъдем беззащитни срещу Сянката на Аспасия и силите му. Професор Муалама, прегледайте ръкописа на Бъртън и вижте дали не сте пропуснали някъде нещо за Главния страж. Професор Че Лу, мисля, че трябва да се свържете с Лари Кинсейд и да уточните местата, които е отбелязал в бележника си Нейбингър. Може на някое от тях да е скрит корабът-майка. Аз ще се опитам да пратя съобщение на Кели — ако все още има достъп до стража на Великденския остров, тя също би могла да ни помогне. Някакви въпроси?

— А аз какво да правя? — попита Дънкан.

— Първо трябва да разберем какво се е случило с теб — отвърна Търкот. — Какво ти е направил Граалът.

Той огледа залата. Всички членове на групата му бяха специалисти, познаващи добре аирлианците и начина им на действие, ала същевременно той изпитваше сериозни съмнения относно тяхната лоялност: руснакът Яков бе застрелял Дънкан, Че Лу се бе появила край гробницата по странно съвпадение с останалите събития, Муалама бе скрил от тях, че е Наблюдател, и отпускаше информацията на порции. И не на последно място Лиза Дънкан — какво се бе случило с нея?

Куин свали слушалките си и каза:

— С асансьора идва лекар, за да я прегледа. — Гледаше Търкот в очите. После неочаквано стана, заобиколи масата, спря пред Дънкан и й даде знак с ръка да се изправи.

Търкот понечи да възрази, но майорът опря длан на гърдите му.

— В този момент лекарят ще ни каже повече от всеки друг. Нека я прегледа.

Търкот бе толкова изненадан от действията на Куин, че му позволи да изпрати Дънкан до вратата, където я очакваше мъж с бяла престилка. После Куин се обърна и затвори вратата.

— Какво, по дяволите… — почна Търкот, но Куин вдигна папката, която му бяха донесли, и я хвърли пред него.

— Не зная коя е тази жена — рече той, — но лице на име Лиза Дънкан не съществува. Накарах Управлението да я провери. Всичко в досието й е измислица.

МИНАЛОТО

3.

Гластънбъри Тор, Англия

529 г.сл.Хр.

Заобиколена от вода, Гластънбърската канара стърчеше на петстотин стъпки над околната местност, а на върха й имаше полуразрушен каменен манастир. Това беше свещено място, което малцина дръзваха да посещават, ала в тази мъглива утрин малка лодка със самотен гребец пресичаше бавно гладката повърхност на езерото. Много легенди се разказваха за тази местност, говореше се дори, че някога тук бил Авалон — дом на странен народ с още по-странни способности. Тези, които живееха в околностите, не смееха да стъпват на острова.

Дъното на лодката задращи по каменистия бряг. Мъжът прибра греблата, завърза лодката за едно приведено дърво и тръгна по пътеката нагоре към хълма. Вървеше с прегърбени рамене и подгънати колене, като че ли носеше голяма тежест, макар да държеше само дълъг жезъл от полирано дърво, на който от време на време се подпираше. Лицето му бе скрито в сянката на спуснатата качулка, но отдолу се подаваше дълга бяла брада.

Когато стигна върха, той спря и огледа порутените стени на манастира. После вдигна поглед към равнината отвъд езерото. Нищо не помръдваше под ниските облаци. Сякаш някой бе изтребил както човеците, така и зверовете в околностите. Студен повей на вятъра накара човека да се загърне в наметалото. Още от времето на великата битка на Камлан — решителното сражение между Артур и Мордред, тази земя изглеждаше безлюдна и негостоприемна.

Той приближи манастира и прекрачи прага. Покривът се бе срутил и между прогнилите греди надзърташе сивото небе. Мъжът пъхна сбръчканата си ръка в пазвата си и извади медальон, върху който бе гравирано око. Постави го пред малкия олтар, на който имаше вдлъбнатина с подобни размери. Подържа там медальона, после го вдигна и го прибра.

Докато чакаше, мъжът потърка зиморничаво ръце. Извърна се, когато една от вратите в стената се отмести. В помещението пристъпи друга загърната в кафяво наметало фигура. Влезлият също носеше качулка: когато я вдигна, се видя покрито с бръчки лице и посребрели коси. Новодошлият се облещи, като разпозна мъжа при олтара.

— Мирдин!

Старецът се усмихна уморено.

— Отдавна не ме бяха наричали така, Брин. При двора на крал Артур ми казваха Мерлин.

— И аз така чух.

Мерлин се огледа.

— Трябваше да доведат Артур тук.

— Той издъхна точно на това място. — Брин посочи най-близката стена на манастира.

— А Екскалибур?

— Нито една сълза за краля? — Брин скръсти ръце на гърдите си.

— Зная, че е мъртъв — отвърна Мерлин. — Скърбих по него насаме.

— Не ми се вярва.

Мерлин се изправи в цял ръст и въпреки изнурения му вид Брин неволно отстъпи.

— Направих каквото беше необходимо за тази страна и за народа й.

— Но не беше достатъчно — отбеляза Брин.

— По-добре, отколкото да се крия в една стара пещера, пълна с прашни свитъци.

— Така ли? — попита Брин, но не дочака отговора. — Тази страна е по-зле, отколкото беше някога. Мнозина загинаха. Почти изгубихме Граала. Меча също.

— Чух за Граала. Взел го един от твоите приятели — Наблюдателите.

— Виждам, че вече не се смяташ за един от нас. Хубаво. Ти предаде ордена.

— Просто продължих напред, както трябва да направи всеки от нас. Ще върнете ли Граала в Египет?

— Това не мога да ти кажа.

Мерлин поклати глава.

— Да се върне предишният баланс. Не е лошо. Но какъв ще е този баланс?

— Какво искаш да кажеш? — попита го Брин.

Мерлин тропна нетърпеливо с крак.

— Нашият орден следи развитието на тази история още от времето на Атлантида. Някога и ние почитахме нашите „богове“. Но когато те започнаха да воюват помежду си, загинаха невинни хора, Атлантида бе потопена, а оцелелите се разпръснаха по света. Много пъти разговарях с Артур — той е бил Сянка на едно от тези същества. Знае много за великата истина.

— „Великата истина“?

— Какво знаем ние? — попита Мерлин. — Известно ли ни е откъде са дошли „боговете“? Защо са останали тук?

Ако се съдеше по израза на Брин, той дори не разбираше въпросите, та какво остава за техните отговори.

Мерлин въздъхна и реши да смени темата.

— Екскалибур е повече от обикновен меч. Той върши и други неща. Ще има нови войни. И двете страни го искат. Хора като мен — Мерлин кимна, признавайки ролята си в наскорошните събития — ще се опитат да използват Екскалибур като символ. Но той е много повече от символ. Мечът е парче от древна мозайка, при това с ключово значение.

Брин слушаше търпеливо.

— Дойдох тук да поправя стореното.

— И как по-точно?

— Екскалибур трябва да бъде скрит по-добре, отколкото е скрит сега.

— Но аз не… — заговори Брин, но Мерлин тропна с жезъла по каменния под.

— Чуй ме, Брин. Мечът трябва да бъде скрит. Откакто излезе на бял свят, тези, които наблюдавате, знаят къде се намира. Ние — аз — пробудихме същества, които беше по-добре да продължат вековния си сън, и те пратиха своите Сенки за меча и Граала. И двете бяха скрити поколения наред, но това място вече не е безопасно. Сам го знаеш, иначе нямаше да отпратиш Граала другаде.

— А ти откъде разбра?

— Наблюдателите сте толкова невежи! Аз също бях невеж, но пътувах надалеч и видях много неща. Чел ли си някога някой от свитъците, които така ревниво пазиш? Аз само с това си запълвах времето, докато бях тук.

— Чел съм онези, които успях — възрази Брин.

— А другите? Онези, които са написани на старорунически?

— Никой не може да ги прочете.

— Аз мога и го направих.

— И какво казват те? — попита заинтригувано Брин.

— Решението да наблюдаваме, без да се намесваме, е било взето след гласуване на първата среща на Наблюдателите. Гласуването не е било анонимно. Имало е такива, които са смятали, че не бива само да наблюдаваме, но и да предприемаме необходимите действия. Да се борим с Боговете за свободата си.

— Но в края на краищата мнозинството е взело друго решение. Такъв е сега законът на ордена.

Мерлин въздъхна безсилно.

— Това решение е взето от хора. Ние също сме хора и можем да го променим.

Брин поклати глава.

— Орденът никога няма да го промени. Нито ще има друго събрание.

— И ти си невеж като другите — тросна се Мерлин.

— И какво би направил с меча? — побърза да смени темата Брин.

— Ще го взема — и ножницата, в която се прибира — и ще го отнеса далеч оттук. Ще го скрия някъде, където никой да не го намери.

— Не виждам защо трябва да ти вярвам — рече Брин и се обърна към вратата.

— Аз сбърках.

Брин спря. Мерлин продължи:

— Не биваше да се захващаме с тези същества и тяхната междуособна война. Нямаме достатъчно сили.

— Е, и? — попита Брин. — Такова е кредото на Наблюдателите. Да следят, без да се намесват. Но ти го наруши.

— Което също беше грешка — отбеляза Мерлин. — Не бива само да наблюдаваме. Трябва да действаме. Но не както направих аз, като се опитвах да подражавам на тези същества, да се съюзя с едната страна срещу другата. — Той поклати глава. — Подмамих се, както е станало някога с първите свещеници. Трябва да се държим настрана от тях. Единственият ни шанс е да ги удряме — внезапно, неочаквано, всеки път, когато ни се удаде възможност.

— Какво общо има това с меча? — попита Брин.

— От него се нуждае всяка от двете страни, за да спечели войната — обясни Мерлин. — А сега те вече знаят, че достъпът до това място е лесен. Ето защо Екскалибур трябва да бъде преместен. Не бива да попада в ръцете нито на Сянката на Аспасия, нито на последователите на Артад, нито на едни други, още по-страшни създания.

Брин замръзна.

— Древният враг?

Мерлин кимна.

— Мислех, че това е мит, измислен от жреците и свещениците. Както християнският Сатана, който е антипод на техния Бог.

— Във всеки мит има частица истина.

Брин прокара разтреперана ръка през брадата си.

— Казваш, че законът повелява на Наблюдателите да не се намесват — продължи Мерлин. — В такъв случай как въобще са попаднали тук Екскалибур и Граалът?

— Донесъл ги е Йосиф Ариматейски — от Йерусалим.

— С това не е ли нарушил закона?

Брин кимна неохотно.

— Тогава нека поправя сторената грешка и да ги отнеса оттук. А ти можеш да продължиш да наблюдаваш.

— Екскалибур е в безопасност — произнесе Брин, но не толкова убедено. — Аз зная, че…

Мерлин го прекъсна.

— Граалът беше отнесен. Сега същото трябва да се направи и с меча. Те дойдоха тук, за да вземат ка-огърлицата на Артур, нали?

Брин бавно кимна.

— Да. Онези, които чакат.

— Значи знаят за това място. И пак ще се върнат.

— И аз се боя от това — призна Брин.

— Винаги могат да открият меча. Аз обаче знам едно място, където ще е невъзможно да го намерят. Не само те, но и никой.

— Къде? — попита намръщено Брин.

— На покрива на света, където дори да се качи някой, няма да оцелее достатъчно дълго, за да го върне долу.

— И къде е този покрив?

— Това не е твоя грижа — усмихна се Мерлин. — Докато мечът е там, няма от какво да се страхуваш.

— Последвай ме — каза Брин, склонил, че Мерлин е прав.

НАСТОЯЩЕТО

4.

Зона 51, Невада

Търкот отвори вратата към медицинската лаборатория, посочи с палец през рамо и нареди на доктора:

— Излизай!

— Нямате право да…

Търкот извади пистолета от кобура и го насочи към него.

— Излизай — повтори и за ефект свали предпазителя.

Лекарят изхвърча от стаята.

Търкот хвърли на масата папката, която му бе дал Куин, и каза на Дънкан:

— Чети.

Тя взе папката и я разтвори. Още не беше свършила първата страница и започна да клати глава.

— Какво? — попита Търкот.

— Това не може да е истина!

— Защо трябва някой да си измисля? — попита Търкот.

Тя вдигна очи към него.

— А ти защо реши да ме проверяваш?

— Не съм аз. Куин го направи. Изглежда, е имал право.

Дънкан се намръщи.

— Но това… това е грешка. Аз съм тази, която съм.

— Кога за последен път си се виждала със сина си?

Гънката на челото й стана още по-дълбока. Търкот не й остави време да помисли.

— Не беше ли още преди да ме пратиш в Зона 51? Преди да започне тази история?

Тя бавно кимна.

— Да. След това животът ми така се обърка, че…

— Би могла все пак да намериш време да го видиш — прекъсна я Търкот. — Когато бяхме заедно в къщата ти в Скалистите планини. Трябваше да усетя, че става нещо странно. Ти ми каза, че бил при баща си — бившия ти съпруг. Но няма никакъв баща — нито син.

Лицето на Дънкан почервеня от гняв.

— Имам син!

— Не, нямаш.

— Говориш небивалици…

— Защо ме прати в Зона 51?

— Получих доклад за нередности в Зоната. Синът ми…

— Куин не откри никакъв подобен доклад. А той е бил част от „Меджик-12“. Знае колко дълбоко засекретено е било това място. И че не може да изтича никаква информация. — Търкот се пресегна и взе папката от ръцете й. — Назначили са те за научен съветник само по документи. Никой не те е викал на интервю. По дяволите, цялото ти минало е измислено. Никой не те е проверявал сериозно. Изглежда, дори са използвали секретността около „Меджик“ за да те пробутат на мястото, но не са го правили от „Меджик“ — Куин е сигурен в това.

— Не, това е невъзможно. Аз… — Тя поклати объркано глава.

— Коя си ти? — попита Търкот. Умората от последните седмици, битката, загиналите му другари, изнурителната надпревара с пришълците, всичко това му бе дошло прекалено много. Той доближи лицето си до нейното. — Коя си ти? Защо правиш всичко това? — Той сложи ръце на раменете й. — Защо?

— Не зная. Не зная. Не зная.

Търкот я изгледа, отдръпна ръце и отстъпи назад. По лицето на Лиза се стичаха сълзи. Търкот се отпусна на един стол. Целият трепереше. Изведнъж подскочи, столът отхвръкна назад, а той изтича навън и затръшна вратата след себе си.

Яков, Че Лу и Муалама бяха в коридора. Руснакът пристъпи срещу него.

— Приятелю…

— Не съм ти никакъв приятел — тросна се Търкот и забоде пръст в гърдите на руснака, но едрият мъж не помръдна. — Твоята „другарка“ Катенка ни предаде в Москва. Ти се върна тук с „бръмбар“. После я застреля. — Той посочи с палец през рамо. — Какво още знаеш и го криеш от мен? — Той се завъртя към Че Лу. — А ти? Защо въобще реши да ходиш в Циан Лин? Много странно съвпадение. Точно след като беше компрометиран „Меджик“. — Продължи с Муалама: — Избра да следваш стъпките на Бъртън, а? Скри от нас, че си Наблюдател. Разкриваше по малко от ръкописа, каквото смяташе, че ти е изгодно. — Отмести Яков от пътя си. — Не искам повече да си имам работа с вас!

Тръгна към външната врата и излезе под яркото слънце на Невада. Премигна, усетил, че очите му се насълзяват. Помисли си, че е от светлината, но дори след като си сложи тъмните очила, очите продължаваха да го болят. Едва сега си даде сметка, че плаче. Изруга и закрачи към пустинята.

Циан Лин, Китай

В древния свят Пътят на коприната бил първата връзка между Изтока и Запада. Простирал се четири хиляди мили от Ксиан в северозападен Китай, през северното Китайско плато, Памир, Каракорум, Самарканд и Дамаск, за да излезе накрая при средиземноморските пристанища Александрия и Антиохия. Оттам кораби прекарвали товарите до Гърция и Рим, а търговците ги отнасяли във вътрешността на страната.

По същия този маршрут минал и Марко Поло — първият западен пътешественик, който видял Вътрешнокитайското царство, но това станало много след откриването на пътя. Пътят на коприната станал също така и пътят на Черната смърт, само че в обратна посока, стотина години по-късно, когато бубонната чума се разпространила на изток. Само за пет години тя погубила над двайсет милиона души и намалила населението на Земята с една трета. В нито една от войните, които избухнали по-късно, не били дадени толкова жертви.

Всичко започнало точно тук — в Циан Лин, — когато последователите на Артад опитали да ограничат нарастващата мощ на Мисията в Европа и Близкия изток и да изравнят нарушения баланс на силите. Съвсем наскоро Мисията бе използвала същия метод в Южна Америка, опитвайки се да унищожи човечеството и да очисти Земята за пристигането на Аспасия от Марс — за щастие този опит бе спрян в последната минута от Майк Търкот.

Когато Китай бил още млада държава, равновесието на силите било изместено на запад и Ксиан бил столичен град, в който живеел първият владетел на страната, Ши Хуанчжоу, когото наричали Жълтия император. В действителност Ши Хуанчжоу бил Сянка на Артад. Според легендата, когато издъхнал, го погребали в грамадна гробница, по-висока дори от Голямата пирамида в Гиза. Тази гробница се наричала Циан Лин — истинска планина, вдигната от човешки ръце, и също като Зона 51 и Голямата пирамида, криела в себе си много тайни. Всъщност Сянката се върнал на мястото, където бил „роден“, а паметта му била извлечена и съхранена.

В недрата на Циан Лин била разположена аирлианска база, оборудвана със страж-компютър. На същото място се подложил на хибернация и Артад заедно с последователите си. Отвън малката планина сега бе само изгорена безжизнена пустош, след неуспешния опит на китайското правителство да атакува базата с атомна бомба. Ударната вълна бе спряна от силов щит — същия, с какъвто бе затворен Великденският остров.

Вътре в аирлианската база Лексина — водачката на Онези, които чакат — бе успяла да проникне на най-долното ниво на Циан Лин и да събуди Артад и помощниците му. Веднага след това Артад се свърза със стража, за да получи представа за обстановката.

Артад беше аирлианец, висок почти два метра и на външен вид много наподобяваше статуята на Хор, която охраняваше входа към подземията между лапите на Сфинкса. Червена коса, червени издължени очи, шест пръста, непропорционално тяло — всичко говореше за извънземния му произход.

Артад набързо прегледа информацията, натрупана през десетте хиляди години, които бе прекарал в хибернационен сън, докато не стигна до текущата обстановка: Сянката на Аспасия се бе активизирал, но вече използваше човешките ресурси. Беше скрил силите си зад силовия щит и в момента ги усъвършенстваше, за да надминат онова, което им бяха придали създателите им. С помощта на нановируси той бързо увеличаваше мощта си.

Артад претърси всички информационни канали и се намръщи, когато не получи отговора, който очакваше. Отдели се от стража и излезе от помещението. Строени отвън и очакващи заповеди бяха неговите кортади — аирлианците, пристигнали с него на Земята преди много, много време.

— Екскалибур? — обърна се той към Цан Че, придворния съветник от времето, когато Сянката бе управлявал като император Ши Хуанчжоу. Докато работеше с компютъра, Цан Че бе разпитвал Лексина.

— Ключът към Главния страж?

— Да.

— Хората — по-точно Наблюдателите, или тези, които са останали от тях — са го скрили много отдавна. Толкова отдавна, че сега е само легенда.

Странно изражение пробягна по лицето на Артад — някои биха го сметнали за усмивка.

— Глупаво.

Той пресече залата и застана до контролния пулт. Раздвижи ръка над него и отгоре се появиха поредица светещи шестоъгълници с изписани в тях руни.

Артад въведе код в един от шестоъгълниците.

Еверест

Близо до върха на най-високата точка на планетата, върху една тясна издатина пред плитка, обледенена пещера лежаха три замръзнали трупа. Изведнъж ги окъпа червеникава светлина, излъчвана от задействалата се ножница на Екскалибур. Сиянието се отрази в ледените блокове наоколо и запулсира към небето.

Циан Лин

В горния десен ъгъл на контролното табло светна един шестоъгълник. Артад бавно кимна и въведе втори код. Стената пред него заблещука и побеля. Появи се окръглено изображение, което постепенно заставаше на фокус, докато не заприлича на планета, гледана от космоса. Артад чукна червения шестоъгълник и планетата се завъртя, после замръзна в друга позиция, но сега в средата й мигаше една алена точица. Той отново натисна шестоъгълника и точката се увеличи. Намираше се на границата между Непал и Тибет, в средата на Хималаите.

Артад кимна — логично бе да го скрият там. Докато Екскалибур бе в ножницата, нито едно механично транспортно средство не можеше да го доближи на разстояние от няколко мили — предпазна мярка, вградена в системата срещу евентуален опит да бъде отнесен с летателен апарат. Наблюдателите го бяха скрили на едно от най-недостъпните места на планетата. Имаше само един начин да си върне ключа.

Артад повика Цан Че и каза:

— Къде са Онези, които чакат?

— Отвън, господарю.

— Доведи ги.

Отпред вървеше Лексина, следвана от Елек и Коридан. Щом влязоха, те се поклониха ниско; бояха се да срещнат рубинените очи на съществото пред себе си.

— Има ли някакъв начин да се свържем с тези, които сега управляват страната? — попита Артад.

Лексина кимна.

— Има, господарю. Разполагаме с радиопредаватели. А и техните войски са заобиколили гробницата.

— Добре. Имам съобщение за тях. — Червеникавите му очи се плъзнаха по трите клонинга. — Освен това ви чака важна задача. Погледнете там.

Тримата вдигнаха глави. Артад сочеше екрана.

— Искам да се качите горе и да ми донесете едно нещо. Задачата е много важна. Ще ви подготвя колкото се може по-добре.

Великденският остров

Дясната ръка на Сянката на Аспасия бе с откъсната китка. Разкъсана плът и белезникава кост показваха мястото, където бе попаднал изстрелът на Търкот. Предмишницата му бе пристегната с турникет, който се бе впил в плътта, за да спре кървенето.

Скакалецът, с който летеше, току-що се бе спуснал през езерото в центъра на кратера Рано Кау на Великденския остров. Скакалецът беше златист диск с диаметър десетина метра и се носеше през един тунел на дъното на езерото със същата лекота, с която се бе реял из въздуха.

Половин минута по-късно скакалецът изплува над водата в голяма подземна кухина, издигна се във въздуха и кацна на скалистия бряг. Шестима американски морски пехотинци очакваха пристигането на Сянката на Аспасия. Очите им бяха изцъклени и неподвижни, тъй като се намираха под контрола на стража-компютър чрез нановирусите в мозъците и кръвта им. Нановирусите изпращаха електрически импулси в невроните, с които направляваха действията им, и по такъв начин ги бяха превърнали в неразделна част от охранителната система на острова. Най-зловещата страна на този процес бе, че през цялото време частица от съзнанието на нещастниците оставаше запазена и те бяха неми и безволеви свидетели на всичко, което вършеха телата им.

Трима от морските пехотинци, пристигнали тук с Оперативна група 75, която бе пленена от силите на Аспасия, се покатериха на скакалеца и отвориха горния люк. Докато двама от тях подадоха ръце на Аспасия, за да му помогнат да излезе, третият пое Граала, който бе загърнат в плътно парче плат.

Сянката се олюля, когато докосна с крака повърхността, и войниците се завтекоха да го подкрепят. Беше изгубил повече кръв, отколкото предполагаше. Войниците го поведоха към един тунел, озарен от редица светлини на тавана. Тунелът се издигаше нагоре, после описваше завой надясно. Сянката на Аспасия и ескортът му се озоваха в голяма подземна пещера. В центъра й се издигаше висока светеща златиста пирамида — стражът на Великденския остров.

Сянката на Аспасия се намръщи, когато забеляза, че към една от страните на пирамидата е прилепнала потрепваща мумия — към тялото й бяха прикрепени метални датчици. Сянката забрави за фигурата, когато третият морски пехотинец положи Граала на една маса вдясно от пирамидата.

При многобройните си превъплъщения Сянката на Аспасия неведнъж бе изпитвал болка. Усещаше я и сега, от мястото на откъснатата китка — сякаш ръката му бе обгърната в пламъци. Той си наложи да преодолее болката и се приближи към Граала. Махна покривалото и отдолу се показа позлатената чаша.

Сянката на Аспасия извади от джоба си малка дървена кутия и я отвори. Вътре имаше два камъка — известните от библейските легенди урим и тумим. Те сияеха, сякаш бяха озарени от вътрешен огън. Не без усилие Сянката на Аспасия извади един от камъните и го протегна към Граала. Плоският долен край на чашата се отмести встрани, разкривайки миниатюрна вдлъбнатина с размерите и формата на камъка.

Сянката на Аспасия се поколеба. Знаеше, че силите му се преместват на нови позиция, имаше представа и какво става по целия свят. Накрая прибра камъка в дървената кутия и се приближи до стража. Наведе се и опря с длан металната му стена. Златистото сияние го обгърна, докато установяваше контакт с извънземния компютър. Следвайки само няколко негови команди, докато Сянката се намираше в щаба на Мисията под планината Синай, стражът бе свършил чудесна работа по подготовката и задействането на неговия план. Флотът на Аспасия вече се приближаваше към Пърл Харбър, на повърхността на острова кипеше усилена работа, имаше и няколко съобщения от аирлианците на Марс, но Сянката на Аспасия само поклати глава — бяха чакали хилядолетия там, можеха да потърпят още малко. Засега всичко се развиваше чудесно.

Вековете на постоянни борби, маневриране между Сенките, съперничещи си за власт, възходи и падения на цели царства и кралства, чиито конци бяха дърпали едните и другите сили, го бяха направили необичайно подозрителен към всякакви добри новини. Винаги имаше слабо звено, хлъзгаво място, което можеше да предизвика провал. Артад? Циан Лин бе защитена от силово поле, но дали то бе вдигнато по автоматична команда на разположения там страж, или някой бе пробудил стария му враг — това не можеше да каже. Сянката на Аспасия знаеше, че Онези, които чакат се бяха опитвали да проникнат до най-долното ниво на Циан Лин.

Все пак реши да действа така, сякаш Артад наистина е събуден, или поне са активизирали поредната му Сянка. Много отдавна Сянката на Аспасия се бе научил да мисли и действа като своите противници, за да надделява над тях.

Главният страж. От това средство се нуждаеше сега Артад, за да го унищожи и да си възвърне властта над цялата планета. Сянката на Аспасия отвори един таен канал, който навремето се използваше за връзка с Главния страж. Беше празен, което означаваше, че Главният страж все още е изключен. Той знаеше какво е необходимо, за да се задейства, и затова се прехвърли на програмата на Екскалибур, меча, който всъщност бе много повече от меч.

В хода на дългата си война срещу гъмжилото аирлианците неведнъж бяха губили кораби и дори цели светове. Заедно с това в ръцете на врага бяха попадали и техни стражи-компютри, включително и такива, които управляваха цели системи. Поучени от горчивия опит, аирлианците бяха въвели допълнителна защита на своите компютри с устройства от типа на Екскалибур. Макар да изпълняваше още няколко функции, основно мечът бе един вид микропредавател, който излъчваше кода за достъп до Главния страж. Но предавателят работеше само тогава, когато мечът се изваждаше от ножницата — изработена от метал, екраниращ излъчвания сигнал. Устройството не бе голямо и същевременно бе достатъчно удобно за ползване. Освен това в Екскалибур бе вградена програма за унищожение, при чието задействане щеше да бъде изтрита паметта на всички стражи и да бъде прекъснато енергийното им захранване. Единствено аирлианският водач знаеше как да бъде активирана тази програма и тази информация бе запазена в тайна от Сянката при първото прехвърляне на паметта.

Сянката на Аспасия знаеше, че Наблюдателите са скрили много отдавна Екскалибур. Проклетите Наблюдатели — Сянката на Аспасия бе избил много от тях през вековете на тайна борба с техния орден. Някои от тези глупаци не само наблюдаваха, но се опитваха да преминат и към действия — дори да го убият, заради което си бяха получили заслуженото.

Беше се помъчил да сложи ръка на Екскалибур по време на превъплъщението си като Мордред, но тогава двамата с Артур — Сянката на Артад — претърпяха поражение. А Наблюдателят Мерлин? Какво ли бе направил с меча?

Стражът се свърза с вградените датчици в склона на вулкана отгоре и дори стигна до базата на Марс, където неколцината оцелели аирлианци обитаваха подземни кухини.

Оказа се, че там са получили сигнал от повърхността на Земята. Сянката на Аспасия мигновено прецени характера на сигнала — беше се активирало насочващото устройство на Екскалибур. Не бе негова работа, значи нямаше никакво съмнение кой е другият фактор. Артад беше събуден. Той също търсеше меча.

Но къде ли се намираше Екскалибур? Когато получи отговора и на този въпрос, Сянката на Аспасия изруга. Проклет да е този Мерлин!

От другата страна на стража сгърченото тяло едва потрепваше — вяла индикация за стаения вътре живот. Очите бяха затворени, клепачите — покрити с корички, мускулите бяха атрофирали, жизнените им сокове — изстискани, за да поддържат организма, кожата бе изсъхнала и сбръчкана.

Дълбоко в едно ъгълче на ума съзнанието на Кели Рейнолдс почувства близостта на Сянката на Аспасия до стража и това й подейства като електрически шок, който почти я събуди от коматозното й състояние. Кели бе прекарала тук седмици, след като се опита да се свърже с компютъра по времето, когато островът бе окупиран от силите на ООН. Искаше да узнае истината за пришълците, да събере максимално достоверна информация, която можеше да й предостави само техният компютър. Ала вместо това се бе превърнала в негова пленница, забравена от стража, след като той бе изсмукал цялата полезна информация от мозъка й.

През време на този процес тя бе успяла да си възвърне частичен контрол върху съзнанието, макар тялото й да оставаше прилепнало към златната пирамида като насекомо върху лепкава хартия. Съумяла бе дори да се включи към масивния поток от информация, който пристигаше отвън. После незабелязано бе прокарала една команда до нановирусите в тялото си да го напуснат и дори бе сполучила да прати съобщение на приятелите си в Зона 51.

Освен това бе узнала някои неща за аирлианците. Беше „видяла“ потапянето на Атлантида — първата земна база на Аспасия — сред архивите, пазени в стража. „Видя“ един гигантски аирлиански кораб-майка да се носи над острова, обливайки го със златисти лъчи, докато той не изчезна в океана.

Освен това знаеше, че различните стражи някога са били свързани с помощта на един Главен страж, осигуряващ координация и контрол на всички аирлиански бази на Земята и на Марс. Но по време на гражданската война между аирлианците мрежата се бе разпаднала, а Главният страж: бе изключен.

Докато следеше „работата“ на Сянката на Аспасия със стража от Великденския остров, тя си даде сметка колко нищожни са силите й, сравнени с неговите. „Видя“ го да поглъща информация с феноменална скорост. Кели се стараеше да овладее чувствата си, за да не привлича по никакъв начин вниманието му. Със същата скорост, с която Сянката на Аспасия извличаше информация, той подаваше и команди.

Кели се помъчи да проследи заповедите, които излизаха от него, но беше все едно да наблюдава Ниагарския водопад и да се опита да преброи всяка капка във водната лавина. Въпреки това успя да забележи някои неща. Дори след като Сянката на Аспасия прекъсна контакта със стража, тя продължи да се спотайва, уплашена да не бъде разкрита. Вече имаше най-обща представа за плановете му, но което бе още по-важно — знаеше с какво ще се захване най-напред.

Тя се зае да подготвя внимателно следващото съобщение, което трябваше да изпрати.

След като приключи работата с компютъра, Сянката на Аспасия изпита нарастваща увереност. Нещата се развиваха добре и той имаше доста ясна представа какво възнамерява да направи Артад. Инструктира стража да изработи стратегия срещу опитите на Артад да се сдобие с Екскалибур и същевременно да възстанови връзката с Главния компютър. Втората задача бе в плановете му от доста години. Сянката на Аспасия разполагаше с много планове, готови да бъдат приложени при подходяща обстановка.

Той извади камъка от кутията и отново го надвеси над Граала. Плоската повърхност в долния край на чашата се отмести встрани. Сянката на Аспасия пъхна вътре ръка и постави камъка във вдлъбнатината. Той подскочи, когато преградата се върна на мястото си и му затисна ръката вътре.

В началото почувства само слабо гъделичкане по кожата. Усещането се засили и скоро прерасна в болка. Макар да му се струваше, че ръката му гори, Сянката на Аспасия запази пълно самообладание. Ручеи пот се стичаха по лицето му. После болката се премести нагоре към рамото, но странно защо, това накара Сянката на Аспасия да се усмихне.

Великденският остров бе затворен под полукръгло силово поле, непреодолимо при каквито и да било опити за атака. Вътре в полето, на повърхността на острова, заповедите на Сянката на Аспасия само потвърдиха онова, което бе започнато преди няколко дни. Хиляди човеци се занимаваха с различни дейности, управлявани с помощта на нановирусите, от които гъмжаха телата им. Докато за земните учени нанотехнологията бе нововъзникнала наука, стражът познаваше всичките й тайни. Принципите й не се отличаваха с особена сложност. Всички предмети са изградени от атоми. Свойствата на предметите се определят от начина, по който са подредени техните атоми. Открие ли се начин за преподреждане на атомите на молекулно ниво, възможностите за конструиране са неограничени. Не само това, но изчезват отпадъчните технологии, с които са свързани по-примитивните производства.

Освен нанотехнологията стражът владееше до съвършенство и една друга наука — тази на самовъзпроизвеждането. Неговите нанороботи можеха да произвеждат нови себеподобни, също както нановирусите в човешките тела се размножаваха и разпространяваха в гостоприемниците си. За целта последните използваха като материал Водачите и техните последователи, пристигнали съвсем наскоро на Великденския остров, както и пленените от корабите военни.

Двама мъже, Макгро, по прякор Попай, и Франк Оливети, които доскоро бяха „тюлени“, бяха повикани от стража. Двамата бяха проникнали на острова със задача да установят какво става там, но вместо това попаднаха в плен и бяха заразени от нановируси, за да се слеят с останалите вражески сили. По команда на нановирусите те се спуснаха през тунела, който водеше от повърхността до пещерата с компютъра.

Сянката на Аспасия лежеше със затворени очи на пода до златната пирамида и на лицето му трепкаше лека усмивка. Двамата не го погледнаха, не обърнаха внимание и на Кели Рейнолдс. Нановирусите бяха достатъчни, за да контролират телата им, но задачата, която предстоеше на бившите „тюлени“, изискваше по-сериозна намеса.

Приближиха се до пирамидата и опряха длани в гладката й стена. Мигновено бяха обгърнати от златисто сияние — компютърът се ровичкаше из мозъците им, превръщайки ги във Водачи, които вършат онова, за което са програмирани, без да се нуждаят от постоянния контрол на нановирусите. В добавка към задачата, която им бе поставена, те се сдобиха и с някои необходими умения.

Тъй като им предстоеше да пътуват надалеч от Великденския остров и да бъдат подложени на сурови атмосферни условия, се взеха и специални мерки. Докато все още бяха включени към стража, към тях се приближиха няколко микроробота, от които стърчаха най-различни инструменти. Те запълзяха по телата на войниците и почнаха да правят дребни промени, съгласувани със специфичните нановируси за отделните органи.

Зад дясното ухо на всеки от тях бе имплантиран миниатюрен сателитен приемо-предавател, свързан директно с мозъка, а под кожата на темето бе въведена нагъната антена. Различни групи нановируси веднага се заеха да затварят разрезите от тази процедура. Друг нановирус, току-що конструиран от стража, бе вкаран в белите дробове на войниците и незабавно се захвана за работа.

Когато стражът приключи с тях, златистото сияние угасна. Морските пехотинци вдигнаха на ръце проснатите в несвяст тела на двамата тюлени и ги отнесоха на повърхността. Други морски пехотинци донесоха от складовете екипировката, която им бе поръчана. Тюлените и тяхната екипировка бяха натоварени на един Ф-14. Пехотинците натикаха в тясната пилотска кабина първо раниците, после хвърлиха отгоре и телата на тюлените. Щом свършиха с тази задача, затвориха кабината и се отдръпнаха. Двигателят се запали и самолетът започна да рулира към пистата, следван от един С-3 „Локхийд Вайкинг“.

Изтребителят се стрелна по пистата, вдигна се във въздуха и веднага навлезе в остър вираж, за да остане в защитния купол. Вторият самолет продължаваше да го следва и когато двете машини доближиха силовия щит, в него за съвсем кратко се образува отвор, през който самолетите излетяха навън и се отправиха на запад. Отворът зад тях изчезна.

Макгро и Оливети продължаваха да лежат в безсъзнание в кабината. Някъде дълбоко в заразените им и трансформирани мозъци все още се спотайваше частица от предишното им съзнание. Това, че са безгласни играчки в ръцете на извънземните, ги изпълваше с безсилен ужас. Нямаше по-страшна участ за един тюлен — дори смъртта бе за предпочитане.

Тихият океан

На шестстотин деветдесет и пет морски мили северозападно от Великденския остров капитан Портър, командващият щурмовата подводница „Норфолк“, следеше през окуляра на перископа „Джар Вайкинг“ — най-големия кораб, построяван някога на Земята. Корабът плаваше между други два гиганта на корабостроенето, суперсамолетоносачите „Вашингтон“ и „Стенис“. Около тези три грамадни съда на свой ред бе подреден в кръг почетният им ескорт от по-малки кораби, съставляващ останките от някогашните Оперативни групи 78 и 79. Портър бе осведомен, че човешките ръце, направляващи тези кораби, се командват от мозъци, заразени от извънземни нановируси, и следователно тези кораби вече не могат да бъдат смятани за съюзнически. Откакто напуснаха Пърл Харбър, той бе наредил подводницата да спазва абсолютно радиомълчание.

Портър си даваше сметка, че последното е лесно за казване, но трудно за изпълнение. Той самият бе прекарал половин година на „Вашингтон“ и познаваше всички офицери там.

Подводницата бе „увиснала“ съвсем неподвижно под повърхността и всичките й системи работеха с минимален режим. Сонарните оператори вече го бяха информирали, че ескортиращите кораби активно претърсват околните води за противник — както на повърхността, така и под водата. Неговата подводница бе една от шестте, които бяха заели позиции в полукръг в района между Пърл Харбър и Великденския остров. Шпионските сателити бяха засекли приближаването на пленения флот и Портър знаеше, че другите пет подводници се струпват около него, както някога, през Втората световна война, немските подводници бяха обкръжавали съюзническите конвои.

Портър завъртя леко перископа и го ориентира към флагмана на флотилията — гигантския товарен кораб „Вайкинг“ пред който дори самолетоносачите изглеждаха като джуджета.

Задачата на Портър бе да забави конвоя, докато останалите пет подводници заемат местата си. И трите цели вече бяха в обсега му, но Портър не се съмняваше коя ще е първата. Проклет да е, ако откриеше огън по кораби от собствената си флота.

Проблемът, както офицерите вече му бяха докладвали, бе, че освен че е грамаден, „Джар Вайкинг“ е почти неуязвим. Като всички останали съвременни супертанкери, той имаше двоен корпус срещу евентуално изтичане на нефт, но това му осигуряваше защита и при торпедна атака. В добавка корпусът му бе разделен на херметически изолирани отсеци. Дори да разбиеха двойния корпус, най-много щяха да наводнят някой от тях.

Портър бе запознал екипажа с тези проблеми и остави на офицерите да намерят най-подходящото решение. Един от тях предложи нещо, което поне на пръв поглед си заслужаваше да се опита.

Възможно беше корабите да са заобиколени от силово поле, също като това, което пазеше Великденския остров. Портър натисна едно копче на перископната ръкохватка и даде максимално увеличение на гигантския танкер. Беше виждал снимки на непроницаемия щит около Великденския остров — но и да имаше тук такъв, той бе невидим за невъоръжено око.

— Готови за действие?

— Да, сър.

— Изпращам информация за целите — каза Портър и натисна друго копче на ръкохватката. Серия от лазерни лъчи „обляха“ корпуса на „Джар Вайкинг“ — определяха разстоянието до целта, скоростта и посоката на гигантския съд. Портър знаеше, че е изключено да пропуснат. Въпросът обаче бе изстрелът да е прецизен.

— Целта прихваната — докладва оръжейният офицер. — Готови за стрелба по ваша заповед, сър.

Портър направи последен оглед на района. За да остане незабелязан, той бе изключил сонара и повърхностния радар на перископа. За миг се зачуди дали ескортиращите кораби ще предприемат някакви контрадействия — неведнъж бе изпълнявал учебни операции срещу собствени кораби, но никога не бе предполагал, че ще му се наложи да го прави в бойни условия. Познаваше добре възможностите на ескортиращите кораби да водят борба с подводници и само от мисълта за това по челото му избиха едри капки пот.

— Огън!

За разлика от подводниците през Втората световна война, торпедните установки на „Норфолк“ бяха разположени в средата на корпуса й и отвърстията им сочеха нагоре.

Причината бе, че торпедата МК-48, с които бяха въоръжени, не се насочваха с мерник, а с помощта на кабел или по предварително зададена цел. В този случай оръжейният офицер бе препрограмирал всичките торпеда на борда — общо двайсет и четири.

Бяха изстреляни четири торпеда. Веднага щом напуснаха установките, екипажът се хвърли да зарежда нови четири. Първите четири се издигнаха към повърхността и същевременно се разпределиха според целите си — по две за всяка. Задното торпедо изоставаше само на две секунди от предното. Според плана предното торпедо щеше да взриви отвор във външната стена на корпуса, а задното да пробие вътрешната. При това точно на съчленението между два отсека, за да ги наводни едновременно. Следващите залпове щяха да предизвикат същия ефект при съседните отсеци.

— Торпедата са по курса — докладва оръжейният офицер. — Двайсет секунди.

Портър надзърна през перископа. Забеляза, че най-близкият ескортиращ кораб — разрушител, вече се извръща към тях. В същия миг подът под краката му потрепери — следващите четири торпеда се отправяха към целта.

— Засякоха ни — докладва сонарният оператор.

— Продължавайте стрелбата — нареди Портър. Разрушителят се приближаваше към тях. Той завъртя ръкохватките и центрира перископа върху „Джар Вайкинг“.

— Десет секунди.

Дори без слушалки вече се чуваше ясно шумът от приближаващия се разрушител.

— Пет секунди.

Два гейзера изригнаха едновременно насред океана.

— Твърде рано — промърмори Паркър. Последваха нови два гейзера, тъкмо когато тътнежът от първата експлозия достигна подводницата. Водният облак се разпръсна и той видя, че „Джар Вайкинг“ продължава необезпокояван да следва своя курс.

Портър викна на екипажа на мостика:

— Дясно на борд, флагманска скорост. Максимално бързо потапяне. — На борда зазвуча тревожният звън за потапяне. Портър повика радиста. — Свържи се с Пърл Харбър. Кажи им, че корабите имат защитно поле. Да предупредят останалите подводници. Нищо не може да се направи.

Провери отново приборите. Потапяха се с максимална скорост и същевременно се отдалечаваха от флотилията.

— Разстояние до разрушителя?

— Хиляда метра и се скъсява.

— Готови за отбранителни действия!

Още докато издаваше заповедта за стрелба, капитанът знаеше, че няма да могат да се отдалечат достатъчно преди ескортиращите кораби да ги атакуват. При симулациите успяваха да се измъкнат само в половината от проиграваните ситуации. Сега предстоеше да разбере доколко реалистични са били ученията.

— Торпеда във водата — докладва сонарният оператор. — Две на наш курс. Разстояние хиляда метра.

Най-доброто оръжие срещу подводницата бе това, което Портър току-що се бе опитал да използва — самонасочващи се торпеда МК-48.

— Изстреляйте примамка — заповяда той.

През една от торпедните тръби бе изстреляна малка, но много „шумна“ капсула, с надеждата да привлече двете вражески торпеда. Едва сега Портър забеляза, че е вкопчил пръсти в облегалките на стола.

— Разстояние петстотин метра. Движат се по курса.

— Подготви се за удар — нареди Портър.

— Триста метра. — Операторът повиши глас. — Едно от торпедата се отклонява. Поема към примамката.

„Петдесет процента“ — повтаряше си Портър.

— Сто метра.

Портър затаи дъх, скован от мисълта за предстоящата експлозия. И той, както всички останали на борда, подскочи, когато откъм носа долетя глух тътен. Но само това. Никаква експлозия.

— Засечка! — извика пръв оръжейният офицер.

— Дръжте същия курс! — разпореди се Портър и едва сега въздъхна облекчено. — Докладвайте за пораженията!

— Засега не се виждат поражения — обади се от предния отсек първият мичман. — Торпедото е попаднало в… — последва пращене, — на носа. Нещо не е наред с… — Нова серия от смущения, след което връзката прекъсна.

— Остани на връзка! — извика Портър на оръжейния офицер и се втурна към долния люк. Спусна се по стълбата, като спираше само при люковете между отсеците. Когато обаче доближи люка на предния отсек, спря, забелязал странно трептене на металната стена. Пресегна се и сграбчи валчестата дръжка на люка, но в същия миг подскочи от болка, сякаш дръжката бе нагорещена до червено.

Дръпна ръце и ги огледа учудено. Нямаше и следа от изгорено, но болката остана. Той размърда пръсти и изведнъж се ококори — вените му бяха подпухнали и кой знае защо — съвсем почернели.

В мига, когато нановирусът достигна мозъка му, капитан Портър изкрещя. Викът му отекна във всички ъгълчета на подводницата, към които бързо се прокрадваха нановирусите.

Иран

Дивизията, командвана от генерал Кашир, бе разквартирувана в Табриз, североизточен Иран. Като се имаше предвид местоположението, пунктът имаше стратегическо значение. На север бяха разположени Армения и Азербайджан. На запад бе Турция, под нея — Ирак. Светът може би бе забравил, че цели единадесет години между Иран и Ирак бе бушувала една от най-кръвопролитните войни в региона. Жертвите наброяваха почти два милиона, но нито една от двете страни не бе успяла да завладее и няколко километра от безжизнената пустиня, в която се водеха военните действия.

Употребата на забранени химически оръжия, изпращането на деца в ролята на „живи миночистачи“, за да прочистят пътищата на танковете, и екзекуцията на пленниците бяха често срещани явления и от двете страни по време на войната. Едва през 1990 бе постигнато споразумение за прекратяване на огъня, но мирен договор така и не бе подписан. Като се добавят размириците в бившите съветски републики на север и изток и постоянната заплаха от кюрдски въстания, нищо чудно, че регионът оставаше един от най-неспокойните. На всичко отгоре Кашир трябваше да се съобразява с периодичните „чистки“, провеждани сред офицерския състав от командването. По някаква на пръв поглед неведома прищявка на съдбата той не само бе оцелял при тези чистки, но и бе повишен в генералски чин. Всъщност дължеше всичко това по-скоро на едно тайно споразумение, което бе сключил в началото на кариерата си.

Канцеларията му се намираше на последния етаж на най-високата сграда в градчето и от нея той можеше да наблюдава цялата околност. Както бе правил ежедневно през последните няколко години, генералът включи компютъра и въведе достъп до една обезопасена връзка за електронни съобщения.

За разлика от предишните дни обаче, този път го очакваше писмо от тайния му благодетел.

В началото Кашир бе толкова изненадан, че само се блещеше в екрана. В графата за тема на писмото обаче бе въведена правилната парола: „ятаган“.

Само още един човек на света знаеше този адрес. Известен на различни разузнавателни агенции с прозвището Ал-Иблис, в действителност той бе Сянката на Аспасия. Тъкмо на неговите машинации през последните години Кашир дължеше високия си пост и сега не му оставаше друго, освен да откликне на призива на своя създател. Кашир премести маркера на мишката и отвори писмото. След като го прочете, отмести поглед към прозореца, който гледаше към северната страна на града. Денят бе ясен и слънчев и в далечината ясно се виждаше един заснежен планински връх. До планината, разположена на самата граница с Турция, имаше сто и двайсет мили.

— Агри Даги — прошепна Кашир, изправи се и отиде до прозореца. Така наричаха върха местните жители. Официалното му име бе Арарат. Сянката на Аспасия му нареждаше да отцепи подстъпите към този връх дори ако това означава война с Турция.

Генерал Кашир вдигна телефона и нареди на адютанта си да събере дивизионния щаб.

Марс

Три пъти по-висок от Еверест, Монс Олимпус не се виждаше от подножието си, тъй като бе скрит от извивката на хоризонта. Той беше най-големият вулкан на Тарзийската издатина — планинска верига, която обхващаше почти цялата обиколка на Марс и бе толкова масивна, че бе предизвикала дори преместване на планетарната ос.

Параметрите на Монс Олимпус бяха смайващи. Над петнадесет мили височина и почти триста и четиридесет мили дължина при основата. Вулканът бе заобиколен от базалтова стена с височина четири мили. Без съмнение това бе най-високата и най-колосална планина в Слънчевата система.

В югоизточния край на базалтовата стена в пълен ход бе друго не по-малко колосално инженерно постижение, осъществявано от армия роботи. Осемкраки механични копачи разкъртваха базалта — прокарваха през него път, а с парчетата строяха наклонена площадка, която се простираше на стотици мили в пустинята.

Пред копачите пълзяха роботи-изследователи, които вземаха образци от почвата и поставяха жалони. Всички машини се контролираха от един страж-компютър, разположен в недрата на Сидония — региона, предизвикал толкова много научни спекулации заради странното си подобие с човешко лице на снимките, направени от първите орбитални сонди. Съмненията на учените не бяха напразни — тук бе разположена аирлианска база, в която се бяха приютили Аспасия и последователите му след потопяването на Атлантида. По-късно той и екипажът загинаха малко преди да се озоват на борда на кораба-майка, взривен в околоземна орбита от Търкот.

Шепата оцелели аирлианци, останали да поддържат Сидонийската база, се оказаха напълно отрязани от света, след като Сянката на Аспасия бе преустановил контакт с тях, за да им отмъсти, задето го бяха обрекли на същата участ на Земята в продължение на хилядолетия.

Но ето че сега по дългия път между Сидония и Монс Олимпус пълзяха безброй товарни роботи, пренасящи гигантски скални късове, изкопани в самото подножие на „лицето“. Движението им бе засечено дори от Земята — от Лари Кинсейд, специалист от НАСА, член на групата на Търкот. Целта на цялата тази строителна активност в подножието на Монс Олимпус си оставаше пълна загадка.

Димона, пустинята Негев, Израел

Докато минаваше покрай контролния пункт, Симон Шерев кимна на четиримата пазачи зад бронираното стъкло. Мъжете го проследиха с хладни погледи, без да свалят дулата на узитата, макар да знаеха, че пропускът на врата на Шерев е автентичен. Охраната приемаше работата си изключително сериозно, тъй като зад дебелите стени на скрития в пустинята бункер лежеше истинската сила на Израел: две дузини ядрени бойни глави.

Но не бункерът бе сега целта на посещението на Шерев. Вместо това той свърна по подземния коридор, който извеждаше при втори, по-малък бункер. В него бяха подредени предмети, които притежаваха сила от по-друг характер. Шерев показа пропуска си на войниците, охраняващи този бункер, после притисна око към ретиновия скенер. Тежката бронирана врата се отмести със сухо изщракване.

Шерев прекрачи прага, зад който го очакваше втори пост, после повтори процеса и с вътрешната врата на бункера. Помещението бе широко петнайсет метра и дълго пет, с три реда рафтове покрай стените. По рафтовете бяха подредени различни странни предмети, едни с човешки произход, други с извънземен.

Той застана пред масата, където се намираше най-скорошната придобивка в секретния архив на Израел. На покритата с плат маса бе положен старозаветният кивот, донесен от базата на Мисията под Синай. Шерев доближи масата и за пръв път огледа отблизо легендарния предмет. Кивотът бе дълъг около метър и широк метър и двайсет, Целият бе обкован със злато. На капака имаше две сфинксоподобни фигурки с рубиненочервени очи. Според доклада, който бе получил, в кивота бил държан Граалът, а очите на фигурките представлявали активно действаща охранителна система, която убивала всеки, дръзнал да се приближи — ако не е облечен в съответните одежди, които също бяха положени на масата. Изглежда, обаче, с изваждането на Граала системата бе деактивирана.

Шерев прокара пръсти по капака на кивота и усещането пробуди в него странни чувства. Ето я живата история; този предмет, макар и създаден от пришълците, бе тясно свързан с неговите собствени предци. Старозаветният кивот — но какви бяха заветите? Тези, в които е вярвал някога Мойсей, или други, произтичащи от съвсем наскорошните събития? Дали Мойсей е бил Водач, пионка на извънземния компютър, или наистина е действал по своя воля и според убежденията си? И да е било така, имаше ли някакво значение, щом кивотът е бил аирлиански артефакт, а той самият се е изкатерил на Синайската планина, за да разговаря не с Господ, а със Сянката на Аспасия?

Телефонът в помещението иззвъня и Шерев се сепна. Вдигна слушалката и каза:

— Да?

— Простете, шефе — чу се гласът на помощника му, — но получихме съобщение от разузнаването, че Йордания, Сирия и Египет мобилизират армиите си.

Шерев не беше изненадан. Войските на Ирак и Иран също бяха поставени в пълна бойна готовност от момента, когато се разбра за убийството на Саддам Хюсеин.

— Наредиха ни да преминем към трета фаза — добави помощникът.

Шерев неволно погледна към стената, сякаш можеше да види през нея съседния бункер, където се намираха бомбите. Трета фаза означаваше, че бойните глави трябва да бъдат изнесени на повърхността и да бъдат транспортирани до различните изстрелващи установки. Досега не бяха получавали този зловещ код дори когато избухна Войната в залива и Саддам бе обстрелвал Израел с ракети „скъд“. Сегашните събития обаче насочваха човешката история по нови пътища, напомнящи за навечерието на Втората световна война.

— Освен това… — продължи помощникът, но млъкна, разколебан за миг. Шерев се зачуди какво може да е по-лошо от тази новина.

— Да?

— Хашер Лакур е тук.

Лакур беше влиятелен член на парламента — същият, който бе убедил правителството да разменят държаните в архивите урим и тумим срещу обещанието от страна на Ал-Иблис, известен впоследствие като Сянката на Аспасия, да бъде екзекутиран Саддам Хюсеин. Истинска сделка с дявола, на която Шерев се бе възпротивил.

— Какво иска сега?

— Кивота.

Шерев се извърна към масата, върху която лъщеше позлатеният сандък. Нямаше смисъл да пита. Вече знаеше защо го е поискал Лакур — като исторически символ, който да обедини и сплоти народа пред наближаващата война. Но това беше просто един празен символ — в прекия и преносен смисъл на думата.

— Парламентът е одобрил предложението му — приключи помощникът.

Шерев натисна бутона и вратата бавно се плъзна встрани. В съседния коридор войниците вече извозваха първите бойни глави. Шерев едва не се разсмя на глас. Ядрени бойни глави и легендарният кивот. Интересна комбинация за Армагедон.

МИНАЛОТО

5.

Тунгуският район, 1908 г.

В продължение на четири хиляди земни години разузнавателният кораб бе следвал дирята на предишния кораб. Времето не значеше нищо за тези, които преодоляваха огромни космически пространства, и особено за съществата на борда на кораба. Предвид продължителността на живота си, те гледаха по съвсем различен начин на човешките същества. Освен това през по-голямата част от полета екипажът се намираше в хибернация. Това продължи дори когато корабът започна да забавя скоростта си, навлизайки в широка орбита около звездата на системата.

Екипажът бе пробуден едва когато корабът доближи вътрешните планети. Първите действия бяха много предпазливи, защото предишният кораб бе изчезнал тъкмо в околностите на тази звезда. След като уловиха сигнали за наличие на цивилизация на третата планета, те се насочиха към нея.

Щом навлязоха в горните слоеве на атмосферата, екипажът се зае да търси следи от предишния кораб. Но докато прелиташе над най-големия от континентите, корабът неочаквано бе ударен от мощно енергийно изригване. Корпусът му експлодира.

Екипажът полагаше отчаяни, но напразни усилия да овладее аварийното положение. Корабът бързо губеше височина и се носеше със свистене през атмосферата към континента, откъдето бе дошла неочакваната атака. Част от екипажа се прехвърли в спасителната капсула, докато останалата продължаваше с опитите да изведе сериозно повредения кораб на по-висока орбита.

Накрая опитите им се провалиха и корабът се заби в земята, като предизвика експлозия, на каквато планетата и обитателите й не бяха ставали свидетели от времето на последните метеоритни атаки преди милиони години.

Спасителната капсула измина още половин обиколка и се приводни почти на обратната страна на планетата. Датчици от четвъртата планета засякоха кацането на капсулата, както и катастрофата на основния кораб.

И отново се възцари спокойствие.

Скрити под повърхността на океана, оцелелите членове на екипажа се заеха да изучават планетата и да се готвят за дългите години, които щяха да прекарат на нея — преди да предприемат следващите си действия.

НАСТОЯЩЕТО

6.

Великденският остров.

Сянката на Аспасия лежеше съвсем неподвижно. Очите му бяха склопени, гърдите едва се повдигаха. Граалът бе положен на масата до него.

Две неща се случваха едновременно в пещерата.

Изтощеното тяло на Кели Рейнолдс потрепваше и се гърчеше, докато умът й търсеше начин да прати важното съобщение до Зона 51. Тя бе успяла да разкрие някои ключови части от плана на Сянката на Аспасия и си даваше сметка, че трябва час по скоро да препрати тази информация до приятелите си. Беше само на крачка от осъществяването на тази задача.

В самия край на дясната ръка на Сянката, там, където куршумът бе откъснал китката, се бе оформил черен, нарастващ мехур. Милиметър по милиметър се оформяше нова, съвсем здрава ръка.

Пекин, Китай

Китайският президент влезе в залата на Народното събрание. Държеше касетка с видеозапис. При появата му шумът незабавно утихна и се възцари почтително мълчание. Президентът се отправи към подиума, но точно преди да изкачи стълбите спря и подаде касетката на един от техниците. Едва след това застана пред микрофона.

— Видеозаписът, който предстои да ви покажа, бе получен току-що. Изпратен е от Циан Лин.

После даде знак да изгасят светлините. Големият екран зад него потрепна. Появи се нисък китаец със златисто кимоно. До него стоеше двуметров пришълец с червеникави котешки очи и червена коса. В залата се възцари гробно мълчание. Създанието — аирлианец, както знаеха от новините на западните телевизии — заговори с напевен глас. Мъжът превеждаше на китайски.

Речта продължи около десет минути, но посланието й беше просто: да се присъединят към Артад или да станат негови врагове. Според съществото Ши Хуанчжоу, първият китайски император, бил Сянка на Артад. Беше им даден срок от един час, за да гласуват и да оповестят решението си.

Когато екранът угасна, в залата се възцари хаос.

Зона 51

Търкот изруга. Бръмченето продължаваше почти цяла минута. Той пъхна ръка в джоба си и извади сателитния телефон. Понечи да замахне, решен да запокити досадния апарат надалеч. Намираше се на стотина метра от пистата, на километър от Зона 51, и продължаваше да върви към пустинята.

Спря и седна на пясъка. Телефонът продължаваше да бръмчи. Десетилетия упорити тренировки надделяваха над чувствата му. Дисциплината вземаше връх. Той включи телефона.

— Да?

— Китайците току-що са получили ултиматум от Артад — каза Куин. — Или са с него, или стават негови врагове. „Стенис“, „Вашингтон“ и „Джар Вайкинг“ са се отправили към Хаваите. Защитени са със силово поле. Флотата е предприела опит да ги спре с подводница, но я е изгубила.

Търкот се излегна по гръб и зарея поглед в синьото небе. Гневът му се бе изпарил. Чувстваше безмерна умора; всичко, което искаше, бе да затвори очи и да заспи. Да забрави.

— Е, и? Какво можем да направим?

— Кели Рейнолдс ни е пратила текстово съобщение през Пърл Харбър.

Търкот се надигна.

— Кели?

Мисълта, че журналистката е все още жива, пленница на Великденския остров, го разбуди.

— Да.

— Как е успяла да го прокара?

— Пратила го е чрез сателитната връзка на стража до пленения флот. Оттам сигналът е бил препратен автоматично на Пърл Харбър. Пращам го на дисплея на телефона ти.

— Давай. — Търкот се загледа в миниатюрния екран.

ГРААЛЪТ Е ТУК

СЯНКАТА НА АСПАСИЯ СЕ ВЪЗПОЛЗВА ОТ СИЛАТА МУ

НЕГОВИЯТ ФЛОТ ЩЕ АТАКУВА ХАВАИТЕ

СЛЕДВАЩАТА СТЪПКА Е АТАКА НА ЗАПАДНОТО КРАЙБРЕЖИЕ НА САЩ

ПОСЛЕ ЩЕ ЗАВЗЕМЕ ЦЕЛИЯ СВЯТ

ФЛОТЪТ Е ЗАЩИТЕН СЪС СИЛОВО ПОЛЕ

СЪЩО И ВЕЛИКДЕНСКИЯТ ОСТРОВ

ОТКРИЙТЕ ГЛАВНИЯ СТРАЖ ЗА ДА ИЗКЛЮЧИТЕ ВСИЧКИ СИЛОВИ ЩИТОВЕ И ДА РАЗПРОГРАМИРАТЕ НАНОВИРУСИТЕ

МЕСТОНАХОЖДЕНИЕ НА ГЛАВНИЯ СТРАЖ

МЕСТОНАХОЖДЕНИЕ НА ГЛАВНИЯ СТРАЖ

В КОРАБА-МАЙКА

В КОРАБА-МАЙКА

ЗА ДОСТЪП ДО ГЛАВНИЯ СТРАЖ ТРЯБВА КЛЮЧ

ЗА ДОСТЪП ДО ГЛАВНИЯ СТРАЖ ТРЯБВА КЛЮЧ

КЛЮЧЪТ Е ЕКСКАЛИБУР, ТРЯБВА ДА СЕ ИЗВАДИ ОТ НОЖНИЦАТА

КЛЮЧЪТ Е ЕКСКАЛИБУР, ТРЯБВА ДА СЕ ИЗВАДИ ОТ НОЖНИЦАТА

СЯНКАТА НА АСПАСИЯ ТЪРСИ ЕКСКАЛИБУР

СЯНКАТА НА АСПАСИЯ ТЪРСИ ЕКСКАЛИБУР

НА САГАМАРТА

НА САГАМАРТА

Търкот прочете още веднъж съобщението, после вдигна телефона до ухото си и попита:

— Нещо друго?

— Муалама откри сведения за втория кораб-майка. Яков също се натъкна на нещо интересно в архивите на нацистите.

— А нещо ново за Екскалибур?

— Муалама смята, че е бил скрит от Наблюдателите, а после изчезнал. Струва ми се, че всичко това е свързано. Вторият кораб-майка, главният страж, Екскалибур и силовите полета.

— Какво е Сагамарта?

— В момента проверявам.

— Друго? — попита Търкот, докато обмисляше чутото.

— Някой друг, изглежда, също смята, че знаем нещо важно.

— Кой?

— Командващият Тихоокеанския флот. Иска да говори с теб.

— Защо?

— Откъде да знам, по дяволите?

Неочакваното избухване на инак кроткия и възпитан Куин накара Търкот да се засмее за първи път от доста време насам.

— Мисля, че иска да чуе какво ще го посъветваш относно Пленения флот, като се има предвид, че ние първи го предупредихме за силовото поле — добави с поомекнал глас Куин. — Май вече ни смятат за „експерти“ по борба с аирлианците.

— Прехвърли го на линия — рече Търкот.

Тихият океан

Плененият флот постепенно забавяше скорост. Маневрата отне известно време заради грамадната маса на трите най-големи кораба. Междувременно масивните врати, които нановирусите бяха построили на носа на „Джар Вайкинг“, бавно се разтвориха.

Вътре една до друга се полюшваха две подводници, които изглеждаха съвършено еднакви — чак до надписа „Спрингфийлд“, изписан на кърмите им. Едната беше оригинална, заловена от силите на Сянката на Аспасия край бреговете на Великденския остров. Другата беше нейно копие, изработено от наномашините.

Двигателите и на двете се включиха и те изплуваха в океана и заеха местата си. Всички кораби отново потеглиха и набраха скорост. А в гигантския плаващ док на „Джар Вайкинг“ молекула по молекула машините градяха следващите две подводници.

Всъщност подводниците във водата имаха известни различия от първоначалната подводница „Спрингфийлд“. На кърмите им имаше входящи шлюзове. Щом подводниците се отдалечиха от „Вайкинг“, шлюзовете се разтвориха и започнаха да всмукват вода, която преминаваше през серия прегради, повишаващи налягането и увеличаващи скоростта на потока, накрая се изхвърляше от два отвора в носовия отсек.

Стандартната подводница от клас „Лос Анжелис“ можеше да развие скорост до 35 възела, но с помощта на тези нови приспособления двете подводници скоро достигнаха шейсет.

Въздушното пространство над централната част на Тихия океан

Изтребителят Ф-14, на борда на който се намираха Макгро и Оливети, зае позиция зад летящия танкер. От задната част на танкера се подаде горивна дюза и се закачи за носовата част на изтребителя. Горивото потече към поизпразнените подкрилни резервоари на изтребителя. Зареждането продължи две минути, след което танкерът изхвърли и собственото си гориво и двигателите му заглъхнаха, закашляха се за последен път и угаснаха окончателно. Носът на самолета се наклони надолу и той полетя към океана. Заразеният екипаж не направи никакъв опит за аварийно приводняване.

Изтребителят в небето над потъващия танкер продължи да следва курса си, зададен от Сянката на Аспасия. В кабината нановирусите почти приключваха с промените в белите дробове на двамата войници.

— Попай — промълви Макгро, който за миг дойде на себе си, и протегна ръце напред — към дръжката на катапулта. В същия момент наложената в съзнанието му матрица на Водач пое контрола и наказа с мощен болезнен импулс онова „ъгълче“ от съзнанието, което се бе опитало да въстане. Тялото на Макгро се сгърчи от болка, после се отпусна.

Пекин, Китай

Гласуването в китайския парламент протече бързо и приключи с изненадващо единодушие в подкрепа на Артад. Няколко фактора оказаха влияние върху това решение.

Първият бе, че Сянката на Артад е била Ши Хуанчжоу. Древната фигура на първия император, обединителя на страната, дори след петдесетилетие на комунистическо управление, все още се радваше на изключителна почит в Китай. Всички виждаха в него възможност Китай да възвърне лидерската си позиция в света, дори с подкрепата на същество от друг свят.

Не по-малко значение оказа обаче и фактът, че атомната атака срещу Циан Лин бе отблъсната. Врагът бе твърде силен, за да си съперничат с него, и достатъчно лукав, за да им внуши, че могат да му бъдат достойни съюзници.

Освен това всички бяха чели докладите за провала на тихоокеанския американски флот да щурмува Великденския остров. Назряваше нова война между враждуващите фракции на пришълците и макар китайците да се радваха на американското поражение, те си даваха сметка, че това може да е само първата повалена плочка от доминото.

Оказаха значение и гласовете на китайските военни. Флотът вече струпваше масивни сили покрай бреговете на Виетнам, Северна Корея и Тайван. Говореше се, че сега е моментът да завладеят тези исконно лелеяни земи.

Никой не забравяше също така, че Циан Лин се намира в западен Китай, където преобладаваше мюсюлманското население. Китайските политици се надяваха — с помощта на Артад — да си възвърнат контрол върху тази размирна част от страната.

В края на краищата само трима от шестстотин делегати гласуваха срещу съюза с Артад.

Резултатът бе изпратен в Циан Лин.

Шестимата[76], гласували против, бяха изведени от парламента и разстреляни с куршум в тила на площада пред сградата. Телата им бяха обесени на уличните лампи, а на гърдите им окачиха табели, в които ги обявяваха за „предатели на Поднебесното царство“.

Отделните военни части получиха заповеди да нападнат Корея и Тайван.

Друга заповед, лично от Артад, бе изпратена до подразделенията в западен Китай.

Кашгар, Китай

Разположен на две хиляди мили от Пекин, Кашгар бе провинциалната столица на Синянско-Уйгурския автономен регион. Заради отдалечеността си той бе почти откъснат от политическите промени, които кипяха на изток. Ала въпреки разстоянията китайската армия държеше Кашгар в железен юмрук.

Когато командирът на гарнизона получи заповед от Пекин да подготви групата за специални операции за щурм в западна посока, не можеше да става въпрос за колебание. Самолетът и бойната група незабавно бяха поставени в състояние на пълна бойна готовност. В заповедта се казваше, че не бива да излитат преди да е пристигнал един специален пратеник.

Циан Лин

Китайският военен хеликоптер кацна на овъглената земя непосредствено до силовия щит, обграждащ гробницата. Командирът на екипажа скочи на земята и разтвори широко вратата на пасажерския отсек. Почвата под краката му бе обгорена при взрива на атомната бомба, изстреляна от китайците при неуспешния им опит да унищожат пришълците в Циан Лин.

Доказателство за промяната на ситуацията бе трепкащият отвор в подножието на силовия щит, през който само след минута преминаха три фигури. Щитът се затвори още преди да доближат кацналия хеликоптер. Щом тримата се качиха на борда, пилотът вдигна тежката машина право нагоре — опасяваше се да остава твърде дълго в „горещата“ зона близо до странното силово поле.

Настанени в задната част на вертолета, Лексина, Елек и Коридан вече обмисляха първата стъпка от възложената им от Артад мисия.

Пърл Харбър, Хавайските острови

Адмирал Кензи изключи сателитния си телефон. Казаното от Търкот бе потвърдило най-големите му страхове. Той отново погледна сателитното изображение. Нямаше никаква грешка кои са двата самолетоносача, охраняващи гигантския танкер. На бюрото му лежеше смачкано последното съобщение от „Норфолк“. Кензи беше главнокомандващ Тихоокеанския флот на САЩ. Изминалия месец от неговата служба бе истински кошмар, бедствие с мащаби, непознати в досегашната американска военна история. Двата пленени самолетоносача и ескортиращите ги по-малки съдове представляваха две трети от неговата флотска сила.

Оставаше му само още един самолетоносач, „Кенеди“, който в момента бе хвърлил котва на миля от пристанището на Пърл Харбър. А Плененият флот бе само на един ден плаване от тях.

През прозореца на кабинета си Кензи можеше да види Хонолулу на изток, чак до Диамантовата глава. Населението на Оаху наброяваше близо един милион души, още половин милион живееха на съседните острови. Милион и половина невинни жертви. Никога досега от него не бяха зависили толкова много хора.

Телефонът му иззвъня. Беше секретарката.

— Господин адмирал, търси ви президентът.

Той погледна за миг телефона, после вдигна слушалката.

— Слушам, господин президент.

— Адмирале, току-що изслушах цял куп предложения от Националния съвет за сигурност. Нито едно от тях не ми допадна. Вие сте човекът на горещия стол. Какво ще ми кажете?

— Господин президент, предлагам да изведем в открито море Оперативна група 80.

— И?

— Сър, не можем да пробием силовите щитове, заобикалящи Пленения флот. Склонен съм да вярвам, че опитите да го сразим ще завършат както и досегашните — просто нашите кораби ще бъдат асимилирани от противниковия флот. Оперативна група 80 е последната ни защита — не само за Хаваите, но и за цялото Западно крайбрежие.

— И предлагате да си подвием опашката и да избягаме?

— Не, сър. — Кензи завъртя стола си така, че да гледа на запад, към корабите, закотвени в залива. — Искам разрешение да изкарам флота в открито море, да заобиколя от запад Пленения флот — нещо, което Сянката на Аспасия едва ли очаква — и да се приготвя за щурм на Великденския остров веднага щом силовото поле бъде изключено.

— И кой ще изключи полето? — попита президентът.

Кензи си даваше сметка, че трябва да говори много внимателно.

— Сър, доколкото ми е известно, няколко тайни групи работят по този проект.

Настъпи продължително мълчание, после президентът каза:

— Добре, ще приема предложението ви. Бог да ни е на помощ.

МИНАЛОТО

7.

Лондон, Англия

Пролетта на 1924 г.

— Защото е там.

Отговорът завари репортерите неподготвени. Бяха очаквали от Джордж Малъри реч, оправдаваща намерението му да изкатери Еверест в името на Бога, кралицата и родината. Той стоеше на пристана, непосредствено до борда на кораба, който щеше да откара него и приятеля му Санди Ървинг в Индия, където английската преса щеше да има последна възможност да разговаря с двамата.

Малъри игнорира последвалите въпроси и вдигна ръце.

— Господа, трябва да ме извините, но се налага да проверя багажа си, преди да отплаваме. Ще е крайно неприятно, ако забравя нещо важно. — При тези думи той се обърна и изпроводен от веселия смях на репортерите, изкатери стълбичката, следван от Ървинг. Щом се озоваха на борда, Малъри свърна към трюма, където беше струпан целият им багаж, а Ървинг — след като се поколеба — отиде в кърмовата част на кораба. Там, в сенките на една пристройка, го очакваше мъж с дълго черно палто.

— Много беше интересен отговорът на господин Малъри — отбеляза мъжът, когато Ървинг го приближи. Лицето му беше покрито с бръчки, дългата му черна коса бе прошарена. В очите му проблясваха налудничави пламъчета. Той вдигна ръка и направи странен жест — таен знак, който Ървинг върна по уговорения начин.

— Аз съм Никола Тесла — представи се мъжът.

— Чувал съм за вас — кимна Ървинг. — Някои твърдят, че си играете с велики сили.

— Какво ли не говорят хората — безстрастно отвърна Тесла. — Според вас той какво имаше пред вид одеве? „Защото е там“! Кое е там? Планината? Или… — Тесла спря, сетне добави почти шепнешком: — „То“?

— Има ли значение? — повдигна рамене Ървинг.

— Разбира се! — отвърна Тесла разгорещено. — Това е по-важно от вашата гордост!

Ървинг остана изненадан от избухването му.

— Вие никога не сте виждали Еверест. Не сте попадали в сянката му.

— Не Еверест е целта. Онова, което е скрито там, трябва да бъде съхранено.

— Ще направя каквото е необходимо.

— Трябва да го спрете — и онова, което се спотайва в него.

— Да, да — закима Ървинг, искаше да приключи разговора.

— Трябва да внимавате — посъветва го Тесла. — Дръжте Малъри под око.

— Точно затова се захванах с тази работа — отвърна Ървинг.

— Захванахте се, защото ви бе наредено — уточни Тесла.

— Така е, беше ми наредено — съгласи се Ървинг. — Но като се има предвид, че става въпрос за най-великото постижение… Северният и Южният полюс вече са покорени. Еверест е последното, най-примамливо късче земя, на което още не е стъпвал човешки крак.

— Затова и „то“ е там — изрече Тесла.

Ървинг се намръщи.

— Ами ако Малъри е… — той потърси подходящата дума — покварен? Как да го спра?

— Ще убиете гостоприемника — високо, та Древният враг да не може да оцелее.

— Сигурен ли сте в това?

Тесла кимна.

— Зная го със сигурност. Успях да унищожа кораба им преди много години, но ни е известно, че някои от тях са оцелели. Древният враг е много търпелив. Дълги години само се е спотайвал и е събирал информация, но сега преминава към действие.

— Защо точно сега? — попита Ървинг.

— Защото човекът най-сетне е в състояние да се изкатери на върха и да се върне.

— Надяваме се, че е така.

— Завиждам ви — отбеляза неочаквано Тесла.

— Защо?

— Защото ще го видите.

— Ако стигна дотам — отвърна Ървинг. — И го намеря.

— Това не е толкова трудно — отвърна Тесла и си тръгна.

Еверест

Лятото на 1924 г.

На пътя им се изпречваше висока трийсет метра почти отвесна стена, опряна на северозападното било, което водеше до върха. Санди Ървинг я разглежда внимателно няколко минути, после се обърна към Малъри. Възрастният алпинист просто посочи нагоре. Малъри бе водил при предишната стръмнина, сега бе ред на Ървинг. С помощта на пикела той издълба в снега стъпало, после още едно. После две за ръцете. Изтегли се нагоре, пресегна се над главата си и заби клин в една тясна цепнатина в скалата. Прокара през ухото на клина въжето, което го свързваше с неговия партьнор.

Ървинг почувства, че въжето се изопва — Малъри го завързваше около кръста си. Невъзможно бе за сам алпинист да достигне височина от над осем хиляди метра. Дори тази скална стена щеше да е непреодолимо препятствие за самотния катерач. „Колко ли още обаче ще е така?“ — зачуди се Ървинг. От мястото, където се намираха, върхът се виждаше съвсем ясно, сякаш бе на една ръка разстояние.

След близо час Ървинг най-сетне стигна горния край на стената и успя да се закрепи на една тясна издатина. Полежа известно време, опитвайки се да си поеме дъх — задача, почти невъзможна в толкова разредена атмосфера. После се претърколи по гръб и погледна нагоре. До върха оставаха само сто и петдесет метра. Той избухна в смях. „Само“? Вляво от него беше Каншунгското лице — широка, почти отвесна стена, която оформяше северната страна на планината. „То“ се намираше там.

Ървинг бавно се изправи. Сега вече знаеше, че може да измине останалата част от пътя без чужда помощ. Почувства дръпване на завързаното около кръста си въже и погледна надолу. Малъри въртеше нетърпеливо глава. Лицето му бе скрито зад кислородната маска и глетчерните очила. Той започна да се катери, като се опираше на въжето. Движеше се доста бързо и беше едва на няколко метра под него, когато Ървинг извади ножа и го опря във въжето.

Малъри най-сетне забеляза, че Ървинг не му помага да се изкатери, спря и вдигна глава. Ървинг беше благодарен, че не може да види лицето му заради маската. Ала въпреки това все още се колебаеше дали да среже въжето. Двамата бяха прекарали заедно месеци — на път от Англия дотук, с кораб, влак и коне, после близо месец на крак, докато катереха подстъпите към Еверест. Малъри се оказа самовглъбен човек, но с много широки познания. От самото начало Ървинг изпитваше известни колебания относно онова, което му бе наредено да направи.

Малъри освободи едната си ръка, смъкна маската от лицето си и почти извика:

— Какво правиш?

— Не мога да ти позволя да се доближиш до него.

Малъри бръкна в един от джобовете на якето си и извади малка сияеща топка.

— Това трябва да бъде поставено в него.

— Защо?

— За да го унищожи.

— Защо?

Малъри завъртя глава, сякаш въпросът го подразни.

— Ти май не знаеш цялата истина.

— Зная обаче, че си покварен от Древния враг.

Малъри кимна едва забележимо.

— Той е част от мен. Но сега е тук, за да те спаси.

— Не така е било предсказано.

Малъри не отговори, а посегна към следващата опора. В този момент Ървинг преряза въжето.

Малъри направи отчаян опит да се задържи на ръба на скалата. Не произнесе нито дума, макар устата му да беше широко отворена. Ървинг дори чуваше сухия пукот от късането на напрегнатите докрай сухожилия. Нещо сиво се мярна в зейналата уста на Малъри, пробиваше си път навън. Ървинг сметна, че е видял достатъчно. Той запрати пикела по алпиниста. Острието го удари право в челото. Малъри изгуби опора, завъртя се назад, тупна в подножието на стената, после тялото му започна да се премята към пропастта. Ървинг го изпроводи с поглед, докато силуетът му се мяташе сред камънаците — накрая подмина лагера, където бяха бивакували предната нощ, и се изгуби надолу из планината.

Любопитното беше, че Малъри не изкрещя нито веднъж, не издаде никакъв звук — сякаш се беше примирил със съдбата си и дори я бе посрещнал с облекчение. Мисълта за онова, което се бе опитало да излезе през устата на стария алпинист, накара Ървинг да потрепери.

Той вдигна глава и провери местоположението на слънцето, което вече бе подминало зенита. Даваше си сметка, че ако продължи нагоре, го чака неминуема гибел. Знаеше също, че няма да може да се справи сам. Погледна нагоре към върха, после косо — към Каншунгското лице.

Към върха ли да тръгне? Или в другата посока? Дните тук горе бяха съвсем къси и той знаеше, че в най-добрия случай ще е горе малко преди свечеряване. Какъв смисъл да изкатери Еверест, ако ще умре там? Кой ще узнае за подвига му?

Потърка очилата, за да изстърже поне част от натрупалия се върху стъклата скреж, заради който видимостта бе съвсем ограничена. Склонът пред него се изкачваше стръмно нагоре. Намираше се на покрива на света — там, където преди него не бе стъпвало нито едно човешко същество.

Ървинг направи още един опит да почисти заскрежените си очила, после се отказа. Смъкна ги и примижавайки болезнено срещу яркото слънце, затърси подходящ маршрут вляво.

Намираше се на северната страна на Еверест. При първото си изкачване преди няколко години Малъри бе обявил, че тази страна е напълно недостъпна. Единственият възможен маршрут — според Малъри — беше по не толкова стръмния южен склон. Но когато по-късно той промени намерението си и заяви, че ще търси път през северната стена, решението му събуди тревогата у някои.

Далеч под и около Ървинг се виждаха други високи върхове, зад тях — мъждивата зеленина на Тибетското плато. В далечината дори се забелязваше извивката на земния хоризонт.

Той продължи нагоре по-билото, но встрани от пътя към върха. Малко по-нататък бе принуден да спре — котките му се закачиха в нещо твърдо. Отначало си помисли, че е скална издатина. Но когато погледна надолу, мерна кафеникаво петно. Пресегна се и разчисти наветия сняг. Видя вкочанено лице с мумифицирана, изпъната и потъмняла кожа.

Нямаше представа колко дълго е лежал трупът тук. Навярно бе от групата, която някога бе донесла на това място Екскалибур. Вместо да го обезкуражи, неочакваната находка му придаде нови сили. Щом смелчаци като този, с неподходяща екипировка и без опит, бяха успели да изкатерят планината, той със сигурност щеше да стигне много по-далеч. Мъжът бе положил ръка на гърдите си; на единия от пръстите му лъщеше метален пръстен с издълбано в него око.

Ървинг най-сетне стигна края на билото. Зад него беше горната част на Каншунгското лице. Ървинг премигна и напрегна очи. Пред него имаше издатина, широка не повече от десетина сантиметра, която водеше към върха на скалната стена. Вятърът вдигаше снежни облаци от върха и ги разхвърляше във всички посоки.

Ървинг стъпи върху корниза, разперил ръце, за да пази равновесие. Раницата го теглеше назад. Пристъпваше бавно, като се стараеше да е колкото се може по-далече от ръба. Отне му близо час да стигне до хребета — и през цялото време вятърът се опитваше да го хвърли в пропастта.

На места ръбът на корниза бе почти заоблен, снегът върху него — податлив и хлъзгав. Налагаше се да се уповава на късмета си. Отляво пропастта сякаш беше бездънна.

Ървинг си пое въздух с пълни гърди и едва сега почувства, че кислородният приток е намалял. Опита се да си спомни кога бе превключил последната бутилка, но умът му бе съвсем замъглен.

Изведнъж се подхлъзна с левия крак и хлътна надолу. Тялото му го последва, набирайки инерция. Опита се да се запъне с крак в скалната стена под корниза, но не успя — краката му бяха замръзнали и почти не го слушаха. Започна да пада, завладян от убеждението, че се е провалил. Само ръцете му драскаха машинално по снега.

Най-сетне успя да се прилепи към скалата, притиснал дясната страна на лицето си към мразовитата й повърхност. Но дори не я усещаше. Очите му бяха приковани към онова, което следваше. Малко по-нататък, където корнизът се разширяваше, се виждаше вдлъбнатина, дълбока почти метър. В задния й край, подпрян на стената и забоден в снега, стърчеше Екскалибур — скрит в покритата с орнаменти ножница.

Ървинг пропълзя последните няколко стъпки, напълно забравил опасността, която го дебнеше зад заобления ръб на корниза. Сепна се, когато забеляза, че от двете страни на меча има по един замръзнал труп. Ървинг ги огледа отблизо. Този отдясно беше облечен с кафяви кожени дрехи — същите като на трупа в подножието на стената. Другият също носеше кожени дрехи, но под тях имаше мантия, поръбена със златни и сребърни нишки. Лицето на мъжа бе набраздено от бръчки, косата му беше дълга и посивяла. В замръзналата си ръка стискаше дълъг дървен жезъл.

Двата трупа сякаш стояха на почетна стража до меча, изцъклили мъртвешките си очи. На ръката си всеки от замръзналите носеше пръстен с око. Лицата им бяха изкривени в зловещи усмивки, останали непроменени хиляди години.

Ървинг отново насочи вниманието си към Екскалибур, наведе се напред и посегна към дръжката. Изведнъж забеляза, че повърхността й леко блещука. Изпитваше непреодолимо желание да я стисне, но ледът му пречеше да стигне до нея.

Изведнъж осъзна, че вече не чувства ръцете си. Дръпна се, но те бяха залепнали за леда. Опита отново да се освободи, като вложи всичките си сили. На лицето му се изписа почуда, след като три от пръстите на дясната му ръка и два от лявата се откъснаха със сух пукот и останаха замръзнали върху леда. Не почувства болка, само слаб сърбеж някъде под лакътя.

С огромно усилие успя да приседне между двата трупа. Лъчите на слънцето падаха почти хоризонтално, скоро щеше да се стъмни. Колкото и да му се струваше странно, вятърът бе утихнал напълно. Възцари се зловеща тишина, единственият звук бе собственото му, хрипкаво дишане през кислородната маска.

Той се облегна на скалата, изтощен до смърт. С последни сили завъртя глава и отново погледна Екскалибур. На лицето му се изписа усмивка. Малко след това издъхна.

НАСТОЯЩЕТО

8.

Зона 51

Търкот не обърна внимание на Яков, Че Лу и Муалама и влезе направо в стаята, където бе останала Дънкан. Дрехите му бяха покрити с прах от пустинята, сместа от пот и прах бе образувала на слепоочията му черна коричка.

— Върна се — отбеляза Дънкан с колеблива усмивка. — Майк, вече ти казах, че…

— Шшшт. — Търкот положи пръст на устните й. Но това не я спря.

— Казах ти цялата истина — такава, каквато я знам.

— Сигурен съм. Мисля, че имам представа какво са ти направили. Когато проникнахме в базата на „Меджик-12“ в Дълси, открихме, че са извършвали различни експерименти с отвлечени хора, между които и с Джони Симънс — бивш приятел на Кели Рейнолдс. Ровичкали са се в мозъците, като са използвали аирлианска технология.

— Дълси беше унищожен.

— Да, но не и познанията, натрупани там. Изглежда, са работили върху ЕПП — електронно повлияване върху паметта. Целта на „Меджик“ е била да се изтрият спомените на отвлечените и вместо тях да бъдат имплантирани фалшиви спомени или дезинформация.

Дънкан сбърчи вежди.

— Да не искаш да кажеш, че спомените ми са фалшиви? Че всичко, което знам, е лъжа? Че са вкарали в мозъка ми погрешни електронни сигнали?

Търкот чукна с пръст папката от ЦРУ.

— Лиза, ние знаем, че спомените ти са фалшиви.

Лицето й се изопна.

— Значи нямам син?

— Боя се, че не.

Лиза поклати глава.

— Не може да бъде. Просто е невъзможно. Та аз го помня — толкова добре си го спомням. По дяволите, Майк, помня дори как го родих. Помня болката. Гледах го как расте. Може би някои от спомените ми са фалшиви, но останалите? Не може всичко да е лъжа.

Търкот си спомни как Джони Симънс, бившият приятел на Кели Рейнолдс, се беше самоубил малко след като го бяха спасили от ужаса на Дълси. Навярно бе непоносимо да ти отнемат миналото и да натъпчат мозъка ти с лъжи. Човек започва да губи личността си. Дънкан току-що бе научила, че семейството й не само е загинало, но въобще не е съществувало.

— В това няма никакъв смисъл — въздъхна тя. — Защо е трябвало „Меджик“ да постъпва така с мен? Нали аз бях причината да се надигнат сили, които в края на краищата ги унищожиха.

Търкот поклати глава.

— Казвам само, че е възможно върху теб да са прилагани методи, подобни на използваното от „Меджик“ ЕПП. Не твърдя, че „Меджик“ стои зад това.

— Кой тогава?

— Много добър въпрос — отбеляза Търкот. — Открием ли кой е, вероятно ще разберем коя си ти всъщност. — Търкот отиде при вратата, махна на Куин да влезе и я попита: — Докъде стигнахте с разкопките на Дълси?

Куин направи справка с компютъра.

— Стигнали са на най-долното ниво.

— Значи вече са разкопали биоинженерните лаборатории и устройствата за ЕПП?

Куин кимна.

— Що се отнася до стража, който бе взел под контрол „Меджик“, в момента е под стриктно наблюдение. Със сигурност е изключен, също както и компютърът в Мисията под Синайската планина.

— Къде са тези стражи сега?

— Нямам представа. КИСПП изиска всички аирлиански артефакти. Най-вероятно са на местата, където са били открити.

— Как мислиш, възможно ли е да се възстанови изтритата памет и да се премахнат фалшивите спомени? — попита Търкот. Лиза ги слушаше внимателно.

Куин повдигна рамене.

— Нямам представа. Нали знаеш, че това не е по моята специалност.

— Намери някой, който да разбира от тези неща — нареди Търкот и кимна към вратата. — Кажи на другите да влязат.

Че Лу, Муалама и Яков влязоха в заседателната зала и насядаха около масата. Търкот накратко им съобщи всичко, което смяташе, че трябва да се предприеме за Дънкан.

— Но ние не знаем кой е направил това с нея — обади се Яков, след като Търкот приключи. — Би могъл да е човек на Артад, или пък на Сянката на Аспасия.

— Е, поне е сигурно, че не е дело на „Меджик“ — посочи Търкот. — Което означава, че някой друг има достъп до същата технология.

— Най-вероятно направо използва аирлиански машини — каза Яков навъсено.

Че Лу си търкаше замислено брадичката.

— Това означава, че всичките ти спомени отпреди времето, когато си наредила на Търкот да се внедри в Зона 51, може да са фалшиви.

— Не мога да се доверя на спомените си, нито пък зная какво се е случило с мен. — Дънкан вдигна ръце. — Какво да правя?

— Нужен ни е Главният страж — каза Яков. — И Екскалибур. Освен това не разполагаме с много време.

— Колко остава, докато флотът на Сянката на Аспасия доближи Пърл Харбър? — обърна се Търкот към Куин.

— Няколко дни.

— Тя трябва ли да присъства? — кимна Яков към Лиза.

— Пак ли искаш да я застреляш? — попита Търкот.

— Още не знаем коя е — отвърна руснакът. — Тя самата не знае коя е. И което е по-важно, нямаме представа кой и защо е направил това с нея.

Търкот разтри пулсиращите си слепоочия.

— Да се придържаме към фактите — трябва да направим две неща. Да открием Екскалибур и да намерим местонахождението на Главния страж. Според Кели той е във втория кораб-майка. Някой да има други предложения?

Никой не каза нищо.

— Мисля, че всички си даваме сметка за това колко е тежко положението — продължи Търкот. — Не става въпрос само за приближаващия се към Хавайските острови флот или за ултиматума на Артад към китайското правителство. Представете си какво ще стане, ако Сянката на Аспасия комбинира Граала с нановируса, с чиято помощ контролира жертвите си. Тогава ще разполага с цяла армия от неуязвими роби, които ще се увеличават след всяка спечелена битка. Представете си и ужаса да се превърнеш във вечен пленник на нановируса — преживяване, по-страшно от чистилището.

Търкот сложи ръце на масата и огледа един по един присъстващите. Все още не беше сигурен дали може да се довери на когото и да било от тях.

— И така. Първо: къде се намира корабът-майка, в който е Главният страж?

Куин извади от куфарчето си папка.

— Германците също са търсели кораба-майка. Почерпили са информация от легендата за Ноевия ковчег.

— И? — подкани го Търкот.

В отговор Куин хвърли на масата една черно-бяла снимка.

— Накрая спрели вниманието си върху Арарат. Според легендата точно там е приключило плаването на библейския ковчег. Вече знаем, че повечето от тези легенди са верни, нали?

Търкот вдигна снимката.

— Как досега никой не го е открил? Арарат не е най-безлюдното място на Земята, доколкото ми е известно.

— Все пак е отдалечено — отвърна Куин. — По-важното е, че винаги се е намирал в центъра на политически и етнически размирици. Разположен е на територията на четири враждуващи страни — Армения, Азербайджан, Турция и Иран. Районът е заселен с кюрди, които воюват с турците от векове.

— И все пак… — поде Търкот, но Куин го прекъсна.

— Първият кораб-майка, който открихме, беше скрит в пещера. Всички експедиции до Арарат са търсели останки от Ноевия ковчег на повърхността. Никой не е предполагал, че може да се спотайва в някоя подземна кухина.

— Е, добре — въздъхна Търкот. — Да приемем, че корабът-майка и Главният страж са скрити някъде в планината. А какво ще кажеш за ключа — за Екскалибур? Каква беше тази Сага…

— Сагамарта — уточни Куин, извади друга снимка, отново на планина, и я сложи на масата. — Така непалците наричат Еверест.

Търкот вдигна снимката на най-високия връх на Земята и промърмори:

— Страхотно!

— Със скакалец вероятно може без затруднение да се достигне всяка точка на планината — подметна Куин.

— Защо имам чувството, че няма да е толкова лесно? — попита Търкот. — Яков. Ковчегът е твой.

— Сам ли да се оправям?

— Страх ли те е? — Търкот не изчака отговора. — Ще видя дали мога да ти осигуря помощ. Но запомни едно — не мисля, че Артад е забравил къде е паркирал това проклето нещо.

— Разбрано — кимна Яков.

— А Екскалибур? — попита Муалама.

— Аз ще отида за него — заяви Търкот.

— Ще дойда с теб — рече Муалама.

Първото намерение на Търкот бе да откаже, но не му се щеше да оставя Муалама без надзор.

— Добре. Прегледай ръкописа на Бъртън и виж дали няма да хвърли малко светлина върху наскорошните открития. Добре ще е да знаем къде точно на Еверест се намира. — Той се обърна към Куин. — След колко време ще е готов скакалецът?

— Половин час.

— Чудесно. — Търкот огледа малката група. — Значи планът е следният: Яков открива Ковчега и Главния страж. Аз намирам Екскалибур и го изваждам от ножницата. Тогава Яков с помощта на Главния страж изключва компютрите на Артад и Сянката на Аспасия. — Той втренчи поглед в руснака. — Надявам се да успееш да изключиш и силовите полета и нановирусите.

Яков се разсмя.

— Само това ли искаш от мен?

Търкот тупна руснака по рамото.

— Какво пък, аз само трябва да изкатеря Еверест. Искаш ли да се сменим?

Яков се престори, че обмисля сериозно предложението му, после поклати глава.

— Аз съм много по-тежък от теб. Ти се катери.

— Винаги рационален в решенията — усмихна се Търкот.

В една съседна стая Лари Кинсейд се занимаваше с нещо, което бе правил през цялата си кариера в НАСА и Лабораторията за реактивни проучвания: разглеждаше изображение на един обект в космоса. В този случай обектът бе Марс, наблюдаван от космическия телескоп Хъбъл.

Тъмната дълбока диря върху червената повърхност, простираща се от Сидония до Монс Олимпус, се различаваше съвсем ясно. Той беше посветил част от времето си да преброи механороботите и бе стигнал до цифрата три хиляди, но изглежда, броят им растеше ежечасно. Броят на напускащите Сидония бе по-голям от този на връщащите се.

Виждаше се също така и грамадният коридор, прокопан през базалтовата стена на Монс Олимпус. Вече можеше да определи с голяма сигурност целта, към която се стремяха механичните строители. Мястото бе разположено на един хълм, на по-малко от миля от върха на вулкана.

Други роботи дълбаеха склоновете на вулкана.

— Какво се опитват да построят, по дяволите? — зачуди се той на глас, докато принтерът разпечатваше поредната снимка.

Тихият океан

Двете щурмови подводници се насочиха към Хавайските острови и увеличиха скоростта си. Нанороботите контролираха работата на машините и изпращаха периодична информация на Великденския остров. На свой ред извънземният компютър ги снабдяваше с инструкции за това как да подобрят функциите на двигателите, за да се движат още по-бързо.

След новите промени скоростта на подводниците достигна седемдесет и пет възела.

Зона 51

Търкот вдигна глава от компютърния монитор. Току-що бе приключил с едно кратко съобщение до Кели Рейнолдс и беше готов да го препрати до сателита, през който преминаваше основният информационен трафик за Пленения флот и Великденския остров. Военните не смееха да преустановят потока, тъй като това означаваше да изгубят и връзка със собствените си сили. Вместо това използваха максимално усложнени кодове.

Търкот се поколеба, защото се опасяваше, че съобщението може да бъде засечено от стража или Сянката на Аспасия и това да доведе до смъртта на Кели. Беше се постарал да предаде на въпросите си вид на невинно интервю — надяваше се с репортерския си нюх Кели да усети какво се крие зад тях.

— Какво става? — попита той.

Куин посочи голямото табло на стената.

— Към нас летят дванайсет вертолета и един товарен самолет.

— Подкрепления? — попита Търкот. Зона 51 функционираше с минимален състав, след като Вашингтон бе отзовал част от персонала. От някогашните триста души бяха останали само шестима.

— От доста време се опитвам да осигуря свежи сили — отвърна Куин, — но не съм получавал съобщение за пристигането на самолет. Освен това не отговарят на запитванията ни.

— Разстояние? — Търкот веднага пренасочи вниманието си към новата опасност.

— Десет километра. Приближават се бързо.

Търкот изпита радостна възбуда. Знаеше, че в правителството във Вашингтон — както и във всички други правителства — има внедрени агенти на извънземните от двете враждуващи фракции. И което бе по-лошо — имаше още цял куп тайни човешки организации, които сътрудничеха на едните или другите, опитваха се да бъдат неутрални, или да възпрепятстват действията на пришълците.

Шансовете да са техни съюзници бяха минимални.

— Прехвърли ли цялата информация на дискове? — попита той. — Архивните материали, ръкописа на Бъртън, записите от „Меджик“? Всичко?

— Да — отвърна Куин.

Търкот гледаше как светещите точки на екрана се уголемяват. Вертолетите бяха над езерото.

— Взимай дисковете, повикай останалите и да се качваме на скакалеца — нареди Търкот.

— Но защо… — почна Куин, но Търкот го прекъсна:

— Веднага!

Куин продължаваше да се колебае.

— Лекарят отведе Дънкан в медицинската лаборатория на приземния етаж, за да й направи някакви изследвания — каза той. — Мога да повикам само Че Лу, Кинсейд и Муалама.

— Ами хайде де! — почти извика Търкот, наведе се над компютъра, прати съобщението до Кели и после се втурна към асансьора.

Отпред летяха пет вертолета „Апачи“, следвани от други пет УХ-60 „Блекхок“, които пренасяха войници. Носеха се ниско над пустинята, само на шест-седем метра от земята.

На десет мили ги следваше един специално модифициран транспортен самолет Ц-130 с големи червени кръстове, изрисувани на крилете и опашката.

Докато тичаше през пясъчните дюни към медицинската лаборатория, Търкот вече чуваше шума от вертолетите. До първите хангари имаше още около четвърт миля.

Внезапно над него се спусна един „Апачи“, извъртял надолу дулото на 30-милиметрова картечница. Търкот не му обърна внимание — беше убеден, че независимо какви са заповедите им, американските войници няма да стрелят по невъоръжен човек. Когато стигна вратата на хангара, първият „Блекхок“ вече кацаше сред облаци прах на трийсетина метра от него. Отвътре скочиха дузина войници с маскировъчни униформи.

Търкот отвори вратата на хангара.

— Лиза!

Никакъв отговор. Той се затича по коридора и натисна дръжката на вратата на лабораторията. Беше заключена. Търкот ритна вратата с крак, точно над дръжката. Дървото се разцепи. Той блъсна още веднъж с рамо и влетя вътре. Дънкан лежеше на кушетката със затворени очи. Търкот изтича при нея.

— Лиза?

И подскочи, усетил остро пробождане в дясната ръка. Извъртя се и блъсна с разтворената си длан лекаря в гърдите. Мъжът отхвръкна назад и изпусна спринцовката. Почти веднага се опита да стане, но Търкот го удари пак и този път той изгуби съзнание.

Търкот се върна при кушетката и се помъчи да вдигне Лиза, но ръцете му бързо отмаляваха. Напрегна всички сили, но и този път не успя. Коленете му се подгънаха и той се подпря на кушетката.

Чу, че влизат хора. Падна на пода. Не можеше да помръдне, нямаше сили дори да говори. Няколко войници влязоха в стаята. Двама от тях вдигнаха Дънкан и я отнесоха. Един офицер коленичи до него, провери му пулса, после огледа униформата му, като спря внимание на отличителните знаци. На лицето му се изписа колебание, после той се изправи и нареди:

— Да вървим.

— Но, сър, нали трябваше да арестуваме и… — заговори един от войниците.

— Това е заповед — натърти офицерът.

Всички излязоха и Търкот остана сам.

— Побързай! — Куин дръпна лаптопа от ръцете на Че Лу, за да й помогне. Тичаха през хангара към очакващия ги скакалец. Яков, Муалама и Кинсейд вече се катереха по стълбичката. Вратите на хангара бяха отворени и отвън се чуваше шумът на кацащите вертолети.

Между вратите на хангара се подаде муцуната на един „Апачи“. Трийсетмилиметровата картечница започна да се върти наляво-надясно, следвайки движението на направлявания от мерача мерник. Накъдето обърнеше глава мерачът, натам се насочваше картечницата. В момента мерачът, изглежда, следеше движенията на петимата членове на Зона 51.

Изправен до горния люк на скакалеца, Яков извади пистолет и го насочи към вертолета.

— Недей! — извика Куин.

Яков се поколеба, опрял пръст на спусъка.

Мерачът държеше Яков в средата на маркера върху шлемовия дисплей.

— Дай предупредителен изстрел — нареди пилотът на хеликоптера.

Мерачът извъртя глава леко вляво и натисна спусъка. Кратък откос от трийсетмилиметрови куршуми — с размер на биберони — изсвистя и удари обшивката на скакалеца на няколко крачки от Яков.

Майор Куин падна, блъснат от тичащата зад него Че Лу, извъртя се и направи опит да стане, но китайката продължаваше да лежи просната върху него. Майорът почувства нещо топло на гърдите си и когато погледна, видя, че един от куршумите е пронизал старицата.

— О, Божичко! — въздъхна той и я положи внимателно на пода.

Яков скочи от скакалеца, коленичи до него и подложи длан под тила на китайската професорка.

— Мъртва е — обяви руснакът.

— Не може да бъде! — прошепна Куин.

— Качвай се — нареди Яков, скочи и се прицели във вертолета. Изстреля един след друг шест куршума, които отскочиха от бронираната кабина, без да причинят никаква вреда.

Докато се катереше по стълбичката, Куин се опитваше да не мисли за топлата, лепкава кръв на гърдите си. Отгоре Муалама му подаде ръка и буквално го вдигна през отворения люк. Майорът бързо се настани на мястото на пилота и стисна с разтреперани ръце ръчките за управление.

Кинсейд още закрепяше пакетите с екипировка, докато Куин вдигаше скакалеца от пода. Насочи го право към вертолета, блокирал единствения изход, и машината побърза да се дръпне встрани.

Други два вертолета дебнеха отвън и незабавно откриха огън по извънземния кораб. Куин не им обърна внимание и премести ръчката напред.

Всички подскочиха стреснато, когато вертолетите заеха позиция зад тях и ги изпроводиха с дълги откоси, които се виждаха съвсем ясно през прозрачната обшивка на скакалеца.

Куин увеличи скоростта и само след десетина секунди вече летяха с шестстотин мили в час, оставяйки зад себе си Зона 51 и бездиханното тяло на Че Лу.

Няколко отряда войници нахлуха в Куба и арестуваха всички, които не бяха евакуирани. Поставиха малки пакети с пластични експлозиви до всеки компютър и средство за свръзка. Докато червените индикатори на детонаторите приближаваха неумолимо пусковото си положение, войниците напуснаха изоставения комплекс.

Големият Ц-130 вече бе заел позиция за излитане върху дългата писта. Задната рампа се спусна плавно и опря в бетона. Четири облечени в бяло фигури изтърколиха по рампата една количка и я откараха при групата войници, които охраняваха Лиза Дънкан. Те натовариха Лиза на количката и я вързаха с колани. В товарния отсек ги очакваше пета облечена с бели дрехи фигура — висок мъж с причудливо побелели коси и пронизителни сини очи.

Когато върнаха количката на борда на самолета, мъжът се наведе над Дънкан и провери жизнените й показатели. Междувременно самолетът вече набираше скорост по пистата.

Малко след като самолетът излетя, започнаха първите експлозиви в Зона 51.

В Първи хангар лежеше тялото на Че Лу. От Дългия поход през 1934-та, през агонията на Втората световна война и последвалия комунистически режим, до кървавата баня със студентите на площада Тянанмън и радостта от откритията в Циан Лин — едно вълнуващо, изпълнено с приключения и несгоди пътешествие най-сетне бе приключило, по най-нелепия начин.

НАСТОЯЩЕТО

9.

Пърл Харбър

Роберта Локхарт носеше с гордост четирите нашивки на ръкава на синята си куртка, посочващи, че е капитан от Флота на САЩ. Израснала на улицата в самия център на Лос Анжелис, преминала през трудностите на Флотската академия и пренебрежителното отношение на колегите си, за да стигне до активна служба, тя се бе придържала през цялото време към две правила, на които я бе научила още майка й: върши си работата по-добре от другите и се отнасяй с уважение към всички.

В момента тя бе застанала зад друга чернокожа жена, поне с двайсет години по-млада от нея, назначена току-що в ОЗН при Тихоокеанския флот, командван от самата Локхарт. За Локхарт нямаше значение нито полът на новопристигналата, нито цветът на кожата й — единственото, което я интересуваше, бе да си върши добре работата.

ОЗН означаваше Отдел за звуконаблюдение. Първите системи за звуконаблюдение бяха създадени още пред петдесетте и бяха монтирани по Атлантическото крайбрежие на Щатите. По-късно Флотата построи идентични установки и по Тихоокеанския бряг и ги свърза в единна мрежа. По онова време това бяха само пасивни системи за подслушване на движенията на подводници във водата.

По-късно, когато руснаците монтираха на подводниците си балистични ракети, стана ясно, че крайбрежните инсталации няма да са достатъчни. На свой ред американският флот постави звукоулавящи установки в близост до руския бряг, при това недалеч от двете най-големи руски военноморски бази — Полярни и Петропавловск. И това не беше всичко, а само началото на още по-широка мрежа от сходни инсталации. Цяла линия от свръхчувствителни прибори бе монтирана по крайбрежието на Хавайските острови. Всеки отделен приемник се състоеше от хидрофони, поставени в потопени метални контейнери, които бяха закотвени за дъното и свързани с кабели. Кабелите бяха заровени в тинята, тъй като руснаците имаха навика да изкарват траулери, които да проверяват с драги дъното в близост до пристанищата си.

Работата на всички системи бе строго координирана, така че ОЗН не само засичаше движението, но като сравняваше данните от последователно разположени сензори, можеше да определи скоростта и посоката, в която се движеше проследяваният обект.

Имаше само един проблем: системата не беше в състояние да различава своите от чуждите подводници, още повече че американските подводници с балистични ракети обикновено патрулираха недалеч от зоните, където се движеха руските подводници.

Скоро обаче бе намерено решение: просто и ефикасно. На горната палуба на всяка американска подводница бе изписан идентификационен код, но със специална лазерно рефлектираща боя. Първо ОЗН засичаше подводница, после шпионският сателит в района изстрелваше лазерен импулс към обекта, използвайки високо интензивен синьо-зелен лазер, който проникваше до дълбочината на подводницата и разчиташе кода.

Рано същия ден Локхарт бе повикана в канцеларията на адмирал Кензи, заедно с останалите старши офицери на Оаху. Съобщението, че на следващия ден флотът ще напусне острова, оставяйки го практически беззащитен пред лицето на врага, бе посрещнато с шокирано мълчание.

Дори главната армейска част на Оаху — двайсет и първа пехотна дивизия от казармите в Шофийлд — щеше да бъде предислоцирана. През целия ден тя наблюдава военни камиони, които слизаха до пристанището и качваха на корабите войници.

Макар цялата операция да се провеждаше в обстановка на пълна секретност, изглежда, журналистите бяха надушили нещо, защото над острова витаеше паника.

Локхарт знаеше, че тя и хората й няма да са на борда на някой от корабите, когато флотът отплува. Имаше представа каква е била съдбата на Оперативни групи 78 и 79. Заедно с няколко АУАКС-а на ВВС нейната служба щеше да е линията за ранно предупреждение на целия остров.

На Хаваите и най-вече в Пърл Харбър ранното предупреждение бе нещо, в което много-много не вярваха. Макар че оттогава бяха изминали шейсет години, никой не бе забравил случилото се на 7 декември 1941-ва.

— Има ли нещо? — попита Локхарт, макар да знаеше, че хората й следят внимателно всички прибори и ще докладват веднага щом уловят нещо подозрително.

— Не, госпожо — чу познатият отговор.

Локхарт пресече затъмненото помещение и застана до Маркин — своя главен „прослушвател“. Наведе се така, че другите да не я чуят.

— Да долавяш нещо?

— Няколко кита тук. — Маркин чукна на екрана в една точка югоизточно от Мауи.

— Защо не си починеш малко? Ако другите съобщят… — Тя млъкна, защото Маркин й даде знак да запази тишина.

Локхарт чакаше.

След пет безкрайно дълги минути Маркин бавно свали микрофоните.

— Улових странни звуци на югоизток.

„Югоизток — помисли Локхарт. — Откъдето идва врагът“.

— Разстояние?

— Сто седемдесет и пет мили.

„Прекалено близко — помисли тя. — Прекалено близко.“

— Какво е? Подводница?

— Никога не съм чувал подобно нещо — отвърна Маркин. — Дайте ми още минута. — Той отново си сложи слушалките и затвори очи.

Локхарт се върна при новата служителка.

— Нещо необичайно?

Младата жена не бе чула разговора с Маркин, но бе доловила промяната в обстановката. Лицето й бе напрегнато.

— Чувам нещо, госпожо — докладва тя накрая.

Локхарт забеляза, че Маркин е свалил слушалките и я поглежда многозначително. Беше раздвоена.

— Какво според теб е това?

— Вода, под високо налягане — отвърна новата. Локхарт се намръщи, после отиде при Маркин.

— Какво чуваш?

— Нещо, което не бях чувал досега.

— Вода под налягане? — попита тя достатъчно високо, за да я чуе и новата.

Маркин кимна.

— Да.

— Госпожо — намеси се новата. — Чувала съм нещо такова в школата в Орландо.

— Да? — Локхарт и Маркин чакаха.

— Инструкторите ни пуснаха запис на някакъв нов прототип. Казаха ни, че руснаците разполагали с подводница, която се движела на реактивен принцип, като изпомпвала водата зад себе си. Този звук е подобен.

— Разстояние? — попита отново Локхарт.

— Сто шейсет и пет мили — докладва Маркин.

— Преди малко каза сто седемдесет и пет.

— А сега е сто и шейсет и пет… — поправи се той.

— Кое е това, което може да се движи толкова бързо под водата? — попита тя.

— Не е създадено от човешки ръце.

— Каква е скоростта на обекта?

— Почти осемдесет и седем възела.

— О, Господи! — прошепна Локхарт. — Какво казва сателитното наблюдение?

— И двете цели са засечени — обади се друг оператор.

— Докладвайте — нареди тя, след като операторът не добави нищо повече.

— Уф… госпожо, двете цели са с един и същи опознавателен код. „Спрингфийлд“. Но… „Спрингфийлд“ не може да се движи толкова бързо. И как са станали два?

Капитан Локхарт вдигна телефона за пряка връзка с главнокомандващия. Лицето й бе изопнато.

Зона 51

От около час Майк усещаше как чувствителността на тялото му се възвръща — процесът се движеше от краката нагоре. Вече няколко пъти бе правил неуспешни опити да си раздвижи краката. Той се пресегна, вкопчи се в ръба на масата и опита още веднъж. Успя да се надигне дотолкова, че да се подпре на масата.

Виеше му се свят, главата му пулсираше, тялото му бе отмаляло. Той огледа помещението. На стената висеше бележник и Майк се приближи към него. Прелисти го — вътре имаше различни медицински формуляри — резултати от провеждани изследвания и бележки, нанесени с почти неразбираем почерк. Отстрани бяха закачени и няколко рентгенови снимки. Търкот откъсна бележките и снимките и ги натика в един от страничните джобове на панталоните си.

Върна се при вратата, отвори я предпазливо и надникна. Нямаше никого, както и очакваше. Изтича по коридора и побутна вратата на хангара. Навън бе нощ, откъм пустинята подухваше хладен ветрец.

Луната току-що бе изгряла над Планината на конярите и видимостта бе отлична. Търкот забеляза, че вратите на Първи хангар зеят разтворени. Прекоси площадката и влезе в хангара. От скакалеца нямаше и следа. За миг изпита облекчение при мисълта, че другите вероятно са се измъкнали, после забеляза тъмен силует върху бетонния под. Тръгна към него с разтуптяно сърце. Когато се приближи, забеляза под тялото черна локва кръв.

Без да обръща внимание на кръвта, Търкот коленичи и преобърна трупа. Вдигна Че Лу на ръце, излезе от хангара и се запъти към пустинята.

Великденският остров

Сянката на Аспасия се надигна бавно и огледа пещерата на стража. Златистото сияние на пирамидата озаряваше и най-закътаните кътчета на подземната кухина. Шестима неподвижни морски пехотинци стояха на пост в близкия тунел. Той наведе глава и погледна новата си ръка. Сви пръсти, наблюдавайки как кожата се изпъва.

Засмя се и смехът му отекна в стените. Пресегна се и свали ка-огърлицата от шията си. Повече нямаше да му трябва. Край на веригата от прераждания. Вече беше безсмъртен и това тяло щеше да му принадлежи вечно. Граалът — морковът, който аирлианците бяха размахвали пред носовете на хората още от далечни времена, сега му принадлежеше изцяло.

Доближи се до стража, опря длан на стената и провери състоянието на военните си сили. Всичко се развиваше според плана. Имаше и потвърждение от неговия човек в Иран, че подготовката за превземането на втория кораб-майка е в пълен ход. Другата група още се придвижваше към Еверест.

Чудесно. Време беше да покаже на хората какви възможности имат. Той се приближи към масата, където бе струпана изоставената апаратура, и включи един компютър, който разполагаше с директна сателитна връзка с ООН.

Зона 51

Търкот взе асансьора за подземните бункери. Ризата му беше подгизнала от пот, ръцете му бяха покрити със засъхнал пясък. По крачолите му имаше тъмни кървави петна.

Няколко лампи все още работеха, колкото да озарят останките от пълното разрушение. Цареше тревожна тишина. Както очакваше, мястото се оказа изоставено и Търкот побърза да се върне на повърхността.

Отправи се към контролната кула. Влезе в складовете под нея, взе един пакет с припаси, провери малката радиостанция и след като се увери, че сателитният телефон е в джоба му, взе няколко манерки с вода, напусна Зона 51 и изчезна в пустинята.

Обединените нации

През последните няколко месеца членовете на Комитета за изследване на следите от пребиваване на пришълците, или съкратено КИСПП, не можеха да се похвалят с кой знае каква натовареност в работата. Не защото нямаха желание, а по-скоро им липсваше точна информация за онова, което се случваше, за да могат да вземат каквито и да било съответстващи решения. На всичко отгоре към нерешителността им се прибавяха и опасенията от инфилтриране в правителствените организации на шпиони на Водачите, Онези, които чакат и различни други тайни контингенти, които се обявяваха за привърженици на една или друга от воюващите страни.

Макар всички страни членки на ООН да бяха подписали споразумение, че ще се придържат към решенията на Комитета, в действителност, както се случваше неведнъж в практиката на ООН, страните следваха това съглашение само когато отговаряше на интересите им.

Така например всяка страна се задължаваше да предаде незабавно извънземните кораби, които притежаваше, но до момента не бе предаден нито един кораб. Вече беше избухнал скандал във връзка с разкритията, че евреите отказват да предоставят голямо количество извънземни предмети, включително кивота, които бяха взели от базата на Мисията в Синай.

Освен това военните от всички страни се задължаваха да координират действията си с Комитета, но ако се изключеха няколко безполезни телефонни обаждания, нито един войник или бойна единица досега не бе предоставена на разположение на командването на ООН. Очите на всички бяха обърнати към Тихия океан и към оцелелите американски кораби около Хавайските острови.

Като се имаше предвид, че ръководителят на предишния комитет беше убит от един Водач, настоящите му членове се чувстваха колкото безпомощни, толкова и изплашени.

Докато се събираха в залата за конференции, за да изслушат посланието на Сянката на Аспасия, всички забелязаха, че китайският представител отсъства.

Екранът на компютъра пред всеки от членовете блесна и на него оживя бледото лице на Сянката на Аспасия. Той заговори направо, без да губи време за встъпления:

— Преди ме наричахте Ал-Иблис. Всъщност хората са ме наричали с много и най-различни имена, по различно време и на различни места. Сега съм Сянката на Аспасия, но съм и много повече, отколкото беше той. Вие го убихте и спряхте флотата му, но мен няма да ме спрете. Можете обаче да се присъедините към мен и от това ще спечелите. Ще ви кажа цялата истина, за да знаете в какво положение се намирате.

— Аз притежавам Граала — продължи той. — В него е скрита тайната на безсмъртието. Предлагам го на тези от вас, които се съюзят с мен. Предлагам ви да се възползвате от мощта на моите сили. Вече знаете, че не можете да проникнете зад силовите щитове, нито да се защитавате от моите нановируси и от Водачите. Вие сте безсилни. Кажете го на правителствата си. Нека знаят цялата истина… Разбира се, ще имате своя избор. Можете да се присъедините към мен и да ми станете съюзници, или да се държите настрана. Но имайте предвид — времето ви е малко. Артад също е в играта. Той вече се е свързал с китайското правителство. Те са решили да се присъединят към него. Решение, което ще бъде гибелно за тях, защото Артад нехае за вас, хората. Неговата Сянка създаде Черната смърт през Средновековието и едва не обезлюди планетата ви. Само аз успях да го спра и да ви спася тогава и само аз мога да ви спася отново.

— Има и още нещо, което трябва да знаете — продължи Сянката на Аспасия след кратка пауза. — Нещо, което Артад няма да ви каже никога. Причината, поради която аирлианците са дошли на вашата планета в далечното минало.

В залата се възцари гробна тишина. Всички очакваха напрегнато да чуят продължението.

— Те — ние — дойдохме тук, за да ви защитаваме — обяви Сянката на Аспасия. — Вие, хората, сте като новородени деца, когато сте изправени пред безкрая на вселената. Сред звездите има много разумни същества. Някои от тях питаят омраза към онези форми на живот, които не приличат на тяхната. В тази галактика съществува една раса, която наричаме гъмжилото. Това е раса от паразити, каквито не бихте могли да си представите и в най-страшните си кошмари. Те бяха, са и винаги ще бъдат Древният враг на аирлианците.

Лицето на Сянката на Аспасия се изкриви, сякаш си беше спомнил нещо особено неприятно.

— Гъмжилото е завладяло много планети, унищожило е много разумни същества. В далечното минало ние също се срещнахме с тях. И досега не знаем коя е родната им планета. Някои казват, че няма такава и че те се размножават, унищожавайки всяка следа от разумен живот на планетите, които откриват. Общуването с тях е невъзможно, тоест не може да има никакви преговори. Те съществуват, за да унищожават. — Сянката на Аспасия посочи надолу. — Те са идвали и на вашата планета. Съгледвачи. За да ви защитя, разруших техния кораб и им попречих да изпратят съобщение до флота си. Ако корабите им пристигнат тук, дори аирлианците няма да могат да ви помогнат.

— Съгледвачите им могат да се инфилтрират във всяка разумна форма на живот, да станат неразделна част от нея и никой няма да усети присъствието им — продължи той. — Когато пристигне, флотът им ще изпепели всичко живо на Земята. Задачата на Аспасия бе да ви пази и да ви помага. Вършеше го в продължение на много години. Когато той пристигна, вашите предци още обитаваха пещерите. Той построи Атлантида, дари на човечеството цивилизацията. Това беше златно време. Но после дойдоха Артад и останалите — все страхливци и дезертьори от войната срещу гъмжилото. Искаха да се скрият тук, да ни отрежат от родната планета. Избухна гражданска война, после сключихме примирие. Но дори след това Аспасия остана в близост до вашата планета, за да продължи да изпълнява дълга си към вас. А вие му се отблагодарихте, като го убихте и унищожихте неговия флот. Сега аз заех неговото място. Ще продължавам да ви помагам, но трябва да се присъедините към мен. Във взаимен интерес е сега да работим заедно.

Той помълча, после повиши глас:

— Но опълчите ли се срещу мен, ще загинете. Отдръпнете ли се настрана, когато накрая победя, няма да забравя безразличието ви. Елате при мен и само ще спечелите от решението си.

Екранът угасна.

Сеул, Южна Корея

Ръцете на южнокорейския президент трепереха видимо, докато надигаше чашата с чай. В залата цареше мрак, на екрана се сменяха едно след друго диапозитивни изображения без никакъв коментар от американския офицер, който седеше наблизо. Генерал Кармоди, командващият Осма армия, бе най-старшият американски офицер в Южна Корея. Снимките, които показваше на президента Пак, бяха пристигнали току-що с куриер от завеждащия отдела за военно контраразузнаване. Бяха направени от шпионския сателит КХ-14, който извършваше постоянно наблюдение на корейския полуостров. На снимките се виждаше нещо, което не се бе случвало от петдесет години: китайски войски прекосяваха река Ялу в Северна Корея и се отправяха на юг. Танкове, бронетранспортьори, пехотни части. На следващите снимки Пак разпозна демилитаризираната зона. Ако се съдеше по фотосите, нямаше никакво съмнение, че севернокорейските части също са мобилизирани.

Кармоди приключи с прожектирането и запали светлините. Двамата бяха сами в залата. Генералът се обърна към Пак.

— По предварителна преценка два китайски армейски корпуса вече са навлезли във вътрешността на Северна Корея. Следват ги други три. Числеността им е около половин милион души.

— А какво предприема Седми американски флот? — попита Пак.

— Седми американски флот… — отвърна Кармоди и се поколеба как най-точно да формулира думите си — се оттегля. Вече изоставихме Хавайските острови. Това ще ви покаже докъде са стигнали нещата.

— И какво ще правим сега, генерале? — подскочи Пак. — Военното ви присъствие в тази страна се ограничава до няколко дееспособни части, чието присъствие целеше да стресне врага. Но врагът не изглежда никак стреснат.

Влезе един чиновник и подаде на президента лист хартия. Пак го прочете.

— В ООН са получили ултиматум от Сянката на Аспасия. С него или против него.

— Какво са решили да правят? — попита Кармоди.

— Насрочено е гласуване. — Пак се разсмя огорчено. — След два дни. Доста късно за нас.

— На нас Сянката на Аспасия няма да ни помогне — отбеляза Кармоди.

Пак смачка хартията и я запрати в кошчето за боклук.

— Злото си е зло, и аз вярвам, че тези пришълци са зли, каквото и да ни говорят.

— Има само един възможен начин на действие — каза Кармоди.

— И той е?

— Употреба на тактическо ядрено оръжие. Изпреварващ удар срещу Северна Корея. По главните направления за настъпление.

Пак се облещи.

— Вашето правителство ще го одобри ли?

— Съмнявам се.

— Тогава защо въобще го обсъждаме? — попита Пак. Кармоди бе командващ Осма армия от две години. Произхождаше от смесен брак на американец и корейка и това определяше особеното му положение. Беше израсъл в САЩ, завършил бе Военната академия „Уест Пойнт“ и бе служил в различни краища на света преди да се върне в родната страна на майка си.

— Моето правителство… — поде той и отново се поколеба каква формулировка да използва. — Господин президент, нека говорим открито. Сред моите офицери се шири безпокойство относно способността на американското правителство да се справи с текущата криза. Говори се, че сред правителствените чиновници са се внедрили агенти на пришълците. Това гласуване… не зная как ще гласува представителят на Щатите, но аз съм напълно съгласен с вас, че пришълците са зло. Китайците избраха да застанат на страната на Артад и от това също няма да излезе нищо хубаво. Ако питате мен, едва ли на някого във Вашингтон сега му е до вашите проблеми.

— Положението обаче ще се промени, ако си позволите да използвате атомно оръжие срещу държава, която разполага със същото — посочи Пак.

— Вярно е — кимна Кармоди. — Но, господин президент, аз смятам… — Прекъсна го силен звън, който накара и двамата да се сепнат.

— Това е пряката линия със севернокорейския президент, която изградихме само преди няколко години. Никога досега не е била използвана. — Пак завъртя фотьойла и вдигна слушалката на червения телефон. Кармоди стана и се отдалечи в другия край на стаята, за да не излезе, че подслушва разговора. Върна се чак когато чу, че Пак затваря телефона.

— Северна Корея току-що ни отправи ултиматум. Те са се съюзили с китайците, които от своя страна са избрали страната на Артад. Можем да се присъединим към тях, или да умрем. Изглежда, ще трябва да гласуваме тук и сега.

— Вашето решение? — попита Кармоди.

— Вече му го съобщих. Ще се бием.

Тихият океан

Силовият щит бе изключен за съвсем кратко време, през което самолетоносачите „Стенис“ и „Вашингтон“ промениха курса с двайсет градуса надясно, така че самолетните им площадки бяха обърнати право срещу вятъра. Все още се намираха на два дни плаване от Хавайските острови и на разстояние от хиляда и двеста мили. Като се имаше предвид обсегът на изтребителите Ф-14, с които бяха въоръжени самолетоносачите, който не надхвърляше — дори след допълнително зареждане — разстоянието от две хиляди мили, маневрата им изглеждаше най-малкото необяснима. На всичко отгоре допълнителните резервоари на шейсетте самолета, подредени във формация и ориентирани към Хавайските острови, не съдържаха и капчица гориво, което означаваше, че ефективният им обсег е едва хиляда и петстотин мили.

Освен това самолетите не летяха в икономичен режим, а на допълнителна тяга, при М2 — със скорост от хиляда и петстотин мили в час, което означаваше, че ще долетят до Хавайските острови с почти изпразнени резервоари.

Силовият щит зад самолетите се затвори и самолетоносачите отново поеха по пътя си.

Тайванският проток

Според археологическите изследвания хората населявали Тайван едва от десет хиляди години. Имаше сведения, че през дванайсети век японски войски завладели част от острова. Първите европейци, посетили острова през 1590 година, били португалците. Нарекли го Формоза, което на техния език означава „красив“. Испанците опитали да построят селище, но били прогонени от холандците, които окупирали Тайван и съседните му острови през 1622 година.

През 1644 година разгромените привърженици на династията Мин се прехвърлили на острова, изгонили холандците и създали своя държава.

През 1860, след победата на британците над Китай в Опиумната война, бил подписан Тиенсинският договор, според който две от пристанищата на западния бряг се отваряли за чуждоземни кораби. Малко по-късно започнали да пристигат католически и протестантски мисионери.

В залеза на първата Китайско-японска война Китай бил принуден да преотстъпи острова на Япония. Местното население обаче отказало да се подчини и въстанало срещу японските нашественици. Размириците и последвалите ги брутални опити за „японизация“ на островните обитатели продължили около петдесет години, до края на Втората световна война и разгрома на Япония. Тайван бил върнат на Китай, но жителите му гледали на това решение по същия начин, както и на предишното. Те отново въстанали и бунтът им бил потушен с още по-голяма жестокост от собствените им сънародници.

Събитията на материка обаче не се развивали твърде благоприятно за управляващата партия на Гуоминдана и армията, под ръководството на Чан Кай Ши, била принудена — подобно на някогашните поддръжници на династията Мин — да потърси убежище на острова. Комунистите възнамерявали да завладеят Тайван, но плановете им били осуетени, когато американският флот блокирал протока. Впоследствие американското правителство наляло четири милиарда долара в икономиката на Тайван, за да подсигури „свободата“ и „демокрацията“ на острова, но си затваряло очите пред очевидните сведения за корупцията на правителството на Чан Кай Ши.

Връзките между Тайван и САЩ постепенно започнали да изтъняват, а същевременно американците отново насочили интересите си към богатия Китай. Последното военно споразумение изтекло през 1980 година и така и не било подновено.

Флагманът на източния китайски флот се наричаше „Цингдао“. Двигателите му бяха произведени в Украйна, един британски компютър управляваше главните бойни постове, на борда му имаше френски хеликоптери и оръжейни системи, закупени в половин дузина страни. Екипажът обаче, до последния човек, бе китайски.

„Цингдао“ плаваше в Тайванския проток — широк сто и двайсет мили канал, който разделяше континентален Китай от острова, който китайското правителство смяташе за своя исконна територия. От десетилетия китайските и тайванските кораби си играеха на котка и мишка из протока, но това предстоеше да се промени от мига, когато радарът на китайския кораб засече една тайванска фрегата на тринайсет мили зад кърмата.

Само преди десет минути бяха получили ново разпореждане от Пекин. На Тайван не се предоставяше никакъв избор. Натрупаната омраза между двата народа, които някога бяха една нация, не позволяваше друго поведение освен борба до пълно унищожение. В съответствие с тази доктрина „Цингдао“ изстреля едновременно половин дузина противокорабни ракети право към тайванската фрегата. Две от тях попаднаха в целта, причиниха големи щети и убиха повече от половината екипаж.

От двете страни на протока започнаха да се струпват армии за последващи удари.

Мексиканският залив

Лиза Дънкан бавно отвори очи. Главата й беше натежала, чувстваше се, сякаш е била упоена. Лежеше по гръб, с положена под тила възглавница, тялото й бе покрито с бял чаршаф. Тя вдигна глава — над нея имаше метален таван с множество тръби по него. Лиза преглътна и ушите й изпукаха. Имаше нещо навито около ръката й, към гърдите й бяха прикачени електроди.

Чу шум отдясно и завъртя глава. В стаята влезе мъж с бели дрехи. Беше висок, със замислено изражение, дълга бяла коса и побеляла брада. Той дръпна един стол и го постави до нея.

— Как си? — попита я, след като седна и погледна показателите на монитора.

Гърлото на Лиза бе пресъхнало, тя се опита да заговори, но вместо това се чу само дрезгаво хриптене. Мъжът отиде до мивката и й донесе чаша вода. Допря я внимателно до устните й и тя я пресуши на един дъх.

— Кой сте вие? — успя да произнесе тя.

— Доктор Гарлин. По-интересният въпрос е ти коя си?

— Къде съм?

— В новата Зона 51.

— А вие сте новият „Меджик“. — Дънкан се надигна, спусна крака от леглото и придърпа чаршафа към тялото си. Туптенето в главата й започна да намалява. Тя погледна надолу — по тялото й бяха налепени електроди, свързани с монитора до леглото. В ръката й бе поставена система.

— Да. Добро попадение.

— Това не е попадение. Просто е най-логичният извод. — Тя се огледа. — Що за доктор сте вие?

— Хуманитарен, естествено. Специалист по клетъчни структури.

— Искате да разберете какво е станало с мен?

— Да.

Тя бавно кимна и болката отново се върна.

— И какво е станало с мен?

— Имаме някои предположения, но част от информацията все още се обработва.

— Каква е задачата на новия „Меджик“?

— Същата, като на предишния — увери я Гарлин.

— Само че предишният не се справи никак добре.

— Справяше се достатъчно добре повече от петдесет години — поправи я Гарлин.

— Къде са останалите? Търкот? Куин? Яков?

— Не знаем още. Наложи се… да затворим старата Зона 51.

— Защо?

— Когато майор Куин поиска от ЦРУ да направи проверка по твоя случай, ние получихме копие от резултатите. Също както разполагахме с копия от всички изследвания, които се провеждаха в Зоната. И ти питаш защо ще я затваряме? — Той вдигна ръка, за да я прекъсне. — При вас беше професор Муалама, който се оказа бивш Наблюдател — всъщност дали наистина е бивш? Яков. Руснак, от Четвърти отдел. Единственият оцелял. Странно съвпадение. Пристига от Москва със скрит в него „бръмбар“. Че Лу. Китайка. Идва от страна, която в момента се е съюзила с Артад и се готви за война с Южна Корея и Тайван. По някакво необяснимо съвпадение тя е първата, проникнала в Циан Лин след толкова много години. И как е успяла да получи от Пекин разрешение за разкопките? Така. Майор Майк Търкот. Участник в съмнителен и неизяснен докрай инцидент, докато е служел в антитерористичен отряд в Европа. После ти го вербуваш да се внедри в „Меджик“, което ни отвежда и при теб. Ти всъщност не знаеш коя си, нали? Не знаеш дори какво си.

Дънкан понечи да стане, но той я спря вежливо с ръка.

— Почакай. Трябва да разбереш какво става, за да си дадеш сметка за реалното положение на нещата.

— Зная какво е реалното положение — възрази Дънкан.

— Така ли? — попита Гарлин. — Не знаеш дори коя си и откъде идваш. — Той се облегна на стола. — Имаш ли представа защо въобще аирлианците са пристигнали на нашата планета? Защо са воювали, защо още враждуват? Защо са изоставени на Земята?

— А вие знаете ли? — попита на свой ред Дънкан.

— Още не, но работим по въпроса. Сянката на Аспасия току-що е направил изявление пред ООН. Твърди, че аирлианците дошли тук, за да ни защитават от друга хищническа раса. Казва също, че Артад бил дезертьор.

— Това вярно ли е?

— Готова ли си да повярваш на Сянката на Аспасия?

— Не съвсем.

— За разлика от предишния „Меджик“, ние знаем доста повече. Смятаме, че текущото положение ни дава възможност да разберем по-добре аирлианците. Това ще ни позволи повече да действаме и по-малко да противодействаме.

— Как въобще се появихте? — попита Дънкан.

Гарлин погали бялата си коса, докато обмисляше отговора.

— Ще ми се да вникнеш в ситуацията. Иска ми се да ни съдействаш. До момента поведението ти бе лоялно към страната, на която служиш, затова се надяваме, че ще продължаваш да защитаваш общите ни интереси. След компрометирането на първия „Меджик-12“, който бе попаднал под влиянието на стража от Джемилтепек, беше задействан един план, замислен още преди четиридесет години. Открай време всеки от членовете на „Меджик“ е имал свой дубльор. Ние — той се чукна в гърдите — нямахме представа, че сме определени за тези постове след внимателен подбор на способностите ни и психологическите ни качества. За щастие подборът е бил извършен преди „Меджик“ да попадне във властта на стража-компютър и по тази причина изборът е паднал на хора, верни на принципите, въз основа на които е била създадена в началото тази организация.

— Всичко е станало според плана — продължи той. — Още по времето, когато „Меджик“ се разпадаше, едни от членовете му загинаха, а други бяха изправени пред съда, всеки от нас получи свръхсекретно съобщение, придружено от диск с подробна хронологична информация за досегашните събития и за откритите аирлиански артефакти. Липсваха само сведения за провала на първия „Меджик“ след откриването на стража в Джемилтепек и последващото му пренасяне в Дълси.

Дънкан слушаше мълчаливо.

— Събрахме се преди една седмица, в определеното време и на място, указано в диска — едно малко летище в покрайнините на Ню Орлиънс. Не след дълго се приземи един „Оспрей“ и задната рампа се спусна. В товарния отсек нямаше никого, а вратата към кабината беше заключена. Щом се качихме, самолетът излетя. Отправи се към Мексиканския залив. Летеше съвсем ниско над водата, за да избегне радарно проследяване. След известно време двигателите на самолета се извъртяха нагоре и той извърши вертикално кацане на една изоставена нефтена платформа на стотина мили навътре в морето. Рампата се спусна, слязохме и самолетът пак излетя. Никой не ни чакаше. Като следвахме инструкциите от дисковете, въведохме зададения код в ключалката на горната врата и влязохме в асансьора. Той се спусна чак до морското дъно, където имаше малко подводно селище. Новата Зона 51.

— И на каква дълбочина сме?

— Около сто метра.

— Имате ли връзка с външния свят?

— Обезопасена сателитна връзка през Агенцията за национална сигурност. Засега избягваме да я използваме. Искаме да определим правилния курс преди да започнем да действаме.

— Защо не се свързахте с хората от старата Зона 51?

Гарлин поклати глава.

— Ти все още не разбираш. — Той я посочи. — Ние не знаем коя си. Не знаем и на кого от старата Зона 51 можем да разчитаме. Започваме на чисто. Когато обаче получихме доклад от старата Зона за това, което се е случило с теб, решихме да действаме бързо.

— Решили сте да ме отвлечете — поправи го Дънкан. — Съвсем в стила на стария „Меджик“.

— Старият „Меджик“ защитаваше Америка близо петдесет години. Сега е наш ред. Решили сме да бъдем крайно предпазливи, за да не се компрометираме като предшествениците си. Може би ние сме последната надежда на човечеството.

— Но защо не правите нищо? Защо само се криете, докато ние се борехме с пришълците?

Гарлин я чукна по коляното.

— Защото чакахме теб. Ти си ключът. Сега ти си безсмъртна. Ако узнаем какво се е случило с теб, ще можем да спечелим цялата война, не само едно сражение.

Йерусалим, Израел

Никога досега свещеният град на целия християнски свят не бе ставал свидетел на подобно стълпотворение по улиците. Маршрутът бе обявен в новините още предишната вечер и хората започнаха да се струпват около мястото малко след това, а през нощта числеността им само растеше. Десетки хиляди пристигаха от околните селища веднага щом вестта достигаше до тях.

В действителност Йерусалим е съставен от няколко града, които доста се отличават един от друг. На северозапад са се заселили християните, докато в североизточния край има предимно мюсюлмани. В югозападния край са останките от храма, построен от Соломон, и Стената на плача, на хълма над която, по ирония на съдбата, е вдигната джамията „Ал Акса“.

Също като много други, Симон Шерев потегли към Йерусалим веднага щом чу новината. Присъствието му в Димона след изнасянето на атомното оръжие вече не беше задължително.

Когато тълпата, в която се намираше и Шерев, се приближи към Стената на плача, той забеляза, че на кръстовищата са разположени специални подразделения на отряда за борба с терористи. Вляво от стената имаше една каменна галерия, където бе изложен старозаветният кивот. Пред входа се бяха струпали телевизионни оператори, камерите им бяха насочени към ярко осветения кръг, в който стоеше Хашур Лакир. „Какъв глупак“ — помисли си ядно Шерев. Едно нещо беше да извади пред обществото кивота, съвсем друго, равняващо се на безумие — да го направи в сърцето на този вечно разделен и враждуващ град.

Зачуди се как ли ще обясни Лакур какво представлява кивотът. Дали наистина ще вземе да твърди, че това е същият онзи ковчег, който Мойсей е пренесъл през пустинята? В известен смисъл това беше вярно, но щеше ли той да признае, че става въпрос за аирлиански артефакт? Опасна игра, в още по-взривоопасно време. Шерев бе запознат с докладите от разузнаването за мобилизиращите се армии в няколко съседни арабски държави. Ами ако решаха, че е ударил часът за техния прословут джихад? А може би само щяха да се нахвърлят един върху други, като изгладнели чакали? Щеше ли да обедини кивотът израелския народ, или щеше да му донесе нови беди?

Кръгът журналисти около Лакур се разкъса и той тръгна към тясната врата на галерията. Поне стотина души го наблюдаваха от двете страни на уличката, милиони присъстваха на зрелището благодарение на телевизията. Наложи се охраната да се хване за ръце, за да задържи напора на тълпата. Шерев забеляза, че върху плочата над Стената на плача са разположени снайперисти. В далечината се чуваше равномерното бръмчене на вертолети.

Когато от вратата излязоха няколко равини, тълпата се смълча. Следваше ги човек, облечен в старинни ритуални одежди, вероятно същите, които бяха открили в подножието на Синай. Зад него вървяха четирима носачи, които крепяха върху дълги пръти покрития с бяло платно кивот.

Дори Шерев, който бе виждал кивота неведнъж, остана впечатлен от представлението. Може би Лакур имаше право. Той усещаше, че в тълпата се заражда някакво ново чувство — всички наблюдаваха със затаен дъх как носачите поставят кивота върху масата пред Стената на плача. След като го нагласиха, мъжете се отдръпнаха и към свещения обект се приближи свещеникът. Той вдигна бавно ръце и взе да реди молитвените слова.

Шерев се намръщи. Един от хеликоптерите се приближаваше, шумът му заглушаваше думите на свещеника и дразнеше смълчаната тълпа. Свещеникът се пресегна и бавно отмести платното.

Кивотът бе целият инкрустиран със злато. Върху извития му капак стърчаха две херувимоподобни фигурки, точни копия на Сфинкса. Шерев знаеше, че те са част от охранителна система, която обаче функционираше само когато Граалът бе вътре. Откакто Сянката на Аспасия бе отнесъл със себе си Светия Граал, рубинените очи на херувимите бяха угаснали.

Проклетият хеликоптер се спускаше все по-близо, сигурно вече беше над Храмовия хълм, доколкото Шерев можеше да прецени. Той вдигна глава. Иззад хълма се показа един вертолет „Кобра“ и прелетя ниско над горната плоча на стената. Носът му бе наведен надолу. Шерев видя съвсем ясно, че пилотът е изтеглил ръчката докрай към себе си и полага отчаяни усилия да вдигне носа. Миг след това вертолетът се заби фронтално в стената. Кивотът, свещеникът, равините — всичко бе обгърнато от огненото кълбо.

Нямаше нито един оцелял в радиус сто крачки от мястото на катастрофата. Взривната вълна отхвърли Шерев назад, той се претърколи и скочи на крака. Веднага се ориентира и се втурна напред, като същевременно раздаваше заповеди на обърканите хора. Не се стресна от вида на обезобразените тела, беше свикнал с тази гледка много пъти по улиците на Йерусалим. Откри радиостанция у един от убитите войници, провери дали работи и незабавно се свърза със службата си.

Само след няколко минути над хълма се появи неговият „Блекхок“ и се спусна върху сцената на разрушението, разпръсквайки пушеците с перките си. Едва сега Шерев забеляза, че кивотът се е прекатурил на земята — но изглеждаше незасегнат от взрива. Той се свърза с пилота и му нареди да се приземи непосредствено до кивота. От вратата на товарния отсек скочиха неколцина войници, единият от които носеше одеяло. Метнаха одеялото върху кивота и с помощта на Шерев го качиха на борда. Шерев прати един от войниците при проснатото тяло на свещеника, чиито ритуални одежди също изглеждаха непокътнати. Мъжът метна тялото на рамо и бързо се върна на борда.

— Излитаме! — извика Шерев на пилота. — Веднага!

Пърл Харбър

Върху големия радарен дисплей в командно-контролния център на Тихоокеанския флот капитан Локхарт виждаше ясно корабите, които един след друг напускаха залива в отговор на нейното предупреждение. Тя премести поглед върху червената точка, която се приближаваше доста бързо от югозапад. Цифрите под точката сочеха, че до нейното пристигане остават двайсет минути.

Преди да отлети с хеликоптера си, адмирал Кензи й бе предал командването на острова. Локхарт едва не се разсмя. Стъклената стена пред цвета на кожата й и нейния пол се бе разчупила и сега най-сетне й даваха жадуваната възможност да се изяви.

— Бързо приближаващи се въздушни цели — обяви един от радарните оператори. След секунда на екрана се появи червена точка, далеч на югозапад, движеше се доста по-бързо от подводната цел.

— Нали техните самолетоносачи са извън обсег? — попита тя. Отговор не последва. Локхарт си даде сметка, че въпросът й е глупав. Не можеха да прилагат земните стандарти, когато се сравняваха с пришълците.

— Вдигнете за прехват всичко, с което разполагаме — заповяда тя.

Малко по-късно от военновъздушните бази „Уилър“, „Конеохе“ и още няколко летища из островите излетяха всички самолети, които не бяха натоварени на отплавалия „Кенеди“. Бяха общо трийсет и пет, набързо стъкмени в нова ескадрила — странна смесица от Ф-15, А-6 „Корсар“ и няколко Ф-16 и Ф-18.

Локхарт седна в командното кресло и се загледа във военната игра, която започваше на големия екран.

Въздушното пространство на Тихия океан

Двете групи самолети се приближаваха една към друга със скорост, четири пъти по-голяма от тази на звука. Срещата им беше кратка и жестока. Всяка страна разполагаше с по един изстрел при скоростта, с която се движеха, тъй като времето между навлизането в обсега на оръжията и разминаването им беше по-малко от минута. Дванайсет американски самолета и двайсет извънземни машини паднаха при тази първа среща.

Докато останалите двайсет и три американски самолета описваха завой, ескадрилата на пришълците вече се бе отдалечила на стотина мили и доближаваше Хавайските острови.

Пърл Харбър

Локхарт не сваляше очи от приближаващите се червени точки и от изостаналите далеч назад сини. Другата червена точка, представяща приближаващата се подводница, сочеше разстояние от двайсет и пет мили до брега. „Нимиц“, последният кораб от Оперативната група, току-що бе напуснал залива и се отправяше на запад.

Локхарт осъзна, че всички вражески сили — както подводни, така и въздушни — ще пристигнат едновременно. Стори й се, че сънува някакъв кошмар — точките по екрана се движеха с нереална скорост. Тя стана от креслото и се отправи към стълбите. Изкачи се на покрива и влезе в наблюдателната кула, от която се виждаше като на длан целият залив.

Небето на изток бе порозовяло, наближаваше зазоряване. Тя се сепна, когато две ракети „Пейтриът“ излетяха с рев от силозите на подвижните установки, подредени на миля от нея покрай близкото летище.

Дългите им огнени опашки описаха дъги в югоизточна посока. Малко след това зърна ярки отблясъци над хоризонта — ракетите бяха ударили зададените им цели. Локхарт знаеше, че противниковите самолети са само на няколко минути от тях. Тя погледна към залива. Беше съвсем пуст.

Първо чу шума от самолета, малко по-късно го видя. Летеше ниско, едва на десет метра над покривите. Миг по-късно профуча над главата й и взе да набира височина. Нещо падна върху извърнатото й нагоре лице, тя понечи да го изтрие, след това закрещя, усетила проникващите в кожата й нановируси.

Пленените самолети разпръснаха нановируси върху всички населени места и военни бази на острова. Четири от тях кръжаха над летището и командния център, като се придържаха в границите на заразената зона. Един по един останалите самолети посетиха своите цели, после се върнаха и се приземиха.

Пристигналите подводници претърсиха залива за американски кораби, но след като не откриха нищо, се върнаха в главния канал. Тук се натъкнаха на един-единствен кораб и прехвърлиха нанороботите си на него.

НАСТОЯЩЕТО

10.

Околностите на Зона 51

Търкот се бе притаил съвършено неподвижно в сянката на една дюна и не откъсваше поглед от виещото се тяло на гърмящата змия, която пълзеше само на няколко крачки от него. По негова преценка се намираше на около осем мили от Зона 51. От доста време не се бе чувствал толкова добре. Свободен от бремето на отговорността. Дори не се безпокоеше за Лиза Дънкан, откакто й бе изгубил дирите. Всичко бе останало някъде зад гърба му и вече като че ли нямаше предишното значение.

Привикнал към усамотение, Търкот винаги се чувстваше добре в пустинята. Баща му бе загинал в едно сечище, когато Майк бе едва осемгодишен, и на следващото лято той бе отишъл в същото сечище на лагер. Прави го още няколко лета, през които заякваше и въртеше брадвата все по-уверено. Като най-здрав в училище естествено го пратиха във военна школа — беше рейнджър, после в Специалните части, подводничар, но нищо не можеше да се сравни със закалката, която бе получил в гората.

Змията изчезна между два камъка. Търкот почувства вибрациите на сателитния телефон в джоба си и го погледна. На екрана бе изписано името на Куин.

Дългът преди всичко.

Правило, което му бяха набивали в главата от съвсем малък. Едва не се разсмя, когато си спомни на какво ги бяха учили в „Уест Пойнт“: „Дълг, чест, родина. Тези три думички определят какъв трябва да бъдеш, какъв можеш да бъдеш, какъв ще станеш. Те са основата, върху която ще градиш своята смелост, там, където смелостта ти заплашва да се прекърши, ще си вдъхваш вяра, когато няма и най-малка причина да вярваш, ще разпалваш надежда, когато всяка надежда е забравена.“

Един от строевите офицери в школата ги бе накарал да научат тези думи наизуст, също както учеха армейския устав.

Търкот отвори капака на телефона.

— Слушам.

Мексиканският залив

— Знаеш ли защо хората умират?

Лиза Дънкан бе изненадана от въпроса. Гарлин й вземаше кръв, за седемнайсети път, ако се съдеше по броя на дупките в свивката на ръката й. Най-странното бе бързината, с която се затваряха раничките. Не й даваше мира мисълта за това какво може да съдържат разтворите, които й вкарва. Дали се опитваше да я упои? Какво още знаеше и не й казваше?

— От старост?

— Но какво е старостта? — Гарлин отиде до вратата, подаде епруветката, върна се и седна на пода до нея.

— Ами, остаряват клетките. Престават да се възпроизвеждат.

— Но знаеш ли защо?

— Не. — Тя го дари със студена усмивка. — Забравихте ли? Миналото ми е измислено. Може същото да важи и за познанията ми по медицина.

— Знаеш ли какво е теломер?

Дънкан поклати глава. Не усещаше никакви странични ефекти от лекарството, което й бяха дали. Чувстваше се чудесно, по-добре от когато и да било.

— В края на всяка хромозома в клетките на твоя организъм са разположени малки участъци от ДНК, които се наричат теломери. Тези частици изпълняват много важна роля. Теломерите са защитни „капачета“, които не позволяват на хромозомата да се разплете при всяко клетъчно делене. След приблизително сто деления теломерите на клетката се изчерпват и тя започва да дегенерира при всяко следващо клетъчно делене. Това всъщност е началото на клетъчната смърт.

Гарлин млъкна и се загледа в ръцете си. Имаше толкова тържествен вид, сякаш се изказваше пред конгресния комитет. Той си пое дъх и продължи:

— Човек остарява, защото когато започва да губи теломери, тялото му заприличва на часовник, чиято пружина се развива. Постепенно намалява броят на клетките, които изпълняват различни специфични функции, и някоя от жизненоважните системи спира да работи. До тези изводи първи стигнали генетиците Пол Херман Мюлер и Барбара Маклинтък още през петдесетте. Те открили, че теломерите пречат на хромозомното сливане, което на свой ред води до разпадането на хромозомите и тяхната загуба при клетъчното делене.

— Но защо свършват теломерите? — попита заинтригувано Дънкан. — Щом са толкова важни, би трябвало тялото да ги произвежда, за да може да се поддържа.

— Добър въпрос — кимна Гарлин. — Който ни води до един интересен парадокс. За производството на теломерите е необходим един ензим, който се нарича теломераза. Нормалните клетки обаче, по някаква неизвестна причина, след раждането спират да произвеждат теломераза. Всъщност единствените случаи, при които се натъкнахме на теломеразна синтеза в човешкото тяло след раждане, са раковите клетки. Това е една от причините, поради които борбата с рака е толкова трудна.

Дънкан се намръщи.

— В това няма никаква логика. Ензимът, който ни е нужен, за да живеем по-дълго, се произвежда единствено от раковите клетки, които ни убиват.

— Не забравяй, че става въпрос за една сравнително нова област на науката — оправда се Гарлин. — Все още сме в началото на изследванията. Първите разработки на теломери са били през седемдесетте върху протозойни ресничести клетки — едноклетъчни организми, които се движат с помощта на власинкоподобни реснички. По онова време учените предпочитаха да работят с тях, тъй като ресничестите клетки притежават много повече теломери, отколкото клетките на бозайниците. Тези организми имат две ядра и по време на формирането на по-голямото, така наречено макроядро, хромозомите се разпадат на отделни частици, които после се копират, създавайки от двайсет хиляди до двайсет милиона фрагменти от ДНК, всеки завършващ с теломерни „капачета“. За разлика от тях, човешката клетка притежава едва деветдесет и два теломера, по два за всяка от четирийсет и осемте хромозоми.

— Но нали вече е съставена подробна карта на човешката ДНК? — отбеляза Дънкан. Имаше нещо в Гарлин, което я безпокоеше, но все още не можеше да определи какво точно.

— Да, съвсем наскоро — потвърди той. — Но слушай внимателно. Искам да разбереш какво ти казвам: с напредване на изследванията в тази област се натъкнахме на някои доста интересни неща. В началото на седемдесетте Елизабет Блекбърн от университета в Сан Франциско открила нещо много странно за молекулярния регион в областта непосредствено около теломера. Оказало се, че участъкът, отговарящ за теломерите, е необичайно къс и се повтаря многократно, някъде около шейсет пъти. Разкритието й е изненадващо, като се има предвид, че по онова време единствената ДНК, която била изследвана внимателно — при бактерии и вируси — нямала повтарящи се участъци. След като се прехвърлили на други микроорганизми, учените установили, че и при тях участъците, отговарящи за теломерите, са пълни с повторения. А когато най-сетне бил изолиран и първият човешки теломер в Лос Аламос, намерили повтаряща се последователно ТТАГГГ — където Т е тиамин, А е аденин, а Г е гуанин. Странното е, че при теломерите на останалите организми се срещат само тиамин и гуанин.

— Но защо ние сме различни? — зачуди се Дънкан. Не можеше да си обясни причината, поради която Гарлин й дава толкова подробна информация. Или може би това бе някаква различни техника за разпит?

— Добър въпрос — кимна Гарлин. — Ще стигнем и до това. Теломерите не само пазят клетките от разпадане и загуба на хромозоми, открихме, че изпълняват и други, далеч по-прикрити дейности. Като удължават краищата на хромозомите с повтарящи се, некодирани части от ДНК, те избягват постепенната загуба на генетична информация. Полимеразните ензими, които копират ДНК, не са в състояние да възпроизвеждат до края им и двете нишки на двойноспиралната молекула. В резултат от това хромозомите би трябвало да се скъсяват постепенно след всяко клетъчно делене, при което ще се губят или повреждат жизненоважни гени. Но това не става, защото клетките могат да добавят теломерна ДНК до не напълно възпроизведените краища на хромозомите.

— С други думи, те се грижат да не изтече информацията от нашия генетичен басейн — подметна Дънкан.

— Точно така. По-нататъшните изследвания показаха, че когато линейна ДНК, завършваща с ресничести теломерни „капачета“, се постави в клетки на дрожди, тя впоследствие си набавя дрождови теломерни „капачета“. Което на свой ред означава, че дрождите са успели да прехвърлят генетична информация върху хромозомите.

Дънкан вдигна ръка.

— Да не искате да кажете, че теломерите се променят, за да се адаптират към новите клетки?

— Да.

Тя знаеше, че това, което й казва Гарлин, е най-малкото необичайно и че по някакъв начин е свързано с онова, което й бе направил Граалът.

— Теломеразата — продължи Гарлин — не прилича на нито един от останалите ензими, които сме изучавали. Освен белтък тя съдържа един РНК-компонент, който служи като шаблон за синтезиране на теломерни копия и за възпроизводството на генетичния модел на приемника. Това предполага, че ензимът може да изпълнява ролята на посредник в процеса на еволюция от РНК до по-късната ДНК и белтъците.

— Може би затова едноклетъчните организми са почти безсмъртни — сети се Дънкан. — Защото разполагат с теломераза, с помощта на която попълват запасите си от ДНК, която иначе се губи всеки път, когато клетката извършва делене.

— Точно така — отвърна Гарлин. — По тази причина хората не са безсмъртни. Тъй като не разполагаме с теломераза, нашите теломери намаляват всеки път, когато клетката се дели. Сперматозоидите и яйцеклетките имат най-дългите теломери. Започваме да умираме в момента, когато сме заченати и клетките ни започват да се делят и размножават.

— Но защо?

— Това най-много е измъчвало учените. Защо едноклетъчният организъм притежава теломераза, а ние нямаме? Въпросът не е само в остаряването и смъртта, а и във възстановяването на клетъчните увреждания.

Дънкан неволно посегна към гърдите си, където я бе ударил куршумът на Яков. Нямаше и следа от рана, макар от изстрела да не бе изминал и ден.

— Теломерите поддържат активността на гена РАД9 — продължи Гарлин. — РАД9 спира растежа на клетките, чиято ДНК е била увредена, което предполага, че теломерите са част от клетъчната система за регистриране на увреждания.

— Значи ако можехме да произвеждаме ензима теломераза, щяхме да съхраним активността на нашите теломери, да защитаваме клетките си, когато се възпроизвеждат, и да бъдем безсмъртни?

— Не е толкова просто — въздъхна Гарлин. — Учените са направили доста опити да създадат безсмъртни клетки. За да активират теломеразата например, опитали да вкарат онкогени от маймунски вирус 40 в култивирани клетки. Много от клетките умрели, но някои оцелели и продължили да се делят с активна теломераза, която стабилизирала техните теломери.

— И каква е причината за различната реакция? — попита Дънкан.

— В оцелелите клетки имало анормални хромозоми, Проблемът, както вече ти казах, е, че единствените клетки при човека, в които учените открили теломераза, са раковите клетки. На практика по-голямата част от учените, работещи в тази област, се интересуват не от въпроса за безсмъртието, а от създаването на инхибитори, които да блокират теломеразата и да унищожат раковите клетки. Група учени от Колорадския университет обаче съумели да клонират гена, който активира теломеразата в човешките клетки. Това пробужда някои надежди — че бихме могли да създадем строго профилирани инхибитори, които ще атакуват раковата теломераза, но няма да разрушават здравите клетки, и също така да активираме теломеразата в здравите клетки с цел забавяне и спиране на остаряването и клетъчната дегенерация. Ние смятаме, че активирането на теломеразата е задължителен процес при всеки туморен растеж. Следствие от това е, че повечето ракови клетки са безсмъртни. За разлика от нормалните клетки, раковите могат да се делят до безкрайност в тъканна култура, стига да разполагат с достатъчно хранителни елементи. Нормалните клетки имат лимит от петдесет, плюс-минус десет деления, така нареченото „ограничение на Хейфлик“, преди да остареят и да преустановят деленето си. Смята се, че способността на раковите клетки да продължават да се делят се подсилва при активирането на теломеразата. Ето защо, ако бъде потисната теломеразата, теломерите в раковите клетки ще се скъсят и ще започнат да действат като спирачки върху раковия клетъчен растеж.

— А моята теломераза? — попита Дънкан.

— Тя е активирана.

— Имам ли рак?

— Не. — Гарлин се изправи. — Доколкото ни е известно, ти си безсмъртна. И не само това. Ти можеш да заменяш с невероятна скорост увредените клетки. Доказателство е раната от куршум в гърдите ти.

— Как става това?

— Граалът е променил нещо в теб. Известен ни е само крайният резултат — твоите клетки произвеждат активно теломераза. Не знаем обаче как го е постигнал Граалът. — Той стана и тръгна към вратата. — Но скоро ще открием и това.

Циан Лин

Следван от половин дузина помощници, Артад вървеше из главната подземна кухина на Циан Лин и разглеждаше различните контейнери. Генераторът на силовото поле — въртящ се цилиндър с дължина петнайсетина метра — издаваше тихо бръмчене, което означаваше, че продължава да функционира. Артад спря пред един от контейнерите вдясно от генератора и постави шестопръстата си ръка върху командното табло. Една от стените на контейнера се отмести встрани. Вътре имаше умалена версия на щитовия генератор, висока около три метра, положена върху рама от черен метал, снабдена с колела.

Той се обърна и даде знак на помощниците си. От всяка страна на генератора застана по един аирлианец, после те бавно изтикаха рамата извън контейнера. Артад тръгна към пещерата, следван от цялата група, и спря пред едно невероятно подробно копие на дракон — с височина десет метра и ширина пет; дългата извита шия завършваше със змиеподобно лице и тъмнорубинени очи. От двете страни стърчаха къси криле. Металната обшивка лъщеше също толкова ярко, както в онзи далечен ден преди хиляди години, когато Артад го бе пленил от силите на Сянката на Аспасия. В китайската митология наричаха дракона Чи Ю, чудовището от далечния юг.

Точно под опашката имаше отвор с плъзгаща се рампа, зад който се виждаше кухината в тялото на дракона и седалката на пилота. Артад се извърна към помощниците си и даде няколко нареждания с напевния си глас. Всички се наредиха около рамата с генератора и внимателно я изтикаха в търбуха на чудовището. След като закрепиха генератора, аирлианците се настаниха по седалките. Платформата бавно се прилепи към отвора.

Използвайки същия задвижващ механизъм като скакалците, Чи Ю се издигна плавно във въздуха и се насочи към тунела, който водеше към външния свят. Металното чудовище се скри в тунела тъкмо когато Артад влезе в стаята, където бе разположен стражът. Той изключи генератора на силовия щит за съвсем кратко, за да позволи на дракона да мине през полето, после отново го включи. След това опря длани на стената на стража и се зае да координира с него следващите стъпки от започващата война.

Турско-иранската граница

Изправен върху бронетранспортьора, генерал Кашир вече различаваше съвсем ясно планината Арарат, разположена само на седемнайсет мили. На четвърт миля пред него лежеше границата с Турция. Виждаше съвсем ясно вишките и крачещите между тях турски войници. Не се съмняваше, че лесно може да преодолее постовете. Въпросът беше какво ще срещне през тези седемнадесет мили след границата и нагоре по склоновете на планината.

Генералът знаеше, че страната му се готви за война, макар врагът да не бе определен. Говореше се за подновяване на конфликта с Ирак. Други казваха, че ще бъде подхванат джихад срещу Израел, за да бъде приключено веднъж завинаги с тази страна на бандити и мошеници. Кашир смяташе, че първото е по-възможно. Сред цялата трескава активност, която кипеше в Иран, едва ли някой бе забелязал неговите действия.

С изключение на турците.

Генералът знаеше, че няма друг избор. Трябва да се изкатери на Арарат, следвайки стриктно заповедите. Той нареди на механик-водача да потегли напред и даде знак с ръка на машините зад него да го следват. Двигателите на две дузини танкове и два пъти повече бронетранспортьори изреваха едновременно.

Постовите забелязаха приближаващата се колона и застинаха по местата си. Единствената преграда на пътя бе дървената бариера на самата граница. Зад бариерата се изправи турски офицер и вдигна ръка, нареждайки на Кашир да спре. В отговор генералът откри огън с петдесеткалибровата картечница.

Муцуната на бронетранспортьора разтроши бариерата. Машините отзад също откриха огън, косейки бягащите турски войници. Кашир бе наредил на водача да спре машината встрани, за да пропусне танковете напред.

Той вдигна бинокъла и отново огледа склоновете на планината. Беше толкова близо, сякаш на ръка разстояние, но толкова много неща можеха да го сполетят през тези седемнайсет мили… Той включи радиото и извика:

— По-бързо!

Пустинята Невада

Майк Търкот изкатери стълбичката и скочи през люка в скакалеца. Куин, Муалама, Кинсейд и Яков го посрещнаха мълчаливо. Търкот почти подушваше страха, който се излъчваше от тях. Те всички си даваха сметка, че смъртта им е била предрешена и че са се измъкнали на косъм. Майк знаеше от опит, че страхът е неразделна част от битката и че не бива да бъде пренебрегван.

— Какво стана с Че Лу? — попита той, забелязал кръвта върху униформата на Куин.

— Убиха я — отвърна мрачно Куин.

— Зная. Току-що я погребах. Как стана?

— Рикошет от скакалеца. Издъхна на място.

Търкот приседна на пода на скакалеца. Имаше чувството, че и последните останки от енергия са го напуснали. Вече беше забравил подозренията си спрямо китайската професорка. Изгледа останалите четирима. Куин седеше на мястото на пилота, положил лаптопа в скута си, но погледът му бе зареян встрани от екрана. Яков стоеше прав — едрият мъж сякаш изпълваше цялото пространство, главата му бе на сантиметри от покрива. Кинсейд придремваше, а Муалама имаше толкова безгрижен вид, сякаш нищо не се бе случило. В краката му лежеше метално куфарче и Търкот предположи, че вътре е ръкописът на Бъртън.

— Какво пропуснах? — попита той. — Майоре?

— Нямам връзка със Зона 51…

— Там всичко е унищожено — прекъсна го Търкот. — Свърши се със Зоната. Кой го направи?

— Ами… — Куин завъртя глава. — Нямам представа.

— Бяха американци — посочи Търкот. — Но дали са ги ръководели Водачи?

— Военни бяха — съгласи се Куин.

— По чии заповеди? — настоя Майк.

— Успях да проникна в АНС и да проследя част от разговорите. Разполагаха с ниво на достъп от шеста степен.

— Ние имаме ниво на достъп шеста степен — отвърна Търкот. — Кой друг?

— Ние имахме — поправи го Куин. — Вече нямаме.

— Кой друг? — повтори въпроса си Търкот.

— Само „Меджик“ и ние след тях — поне доколкото знам — обясни Куин. — Шесто ниво е създадено от Айзенхауер специално за „Меджик“.

— Значи има и друг „Меджик“ — намеси се хладнокръвно Яков.

— Защо смяташ така? — попита го Кинсейд.

— Защото това е типичният начин за действие на тайните организации — обясни му Яков. — Винаги да има резервен вариант. Което означава, че щом са решили да унищожат Зона 51, вече разполагат с друга, откъдето да действат и където са отвели Дънкан.

Търкот не можеше да не признае, че в разсъжденията на руснака има логика. Почти се изкушаваше да го попита дали не съществува дубльор на Четвърти отдел, но се сдържа.

— А нас кой ни дублира? — попита Кинсейд.

Никой не отговори.

— Сянката на Аспасия е пратил послание до ООН — обади се Куин и завъртя компютъра така, че всички да могат да го прочетат. После хлопна капака.

— Истината и лъжата винаги вървят ръка за ръка — бе заключението на Яков. — Въпросът е кое кое е?

— Това няма значение — рече Търкот.

— Защо да няма? — попита Яков.

— Защото Сянката на Аспасия не е истински човек. Също и Артад. Дори Аспасия наистина да е пристигнал някога тук, за да спасява планетата, той може да е онова лекарство, дето отравя пациента. Нито той, нито Артад някога са били истински приятели на човечеството.

Търкот се сети нещо, бръкна в страничния джоб на панталона, извади документите от изследванията на Лиза Дънкан и ги подаде на Куин.

— Искам да ги прегледаш.

— Разбрано.

— Дълго ли още ще стоим тук? — попита Яков.

— След като не можем повече да вярваме на правителството — каза Търкот, — ще отидем някъде, където можем да се доверим на онзи, който дърпа конците.

— И кое е това място? — попита Яков.

— Поемаме към Северна Каролина — нареди Търкот на Куин.

— А после? — продължи да пита руснакът. — Още ли смяташ да търсиш Лиза?

Търкот се извъртя и го погледна в очите.

— В момента тя не е най-важният ни проблем.

Яков кимна.

— Това решение вече ми харесва. Още повече че не знаем коя е тя всъщност.

— Ще се придържаме към първоначалния план. Главният страж и Екскалибур. Нищо не се е променило.

Яков повдигна рунтавите си вежди.

— Как можеш да го кажеш?

— Живи сме — отвърна Търкот. — У нас е един от скакалците. Разполагаме с достатъчно информация. Значи все още можем да се борим. — Той огледа останалите. — Всички ли са съгласни? Мисля, че точно това ни съветваше да правим Че Лу.

Останалите четирима кимнаха бавно.

— Добре. Да потегляме тогава.

Тайванският проток

Морската битка в Тайванския проток приключи бързо. Тайванският флот се сражава храбро, но не беше подготвен да се изправи срещу цялата мощ на китайската държава без подкрепата на американските кораби. Макар да нямаше нов договор за взаимопомощ и военно сътрудничество, тайванските офицери вярваха, че при подобен инцидент американските и японските кораби в района ще им се притекат на помощ, най-вече за да защитят собствените си интереси в Далечния изток. Но американците просто не разполагаха със сили, които да изпратят. Що се отнася до японците, те предпочитаха да стоят настрана и да не се намесват.

Въздушният бой беше малко по-продължителен, но командващият китайската флотилия не изчака да си осигури пълно въздушно превъзходство. Натоварила огромна десантна армия, флотилията се отправи напряко през протока, а през това време в небето летяха китайски ракети, построени с откраднати от Запада технологии, и поразяваха най-опасните крайбрежни отбранителни съоръжения. Половината от ракетите попадаха в населени места и сееха ужас и паника. Бойните им глави съдържаха химични и биологични оръжия за масово поразяване.

Не всичко мина според предварителните планове, тъй като тайванската армия се бе готвила дълго за подобна инвазия. Незабавно бе обявена пълна мобилизация, на мъжете се раздаваше оръжие, а жените и децата се отправяха към убежищата. И когато първите китайски кораби наближиха брега, там вече ги очакваха заели позициите си подразделения.

Един от тези, които очакваха появата на нашествениците, бе генерал Чан Тек Чок. От дълги години генералът бе планирал и се бе подготвял за тази ужасяваща възможност, но и в най-страшните си кошмари не я бе виждал реализирана. Въпреки липсата на споразумение с американските сили генералът вярваше, че при подобен ход от страна на Китай Съединените щати няма да ги изоставят на произвола. Но в западната част на Тихия океан нямаше никакви американски сили освен тези, които бяха разположени в Южна Корея. Малкият остров изглеждаше обречен.

Чънчон, Южна Корея

Кемп Пейдж бе само на десет минути полет от демилитаризираната зона. Базата се състоеше от дълга летищна площадка, хангари и казармени помещения, заобиколени от висока бетонна ограда, над която бе опъната бодлива тел. От едната страна на пистата бяха подредени две американски ескадрили. Едната се състоеше от щурмови хеликоптери „Кобра“, втората — от товарно-десантните „Блекхок“. Всъщност втората група вертолети трябваше да изпълни една строго секретна задача. На тях се пренасяха тактическите ядрени бойни глави, с които бе въоръжена американската армия в Южна Корея. Самите бойни глави бяха разположени в един подземен бункер, до който се стигаше след осемнадесет минути полет. Те се състояха от гаубични снаряди и ядрени мини, които трябваше да бъдат поставени на пътя на настъпващата армия.

С покачването на напрежението в района вертолетните ескадрили бяха приведени в пълна бойна готовност, а пилотите и екипажите се намираха в хангарите, в непосредствена близост до машините. И когато над пистата отекна звукът на сирената, войниците почти с облекчение се спуснаха към вертолетите и запалиха двигателите. Една по една черните машини излизаха от хангарите и се подреждаха на пистата. После, по знак от контролната кула, се издигнаха във въздуха и се отправиха на юг, към бункера. Но тъкмо когато напуснаха пределите на летището, върху тях се изсипа залп от противосамолетни ракети САМ-7. За по-малко от десет секунди бяха унищожени всички вертолети.

Скоро севернокорейските десантници, които бяха пресекли границата предната нощ и се бяха прокраднали до тайните позиции край летището, бяха открити и избити до крак от южнокорейските части, но мисията им беше изпълнена. Тактическите ядрени бойни глави бяха останали в бункера и севернокорейските и китайските части можеха безпрепятствено да пресекат демилитаризираната зона.

Великденският остров

Кели Рейнолдс се чувстваше като сянка, която се опитва да се скрие в мрака. Макар че нямаше голяма възможност да бъде разкрита, липсваха и подходящи условия за да наблюдава онова, което ставаше наоколо. От известно време не усещаше сгърченото си тяло, живееше само с мислите си, сякаш бе станала неразделна част от стража. Вече бе попривикнала с постоянния поток информация, който течеше пред погледа й, и дори успяваше да отдели по-важните сведения. Сякаш стоеше край шестлентова магистрала, по която фучаха с висока скорост различни коли. С течение на времето вече забелязваше не само цвета, а марката и други подробности. Толкова много неща се случваха едновременно и тя успяваше да следи все повече от тях.

Знаеше за нановирусите на Пърл Харбър и за провала им да открият остатъка от Тихоокеанския флот. Ако можеше да контролира тялото си, щеше да се засмее на яда и разочарованието на Сянката на Аспасия от провала на плановете да бъде разгромена напълно американската военна сила в Тихия океан. Но тя долавяше също така нарастващата му увереност, че това е само мимолетна задръжка по пътя към абсолютната победа.

Стражът от Марс все още поддържаше връзка с този на острова. Кели бе малко смутена от информацията, която пристигаше оттам, тъй като излизаше, че Сянката на Аспасия преднамерено игнорира опитите на оцелелите в Сидонийската база да се свържат с него.

Докато Плененият флот приближаваше бреговете на Пърл Харбър, в трюма на „Джар Вайкинг“ бяха копирани още няколко подводници. Сянката на Аспасия нареди на корабите да се разпръснат, да открият оцелелите американски кораби и да ги привлекат на своя страна.

По целия свят Водачи се опитваха да вербуват хората за каузата на Сянката на Аспасия или да ги вдигнат на бунт срещу собствените им правителства. Тези действия също се координираха от стража на Великденския остров. Целта беше да се създаде колкото се може по-голям единен фронт срещу Артад.

Заразените хора на повърхността изпълняваха задачите, които им поставяше стражът.

Нанороботите постепенно разширяваха подземния тунел към термичния източник в подножието на острова.

И всичко това бе неразделна част от постоянния информационен поток. Кели засичаше също така в потока разклонения, които водеха към другите стражи на планетата. Имаше и едно по-голямо разклонение, предназначено за Главния страж, но то бе прекъснато преди много години. Тя обаче забеляза, че стражът от острова е отворил отсамния край на това разклонение, сякаш очаква същото да бъде сторено и от другата страна.

После се мярна нещо познато. Името на Джони Симънс. Беше съвсем за кратко, като светкавица в небето.

Тя се съсредоточи върху потока информация с това име. Крайният получател изглеждаше Плененият флот, но там едва ли някой би се заинтригувал от подобни сведения. Нито пък тук, на Великденския остров.

Освен ако не се опитваха да й привлекат вниманието.

Тя прегледа цялата информация. Търкот се нуждаеше от нови сведения. Относно Екскалибур и Главния страж. Почувства желанието му като ободряващ електрически импулс, който й даде нова цел в живота. За да набави нужните сведения обаче трябваше да излезе извън сянката, в която се бе спотайвала досега.

Тренировъчен полигон за специални операции „Полковник Джеймс Роуи“,

Северна Каролина

Тренировъчният полигон за специални операции бе разположен на четирийсет мили западно от Форт Браг. Беше построен още по време на Втората световна война, когато в него се готвеше 11-а въздушнопреносима дивизия. Двайсетина години по-късно полковник Бъл Саймън готвеше тук подразделенията Сон Тай за операциите в Северен Виетнам, а през осемдесетте мястото им бе заето от елитните подразделения на „Делта Форс“. В момента полигонът бе предоставен на Специалните части, но тук идваха да тренират също „Делта Форс“, парашутистите от ВВС и тайните агенти от ЦРУ.

През деветдесетте полигонът бе наречен на името на полковник Роуи, офицер от Специалните части, който бе избягал от плен в Северен Виетнам и бе изгубил живота си на Филипините. В момента обаче полигонът пустееше, тъй като всички учебни части и инструктори бяха върнати по поделенията си, където очакваха по-нататъшни нареждания в състояние на пълна бойна готовност. До лагера имаше и военно летище.

Ето защо когато Куин приземи скакалеца пред един от големите хангари на летището, нямаше кой да ги посрещне. Търкот скочи пръв, разтвори ръждясалите врати на хангара и махна на Куин да вкара скакалеца вътре. Всички излязоха и се насъбраха около Търкот, за да разберат каква ще е следващата стъпка.

Търкот си погледна часовника и кимна, когато чу шума от приближаващ се вертолет. Излезе насред пистата и погледна на изток, в посоката, в която се намираше Форт Браг. Един „Блекхок“ се показа над короните на дърветата, описа кръг и кацна на десетина метра от него. Страничната му врата се плъзна и отвътре наизскачаха тежковъоръжени войници с униформи без опознавателни знаци. Двама от тях заеха отбранителна позиция, други двама изтичаха при Търкот.

Той вдигна ръце, за да им покаже, че не носи оръжие. Единият от двамата понечи да го претърси, но в този момент от вертолета се показа пети мъж, който извика:

— Оставете го. Отцепете района.

Търкот отдаде чест, тъй като петият мъж носеше пагони.

— Господин полковник.

Мъжът отвърна на поздрава.

— Господин майор.

Търкот се обърна към спътниците си.

— Това е полковник Микел, от „Делта Форс“.

Яков кимна, припомнил си помощта, оказана им от Микел по време на акцията на Дяволския остров. Търкот представи набързо останалите, после всички влязоха в хангара.

— С какво мога да ти помогна, Майк? — попита Микел.

— Първо, нито дума за съществуването ни.

— Разбрано — кимна Микел.

— Второ, нужна ни е охрана. Не можем да се доверяваме на никого.

— Ще оставя четиримата, които доведох — те са сигурни хора. Ще ти пратя още дванайсет души.

— Трето — продължи Търкот, — нужен ни е един от вашите мобилни командни постове. — Той знаеше, че в „Делта Форс“ разполагат с удобни фургони, в които има апаратура за връзка и с най-отдалечените кътчета на Земята. Нямаше да е като в Зона 51, но щеше да свърши работа.

— Ще видя какво мога да направя по въпроса. Не зная доколко си наясно с обстановката. Изгубихме Хавайските острови. Северна Корея нападна Южна Корея с китайска поддръжка. Освен това китайците са ударили Тайван. Близкият изток е врящо гърне, особено след смъртта на Саддам.

— Ще получа ли мобилен команден пост, или не? — прекъсна го Търкот.

— Защо преди това не ми кажеш какво става? — отвърна с въпрос Микел.

Търкот пресметна, че си заслужава да информира полковника за всичко, особено след като с помощта си той поставяше на карта военната си кариера, а може би и живота си.

— Мисля, че знам един начин да спрем Сянката на Аспасия. — И набързо го запозна с плана да открият местоположението на Главния страж в недрата на Арарат и Екскалибур на Еверест.

— Е, добре — склони Микел, след като Търкот приключи. — Още сега ще наредя да докарат един команден пост.

Търкот се върна при вратите на хангара. Спомни си времето, когато бе тренирал тук, готвейки се за различни операции по света. Откъм пистата полъхна хладен ветрец и той неволно потрепери. Имаше предчувствието, че предстоящата мисия ще е по-трудна от всички досега, взети заедно.

НАСТОЯЩЕТО

11.

Мексиканският залив

— Какво почувства, когато докосна Граала? — попита Гарлин.

— В мига, когато пъхнах вътре ръка, той пое контрол над тялото ми.

— А преди това?

— Кога преди това?

— Когато влезе в Архиварната — поясни Гарлин. — Там е бил и кивотът. Ти си носела ритуалните одежди и корона на главата. Само камъните не са били у теб. Случи ли се нещо преди Сянката на Аспасия да ти даде камъните?

Дънкан сбърчи чело.

— Видях някакви жици върху капака на кивота. Датчици. Те бяха свързани с короната, която носех.

— И установи ли връзка?

— Да.

— После?

— Докато бях свързана с кивота, станах свидетел на нещо… нещо много странно.

Гарлин се наведе напред.

— И какво беше то?

— Видях един кораб-майка — отвърна Дънкан. — Дори бях вътре в него. Там имаше гнезда със скакалци.

— Какво друго?

— Видях и кивота. — Дънкан затвори очи, припомняйки си сцената. — Един аирлианец вадеше от него Граала. Качиха го на борда на скакалец, после вратите на хангара се плъзнаха встрани и скакалецът се издигна на около миля във въздуха. Намирахме се над океана. Видях наблизо да прелита един „нокът“. Междувременно от хангара излетяха още скакалци. Поеха в различни посоки. — Тя замълча, опитвайки се да си спомни нови подробности.

— Може би това е пристигането на аирлианците на Земята — подметна Гарлин.

Дънкан вдигна ръка.

— Не. Не беше пристигането. Защото когато „нокътят“ минаваше покрай хангара, зърнах за миг неговите сенки.

— Какво? — попита озадачено Гарлин.

— Точно така. Сенки. В множествено число. В небето на тази планета имаше две слънца. Не беше Земята.

— Нищо чудно, след като аирлианците отдавна са пътували между звездите.

— Но защо е трябвало да вземат с тях кивота и Граала? — попита Дънкан.

— Интересно — промърмори Гарлин. — Значи две слънца. Между другото, ще трябва да те изследваме с магнитно-ядрен резонанс.

— И какво очаквате да откриете?

— Разполагаме със записките на „Меджик“ относно техниките за ЕШТ. Искаме да проверим дали не са те… — Той млъкна, търсейки подходящата дума.

— Променили? — прекъсна го Дънкан с нервен смях.

— Вече знаем, че си претърпяла промени под влияние на Граала. Искаме да разберем какво още са ти направили. Преди Граала.

Пърл Харбър

Ако въобще е възможно един нановирус да изпита разочарование, тогава нановирусният рояк, който бе завладял жителите на Пърл Харбър, би трябвало да изпитва подобно чувство. Първоначалният план бе американският флот да бъде заловен в залива и да бъде присъединен към силите на Пленения флот. Следващата стъпка на новосформираната армада трябваше да е атака на Западния бряг на САЩ.

Ала заливът се оказа пуст, всичко, което можеше да се движи, бе излязло в открито море. Незабавно във всички посоки бяха разпратени разузнавателни самолети, докато междувременно нановирусите продължаваха да заразяват нови жертви — предимно от военния персонал на острова. Засега игнорираха цивилните заради липсата у тях на полезни умения. Изключение правеха само тези, които работеха в сферата на комуникациите. Бяха завладени всички радио– и телевизионни станции, както и спътникови предаватели, а персоналът им — заразен с нановируси. Скоро Оаху бе отрязан от останалия свят. Другите острови от Хавайския архипелаг не представляваха никакъв интерес за Сянката на Аспасия.

Спотаени в гората на един невисок хълм над залива, няколко командоси от Специалните части и „тюлените“ следяха събитията на острова и предаваха сведенията си до отдалечаващия се флот и Щатите. Скоро обаче емисиите им бяха засечени от вражеските сили и из острова бяха разпратени отреди от „вербувани“ морски пехотинци, за да издирват диверсионните групи.

В самия залив нановирусите се натъкнаха само на един кораб, и то потопен. Независимо от това те започнаха работа върху него — конструираха наномашини, които да го извадят и да го поправят.

Катманду, Непал

Късно през нощта изтребителят Ф-14, на борда на който се намираха Макгро и Оливети, кацна на международното летище Трибуван. Междувременно следите от хирургическа намеса на нановирусите бяха изчезнали и телата им се бяха адаптирали към промените. Щом изтребителят спря в края на пистата, към него се приближи пикап със запалени фарове. Макгро реагира пръв и извади от раницата си автомата. Пикапът спря до самолета и от кабината слезе мъж и извика нещо на непалски, очевидно разгневен от неочакваното среднощно приземяване. Макгро го застреля в главата.

Двамата „тюлени“ свалиха багажа си от самолета и го метнаха в каросерията на пикапа. В късния час летището изглеждаше съвсем замряло. Макгро седна зад волана, изключи фаровете и си сложи прибора за нощно виждане. Оливети последва примера му.

Макгро огледа района на летището и скоро откри онова, което търсеше: два хеликоптера близо до хангара. Подкара към тях. Единият бе стар руски товарен модел Ми-17, вторият — модерен френски „Еркюл“ АС350Б.

Двамата слязоха от камиона и натовариха багажа на френския вертолет. Макгро се върна при хангара и разби с един удар вратата. В едно тясно кабинетче в дъното намери списък с имена и телефонни номера. Прокара пръст надолу по списъка, докато не откри непалската дума за „пилот“.

Набра номера и когато отсреща се чу сънен глас, повтори няколко пъти „летище“, после затвори.

След двайсет минути по шосето се зададоха светлини. Някаква кола спря пред хангара, чу се хлопване на врата и един гневен глас попита нещо на непалски. Оливети изскочи от мрака и накара новодошлия да млъкне по най-бързия и ефективен начин — като го удари с приклада на автомата в зъбите.

Пилотът се строполи на колене, притиснал с ръце кървящата си уста. Оливети опря дулото на автомата в слепоочието му. Макгро коленичи до пилота, простря една карта на земята и я освети с фенерчето си.

— Сагамарта — обяви той и посочи мястото на картата.

Мъжът го погледна объркано.

— Сагамарта — повтори Макгро, после посочи себе си, Оливети, хеликоптера и накрая пилота. След това махна на североизток.

Пилотът понечи да поклати глава, но замря, когато Оливети притисна дулото в слепоочието му. Той каза нещо на непалски, почака за отговор, но като разбра, че двамата не разбират езика му, посочи хеликоптера и даде знак, че трябва да вземе нещо.

Макгро кимна на Оливети да позволи на мъжа да се изправи. Последваха го до хеликоптера, откъдето пилотът извади един справочник. Мъжът прелисти справочника, стигна до търсената страница и я тикна под носа на Макгро. Там бе указана височината от 6100 метра.

След това пилотът прокара пръст по картата и стигна до точката, която бе посочил Макгро. „Сагамарта“, повтори той и чукна с пръст обозначението 8848 метра. След това размаха ръка над главата си.

Лицето на Макгро остана непроницаемо. Той плъзна пръст по пътя, който тръгваше на изток от Катманду, после изви на север, пресече границата с Тибет, описа полукръг и отново го придвижи на изток. Накрая опря нокът до северната страна на Еверест.

Пилотът се намръщи, понечи да каже нещо, но си спомни в какво положение се намира и млъкна. Макгро посочи хеликоптера и вдигна палец към небето. За допълнителна настойчивост Оливети сръга пилота с дулото в ребрата. Пилотът изруга, но се подчини, покатери се на седалката и започна да се връзва с коланите. Двамата „тюлени“ го последваха и затвориха вратата.

Двигателят на вертолета изрева.

Петанг Рингмо, Тибет

Леден вятър духаше от юг на откритата каменна веранда, която гледаше към казармите. Тук винаги беше много студено, а въздухът бе разреден заради голямата надморска височина. Казармите бяха построени в горния край на малкото селце Петанг Рингмо, чиито жители не надхвърляха стотина души. До селцето водеше каменист път, проходим единствено за джипове, и то при сухо време.

След векове на независимо управление през 1950 година Тибет бе окупиран от комунистически Китай. Девет години цареше несигурен мир, докато Далай Лама се опитваше да управлява страната в сътрудничество с нашествениците. Всичко това се промени през 1959, когато в Тибет избухна всенародно въстание. Десетки хиляди тибетци, между които самият Далай Лама, бяха принудени да избягат и да потърсят политическо убежище в съседна Индия.

По някои данни поне един милион тибетци били избити през следващите години в хода на опитите на Китай да превърне насилствено Тибет в своя провинция. От шестте хиляди манастира, съществували преди окупацията, бяха останали само дванадесет — другите бяха разрушени, често превръщани в учебни мишени за китайската артилерия. Носеха се слухове, че китайците подлагали на стерилизация тибетски жени и изхвърляли ядрени отпадъци в много райони на Тибет.

Всичко това не вълнуваше ни най-малко китайския майор, който се беше изправил на каменната веранда. Той бе разквартируван в Тибет по съвсем друга причина. След като изгледа тримата, които стояха пред него, майорът сведе поглед към пратената по факс заповед от Пекин. Факсът бе подписан от самия президент, така че не можеше да става въпрос за никакво колебание относно изпълнението на заповедта. Тримата бяха пристигнали с вертолет само преди десетина минути. Майорът, известен в алпинистката общност само с името Аксу, беше нисък, жилест мъж с бакърена кожа. Вече два пъти бе изкачвал Еверест — единия път от юг и втория — по трудния северен склон. Съгласно пристигналата заповед от него се очакваше да отведе тримата новопристигнали на северния склон.

Дори тук, далече от столицата, вече се знаеше, че Китай е нападнал Южна Корея и Тайван. Майорът не разбираше какво общо може да има това с тримата непознати, а и факсът не обясняваше нищо. Едно бе сигурно — тримата бяха чужденци, с бледи кожи, червеникави коси и очи, скрити зад непроницаеми черни очила. Освен това ги ръководеше жена.

— Еверест не е място за аматьори — каза им той.

Лексина кимна.

— Зная.

Аксу се изплю на каменните плочи.

— Един от всеки пет, които потеглят нагоре, умира.

— Достатъчно е и един от нас да стигне — рече Лексина.

— За какво ви е притрябвало да се качвате?

— Защото трябва да вземем едно нещо оттам.

— Какво нещо?

— Не мога да ти кажа.

— Ако ми кажеш какво ти трябва, моите хора ще ти го донесат.

— Не. Трябва да отидем ние.

Аксу обърна гръб на тримата и погледна на югозапад. Хоризонтът бе запречен от заснежени върхове, но Еверест не можеше да бъде сгрешен. Аксу бе излизал на всички страни на върха, но нямаше никакво съмнение, че от тази страна се разкрива най-красивата гледка. Денят бе ясен и слънчев и върхът, който обикновено бе забулен в облаци, сега се виждаше, сякаш бе съвсем близо. Но той знаеше, че времето в планината може да се промени за броени минути.

— Ще ни отнеме две седмици.

— Не разполагаме с две седмици — отвърна Лексина.

— Невъзможно е да стигнем по-бързо. Поне една седмица ще трябва да прекарате в базовия лагер, за да се аклиматизирате. Ако се изкатерите твърде бързо, ще получите мозъчен оток и ще умрете.

— Вече сме се аклиматизирали към височината — заяви Лексина.

— Единственият начин да се аклиматизирате е като стоите на високо.

— Майоре — каза Лексина и го погледна право в очите. — Това тук е заповед.

Аксу сви рамене.

— Тръгваме след час.

Димона

Вертолетът кацна непосредствено зад оградата на Димона и едва сега Шерев си позволи да въздъхне облекчено. Докато летяха от Йерусалим, той следеше новините по радиостанцията. Някои смятаха, че самоубийствената атака срещу кивота е била дело на арабски терористи и че предстои обявяване на война. Шерев обаче разбираше, че подобни изказвания са прибързани.

Не след дълго се оказа прав, тъй като в поредните новини разкриха, че пилотът на вертолета е бил евреин. Капитан, ортодоксален фундаменталист. Докато войниците пренасяха кивота в пещерата, Шерев не спираше да клати глава. Опасни хора бяха това фанатиците. Страх ги беше, че кивотът не се оказа дело на човешки ръце, както се твърдеше в Библията. Излезе, че е от извънземен произход, а това означаваше, че много неща, в които сънародниците му бяха вярвали безрезервно, са лъжа. Шерев знаеше, че когато някой посегне на човешката вяра, заплашва самото съществуване на хората.

За момент бе изкушен да прибере кивота на сигурно място и да изчака събитията със скръстени ръце. Но не биваше. От опит Шерев знаеше колко е висока цената на всяко бездействие — особено при военни операции.

Мексиканският залив

Гарлин отвори вратата и даде знак на Лиза Дънкан да влезе. Само преди няколко минути я бе извел от лабораторията и я бе превел по коридора. Не срещнаха никого по пътя. Сякаш двамата бяха единствените обитатели на новата Зона 51. Стаята, в която я премести, гъмжеше от сложна апаратура. Само на празното място в центъра бе поставена метална носилка на колела, покрита с бял чаршаф.

— Седни. — Гарлин й посочи носилката.

Дънкан приседна на крайчеца, а Гарлин отиде да си измие ръцете. Когато се върна, носеше игла и спринцовка.

— Това за какво е? — попита тя.

— Ще направим едновременно няколко неща и ще сравним резултатите — отвърна той. — Освен магнитно-ядрен резонанс в стаята има и скенер. — Докато говореше, той намери с опитни движения една вена на ръката й. — Магнитно-ядреният резонанс ще ни покаже не само напречни срезове на тялото ти, но ще даде информация за биохимичните процеси в него. Разтворът, който ти вкарвам, маркира теломеразата. — Той натисна буталото на спринцовката. — Имаш ли представа как функционира магнитно-ядреният резонанс?

Дънкан поклати глава.

— Има три стадия. Първо те поставяме тук. — Той посочи по-големия апарат. — Това е цилиндричен магнит, който създава постоянно магнитно поле, трийсет хиляди пъти по-силно от магнитното поле на Земята. След това тялото се стимулира с радиовълни, за да се промени ориентацията на твоите протони. Тогава изключваме радио-вълните и апаратът „прослушва“ тялото ти, улавяйки електромагнитните вълни, които то излъчва на определени честоти.

— И какво се надявате да откриете? — попита Дънкан. Никак не я блазнеше мисълта, че трябва да премине през тъмния тунел на апарата.

— Как тялото ти възкръсва за живот — обясни Гарлин.

— Какво… — подскочи Дънкан, но в същия миг Гарлин извади пистолет и стреля в нея почти от упор. Куршумът я удари в гърдите, разтроши ребрата, премина през сърцето и се заби в металната рамка отзад. Силата му просна Дънкан върху количката и тя се сгърчи и замря. Гарлин включи апарата, нагласи я да легне и забута количката към тунела.

Тренировъчният полигон за специални операции „Джеймс Роуи“

Търкот вдигна глава от масата и погледна към вратите на хангара. Беше наострил слух.

— Един от… — продължи Кинсейд, но Търкот му даде знак да замълчи.

След малко поклати глава.

— Стори ми се, че чух нещо. Или… по-скоро почувствах нещо. Какво искаше да кажеш? — подкани отново Кинсейд.

— Един от координатите, оставени ни от професор Нейбингър, е планината Арарат — довърши Кинсейд. Държеше бележника на Че Лу.

Групата им се бе събрала в един от хангарите до пистата. Освен скакалеца вътре имаше и два фургона, на покрива на които бяха монтирани цял куп антени. Присъстваше и полковник Микел, за да координира действията им с „Делта Форс“.

— Ето тук — посочи Кинсейд на картата.

— Ахорското дефиле — прочете Яков ситните букви. — Доста е високо.

— Поне с четири хиляди метра е по-ниско от мястото, където отивам аз — отбеляза Търкот.

— Искам да попитам нещо — рече Яков.

— Да? — погледна го Търкот.

— Ако този кораб-майка е скрит като предишния в пещера, как ще го открия?

Търкот се обърна към Куин.

— Как са влезли в тукашния хангар на кораба-майка? И как въобще са го открили?

— В началото на Втората световна война — отвърна Куин — един изследователски екип се натъкнал на магнитна аномалия в района на Планината на конярите. След като прокопали тунел, попаднали в кухината с кораба-майка.

— Сигурен ли си в това? — попита Търкот.

— Не — повдигна рамене Куин. — Но такава е официалната версия. Кой може да знае каква е истината?

— Едва ли ще имам възможност да копая тунели в Арарат — отбеляза Яков. — Как ще вляза в пещерата?

— Можеш да използваш експлозиви — каза Търкот. — Прокопаване на тунел чрез насочени взривове.

— И това ако е план… — Яков махна с ръка.

— Най-добрият възможен при тези условия.

— Ще видим — завъртя глава Яков.

— Освен това… — Търкот направи пауза.

— Да? — попита Яков.

— Най-вероятно ще има и други търсачи на Ноевия ковчег. Може би те ще знаят как се влиза вътре.

Яков кимна. Знаеше за кого говори Търкот.

Майк се обърна към Кинсейд.

— Че Лу откри ли някакви координати на Еверест?

— Не, доколкото ми е известно. Нищо, което да е в района.

— Екскалибур — намеси се Муалама — е бил отнесен на Еверест от група Наблюдатели под ръководството на Мирдин, или Мерлин. Съмнявам се Нейбингър да открие координатите сред бележките на старорунически.

— Откъде знаеш? — попита го Търкот.

Муалама вдигна ръкописа на Бъртън.

— Пише го вътре.

— Хубаво е, че ни го казваш — кимна Търкот.

— Нали ти поиска да преведа ръкописа?

Търкот не беше склонен да вярва на всяка дума на чернокожия професор. Никой освен него не разбираше акадския, на който бе написан ръкописът. Информацията за местонахождението на базата на Мисията под Синай се бе оказала вярна, но понякога Търкот се питаше дали Муалама не спестява част от сведенията.

— Какво пише Бъртън за Екскалибур? — попита той.

— Според наученото от него на Авалон — отвърна Муалама — Мерлин се появил там след смъртта на Артур и взел Екскалибур от Брин, Наблюдателя от Авалон. Останалите Наблюдатели не знаели къде го е отнесъл, но по-късно от други източници Бъртън стигнал до извода, че мечът е някъде в южна Азия. Отвъд пределите на достъпния по онова време свят. Когато Бъртън пристигнал в Индия, той се присъединил към една картографска експедиция, която изучавала подножията на Хималаите. Както правел често и преди, той се преоблякъл и се смесил с местните жители, за да научи легендите и поверията им. Тогава чул разказ за някакъв вълшебен меч, който дошъл от Запада преди много години и бил отнесен от страховит магьосник високо в планината, на покрива на света.

— Не бих го нарекъл съвсем точно местоположение — промърмори Търкот. — Еверест е доста голяма планина.

— Целта е била да бъде скрит там, където никой не може да стигне — обясни Муалама.

— Еверест не е недостъпен — отбеляза Търкот.

— Но едва от петдесет години — отвърна Муалама. — Ако се съди по записките на Бъртън, мечът не е на самия връх, а близо до него, на едно място, до което се стига трудно. Място, което тръгналите за върха алпинисти биха подминали.

— Щом Бъртън е знаел къде е скрит — попита озадачено Търкот, — как не са го узнали Артад и Сянката на Аспасия? А може би го знаят?

Муалама вдигна рамене.

— Предполагам, че знаят. Те разполагат със същите източници на информация.

— В такъв случай защо не са го взели досега? — попита Търкот.

— Това би означавало да нарушат примирието — рече Муалама.

— Че те са го нарушавали десетки пъти — възрази Търкот.

— Не зная. — Муалама вдигна ръце.

— Може би — намеси се Яков — активирането на Главния страж би имало ефект, сходен на този при включването на междузвездния двигател на кораба-майка? Да привлече вниманието на враговете на аирлианците — гъмжилото?

— Откъде знаеш това? — попита Търкот.

— Не съм казал, че го зная — отвърна Яков. — Но макар и двете страни да са нарушавали примирието, нито една от тях не се е опитвала да стартира двигателите на кораба-майка. Дали в примирието не съществуват клаузи, които страните да спазват стриктно?

— Всичко това са само предположения — въздъхна Търкот. — Да не забравяме, че Екскалибур е бил използван по времето на Мерлин и Артур. Не ми харесва идеята да се катеря към Еверест в търсене на меч, който може въобще да не е там. Дано получим от Кели информация за точното му местоположение.

— Кхм — покашля се полковник Микел.

— Да? — погледна го Търкот.

— Майк, питам се, имаш ли представа какво е да качваш Еверест?

— Ами, това е планина — отвърна Търкот.

— Не — поклати глава Микел. — Това е Планината. Двама от хората ми бяха там на експедиция миналата година. Пратих най-добрите си катерачи. Не можеш да идеш просто така. Трябва да се аклиматизираш продължително време, инак ще умреш.

— Няма нужда да се аклиматизирам — възрази Търкот. — Ще ида със скакалеца. Ще ми отнеме само няколко минути.

— Все пак трябва да си подготвен за най-лошото. Когато пратих хората си, имах нещо наум. Като например възможността да ни възложат някоя задача на екстремна височина.

— Е, и? — попита нетърпеливо Търкот. На пистата отвън кацна самолет. Ако се съдеше по шума на двигателите, беше Ц-130 — транспортът на Яков за Турция.

— Веднага щом чух, че смяташ да ходиш там — продължи спокойно Микел, — се свързах с хората си. Всеки момент ще пристигне хеликоптер с един от моите алпинисти и комплект височинна екипировка. Проблемът е с кислорода, Майк. В мига, когато се озовеш над осем хиляди метра, попадаш в мъртва зона. Тялото ти започва да умира. Ще разполагаш с едва една трета от кислорода, с който си свикнал на морското равнище.

— Чувал съм, че някои алпинисти се катерят без кислородни маски — посочи Търкот.

— Така е — съгласи се Микел. — Около шейсет на брой. Има още толкова, които са опитали и са загинали. Готов ли си да рискуваш?

— Предполагам, че твоят човек се е погрижил да вземе кислородни бутилки.

— Дори сред тези, които са използвали кислород, смъртността е много висока. При това те отделят месеци за аклиматизация преди да поемат към върха.

— Все пак ще има ли кислород в тази височинна екипировка? — не се предаваше Търкот.

— Майк, не само недостигът на кислород крие опасности. Можеш да получиш белодробен или мозъчен оток, измръзване…

— Зная — прекъсна го Майк. — Но трябва да отида. Каквото и да има в този комплект, все ще ми свърши работа.

— Не съм сигурен, Майк. Никой от нас не е очаквал да се случи нещо подобно. Освен ако…

— Освен ако няма друга възможност — прекъсна го Търкот.

— Така е.

— Та какво друго сте сложили освен кислородните бутилки? — повтори Търкот, макар да не държеше да чуе отговора.

— Банки с кръв. Лекарства. Експериментални медикаменти, които досега не са били изпробвани.

— Аха.

— Човекът, който ще пратя с теб — продължи Микел, — е не само добър катерач, но и медик. Той ще ти помага.

— Надявам се — въздъхна Търкот. — Някой да има да каже нещо преди да се разделим?

— Аз ще прегледам внимателно архивите от Москва — обеща Куин.

— Ако намериш нещо интересно, прати го на Яков и на мен — нареди Търкот.

— Разбрано.

На вратата се показа един войник.

— Кой ще пътува за Турция?

— Ще те изпратя до самолета — рече Търкот на Яков и преди да излезе се обърна към Муалама. — Погрижи се да натоварят екипировката на скакалеца.

Самолетът ги очакваше в края на пистата. Когато наближиха, Търкот спря в подножието на спуснатата рампа. Вътре вече се бяха настанили двайсет командоси от „Делта Форс“ с пълно бойно снаряжение. Търкот не им завиждаше за дългия полет до Турция. Хората на полковник Микел бяха организирали няколко зареждания в движение.

— Успех — рече Търкот и стисна ръката на Яков.

— И на теб — отвърна Яков.

— Ще се срещнем в Турция — подметна Търкот.

— Ще те чакам там — обеща Яков, обърна се и изтича нагоре по вдигащата се платформа. Търкот се отдалечи, а самолетът вече рулираше по пистата. Скоро профуча край него, издигна се над дърветата и излетя на изток.

Малко след това на летището кацна един „Блекхок“. Отвътре изскочиха няколко командоси, натоварени с раници. Муалама им даде знак да отнесат екипировката на борда на скакалеца.

Когато Търкот влезе в хангара, там го очакваха полковник Микел и един висок мъж с прошарена коса.

— Майк, това е Джим Морис.

— Готов ли сте да тръгваме? — попита го направо Майк.

— Да, сър.

Търкот се обърна към Муалама.

— Ти готов ли си?

Африканецът кимна.

— Да вървим тогава.

НАСТОЯЩЕТО

12.

Тайван

Първата вълна десантни подразделения наближаваше острова. Тек Чонг чакаше търпеливо в разположения в бункер на осемстотин метра от морето команден пост. Забеляза златистия дракон, който се носеше на четири мили от брега, но също като другарите си, не знаеше как да си го обясни.

След като се отърсиха от първоначалния шок, тайванските части откриха масиран огън срещу приближаващите десантни съдове, но без никакъв ефект — за техен ужас невидимият щит, осигурен от преносимия генератор на борда на Чи Ю, отблъскваше куршумите и снарядите им. Огневото превъзходство, на което бяха разчитали тайванските офицери при отбраната на брега, бе неутрализирано напълно. Първите съдове стигнаха брега, спуснаха предните си платформи и войниците наскачаха и заеха позиция под преместващата се защита на силовото поле.

Макар да виждаше, че снарядите не преминават през щита, Тек Чонг нареди да не спират стрелбата. Грохотът бе невъобразим, димът се стелеше над отбранителните позиции, ала нито един китайски войник не беше засегнат.

Докато Тек Чонг се чудеше какво да предприеме, пред погледите на смаяните му подчинени китайците спокойно разтоварваха артилерия, бронирани машини и боеприпаси и изграждаха защитни съоръжения. Най-трудната и опасна част на десанта — осигуряването на предмостие, бе постигната без загубата на нито един човек.

С видима неохота Тек Чонг нареди на частите си да прекратят огъня, за да пестят амуниции. Ала отчаянието му изчезна в мига, когато китайската артилерия откри огън. Осъзнал, че полето е изключено, той изтича при радиостанцията и нареди на бреговата артилерия да отвърне с мощен залп. Китайската артилерия успя да изстреля десет поредни залпа преди тайванската да се окопити. Ала още след втория залп на неговите сили щитът отново се спусна и обезсмисли стрелбата. Всичко това се повтори след пет минути и Тек Чонг бе принуден да признае пред себе си, че войските му губят инициатива, тъй като само противникът знаеше кога ще бъде премахнат разделящият ги щит.

Не му оставаше нищо друго освен да заповяда пълно отстъпление.

Южна Корея

Близо един процент от територията на Корейския полуостров оставаше недокоснат от човешка дейност в продължение на повече от петдесет години. Но това не беше резултат от засилената активност на защитниците на околната среда, а на една продължаваща през този период, макар и студена война. Когато през 53-та бе подписано споразумението за прекратяване на огъня, фронтовата линия между американските части, от една страна, и севернокорейските и китайски, от друга, пресичаше зигзагообразно средата на полуострова. Съгласно постигнатото споразумение армиите отстъпиха на два километра назад, като оставиха четирикилометрова зона помежду си — тя се простираше от Китайско до Жълто море.

На тази ничия земя ръждясваха изоставени оръжия, гниеха скелети, дебнеха жертвите си минни полета — истински природен резерват, лишен от човешко присъствие. От южната страна, на около петстотин метра от демилитаризираната зона, бе опъната ограда от бодлива тел, в по-голямата си част електрифицирана; покрай нея непрестанно се движеха патрулни коли. На равни разстояние зад оградата стърчаха наблюдателно-стрелкови кули, оборудвани с прожектори.

След близо петдесет години подготовка севернокорейският план за нападение през демилитаризираната зона беше перфектно координиран. Също толкова перфектно бе отработена защитата на южнокорейските и американските войски. Само шейсет секунди след началото плановете на двете страни се изпариха в хаоса на тоталното опустошение.

Зад един висок хълм на севернокорейската страна на границата, скрита за наблюдение от вражеските войници, се намираше сграда, която наподобяваше просторен склад. В сградата се бяха натъпкали близо две хиляди севернокорейски десантници под командването на полковник Лин.

В центъра на обширната вътрешност на сградата имаше широка двайсет метра врата, наклонена под четирийсет и пет градуса. Лин си погледна часовника, изчака минутната стрелка да стигне цифрата „12“, след това махна отсечено с ръка, давайки знак на инженерите. Вратата бавно се отмести, разкривайки входа към миньорска шахта, озарена от мъждиви лампи, която се спускаше под земята в южна посока. Един инженерен взвод нахлу в тунела, който бе достатъчно широк, за да се движат един до друг десет души. Лин ги последва на съвсем късо разстояние.

Хората му бяха гладни, не в преносния, а в прекия смисъл. От десетина години Северна Корея имаше проблем с изхранването на населението. Гладът бе чест гостенин във всяко семейство. Войниците получаваха най-големи порциони, но всички знаеха, че роднините им вкъщи гладуват. Десетки хиляди бяха измрели само през последните няколко години.

Бойците пред Лин спряха и той също спря и вдигна ръка, за да даде знак на войниците си да изчакат. Усещаше хората си като единен организъм, който се движеше на юг под земята, дебнейки изгоден момент, за да се нахвърли върху врага.

Продължиха да се прокрадват още трийсет минути. Лин знаеше, че отдавна са минали отвъд демилитаризираната зона и границата между двете държави.

Скоро спряха пред масивен детонатор с няколко ръчки, разположен на средата на тунела; от него излизаха множество жици. Зарядите бяха поставени преди повече от двайсет години, но на всеки шест месеца изпращаха доброволци, за да проверят състоянието им.

Един от инженерите премести едновременно ръчките. Земята потрепери. Лин премигна, когато сред облаците прахоляк пред него се показаха слънчеви лъчи. Той замижа и отри очи от потта и праха. После всичко утихна.

Лин отвори очи. Бе ясен ден. Пътят пред тях бе отворен. Вече усещаше, че ако не раздвижи крака, войниците зад него ще го стъпчат от нетърпение.

Позволи си да спре само за миг. Споходи го колебание — дали да атакува, или да се предаде на сънародниците си от юга?

Турция

Пет мили. Пътят се издигаше нагоре, хълмовете се сливаха с Арарат. Две от машините се развалиха и ги избутаха встрани. Генерал Кашир непрестанно правеше справки с картата, оглеждаше местността и търсеше най-добрия маршрут към Ахорското дефиле.

Никой не видя самолетите, докато не изникнаха иззад планината. Миг по-късно те почнаха да косят предните бронетранспортьори от колоната. Ударната вълна от бомбите блъсна Кашир в лицето като топъл вятър. Той изви глава нагоре, но турските изтребители вече бяха на мили зад тях и описваха широк завой преди да подхванат втората атака. Когато погледна напред, Кашир видя само димящите останки на ударените машини.

— Разпръснете се и заемете отбранителна позиция — нареди той.

Танковете и бронетранспортьорите потеглиха в различни посоки тъкмо когато турските изтребители се върнаха за следващата атака. Половината от бронираните машини бяха унищожени, но останалите продължаваха да пълзят по склоновете на планината.

В полет

— Получихме съобщение от Кели. — Гласът на Куин бе почти неузнаваем в слушалките, заради заглушителните устройства, които не позволяваха разговорът да бъде подслушван.

Търкот погледна през рамо. Муалама бе приседнал върху раниците, облегнал глава назад и затворил очи. Изглежда, дремеше. Морис бе отворил един от куфарите и проверяваше снаряжението. Току-що бяха прекосили Източното крайбрежие на Съединените щати и се носеха със скорост три хиляди мили над Атлантика.

— Е, и? — попита Търкот.

— Май напипахме местоположението на Екскалибур. Пращам ти разпечатка по факса.

Търкот кимна и в същия миг от процепа на машината се показа лист хартия.

— Щом ние го знаем, знае го и Сянката на Аспасия.

— И аз така смятам — рече Куин.

— Нещо друго освен съобщението?

— Само координатите и една дума.

Търкот чакаше.

— Внимавай.

НАСТОЯЩЕТО

13.

Южна Корея

Сеул, столицата на Южна Корея, имаше неудобството да се намира на сравнително късо разстояние от демилитаризираната зона. Докато севернокорейските и китайските части нахлуваха през и под границата, генерал Кармоди и южнокорейският президент трябваше да направят светкавични промени в плановете си, съобразявайки се с факта, че не разполагат както с тактически ядрени оръжия, така и с подкрепата на американския флот.

Главното предимство, на което все още можеха да се уповават, бе планинският характер на страната, който позволяваше оборудването на труднодостъпни отбранителни позиции.

За разлика от войната през петдесетте години, сега и двете враждуващи страни разполагаха с механизирана армия, която макар да осигуряваше огнева мощ, все още ограничаваше тяхната маневреност. Тесните колони от севернокорейски и китайски бронирани части, които се движеха в проходите на юг, ставаха лесна плячка за атаките на южнокорейските изтребители. Още по на юг инженерни части бяха минирали проходите с конвенционални експлозиви, за да прекъснат главните пътни артерии.

Цели планински масиви се сриваха върху пътищата, падаха мостове, пукаха се язовирни стени, освобождавайки гигантски вълни. За да спаси страната си, президентът бе готов да пожертва голяма част от нея.

В президентския дворец в Сеул и в щаба на Осма армия войници товареха на камиони секретна документация и снаряжение — готвеха се за спешна евакуация. Генерал Кармоди беше при президента Пак, откъдето поддържаше постоянна връзка с частите си. Тъкмо когато двамата слизаха по стълбите на президентския дворец, за да се натоварят на хеликоптерите, рояк китайски ракети М-11 профуча над тях и удари южните квартали на града, като вдигна колосални облаци прах и дим.

— Не разбирам — повдигна рамене президентът, учуден от липсата на взривна вълна и разрушения.

За разлика от него, генерал Кармоди вече знаеше какво става. Той отвори преметнатата през рамото му чанта, извади противогазова маска и я подаде на президента.

— Сложете си това.

Пак погледна маската, едва сега осъзнал смисъла на ракетната атака, огледа площада и близките улици — в града имаше милиони хора, — после бавно поклати глава и даде знак на американския генерал да си прибере маската.

— Не. За това — той посочи града — ще отговарям аз. А вие се погрижете за останалата част от страната. Накарайте ги да платят скъпо за това, което ни направиха.

Кармоди, който знаеше цената на времето в подобни моменти, побърза да си нахлузи маската. След това напъха ръцете си в ръкавите, за да прикрие оголената кожа. Екипажите на хеликоптерите бяха по-добре подготвени — носеха цели защитни костюми. Те си нахлузиха маските и махнаха на Кармоди и останалите да побързат. Генералът се поколеба за миг, после се затича към най-близкия хеликоптер.

Пак му обърна гръб и се втурна в другата посока. Откъм града долитаха ужасени писъци. Изведнъж му се стори, че някаква невидима ръка го сграбчва за гърлото. Въздухът едва си проправяше път към дробовете му. Пак премигна и се обърна към излитащите хеликоптери, но погледът му беше замъглен. Отново се опита да си поеме въздух, макар да разбираше, че колкото повече поглъща, толкова по-бързо отровата го убива.

Рязка болка разкъса стомаха и червата му, сякаш някой го бе пронизал с нож. Той се строполи на колене и се преви. Все още чуваше далечното бръмчене на хеликоптерите.

Пак повърна и от напъна пикочният му мехур се изпразни, последван от червата. Претърколи се на една страна, опита отново да си поеме дъх, но диафрагмата му беше парализирана. Президентът умря от задушаване, каквато бе съдбата и на милиони жители на неговия град.

Въздушното пространство над Африка

— Какво имаш? — попита Търкот по радиото. Летяха над Африка. Майк управляваше скакалеца с една ръка, в другата Морис бе поставил система и го наливаше с обогатена на кислород прясна кръв. До него на същата процедура бе подложен и Муалама.

— Севернокорейците са обстрелвали Сеул с нервнопаралитичен газ — докладва Куин. — Говори се за стотици хиляди, дори милиони избити.

Търкот вече различаваше очертанията на Синайския полуостров пред тях.

— Сеул е само началото. Артад и Сянката на Аспасия няма да пожалят никого по пътя към поставените си цели. За тях човечеството не означава нищо.

— Защо си толкова сигурен? — попита Муалама.

— Ти не вярваш ли? — отвърна с въпрос Майк.

Муалама повдигна рамене.

— Щом според теб не означаваме нищо за тях, защо не са ни унищожили по-рано?

— Мисля, че са се опитвали — отвърна Търкот.

Муалама поклати глава.

— Не. Чрез войните и Черната смърт те само контролират равновесието на силите. Във всеки един момент от нашата история са имали възможност да ни изтрият от лицето на Земята, както се опита неотдавна Мисията с помощта на чумата. Но не са го направили.

Търкот обмисли думите му и каза:

— Значи по някакъв начин сме ценни за тях.

— За Аспасия и Артад. Но не и за Сянката.

— И с какво сме толкова ценни?

Муалама повдигна рамене.

— Това е част от голямата истина, която ни предстои да открием. — Муалама разпери яките си ръце. — Нашата планета не е цялата вселена.

Планината Арарат, Турция

Когато стигнаха устието на Ахорското дефиле, генерал Кашир разполагаше само с четирийсет души. Според картата и координатите, които му бяха изпратили, до целта оставаха още четири мили. Теренът ставаше все по-стръмен, машините вече не бяха в състояние да се справят и той нареди на хората си да се спешат.

Щеше да е много по-добре, ако разполагаха с хеликоптери. Беше изгубил шейсет процента от силите си, за да стигне дотук, но нямаше никакво намерение да спира. Над тях постоянно кръжаха турски изтребители, но неизвестно защо засега се въздържаха от нови удари. Може би очакваха да пристигнат наземни сили.

Генералът сам поведе хората си през дефилето.

Кашгар

Китайските военни не можеха да се похвалят с ефективност, когато ставаше въпрос за бойни операции, особено толкова далеч от столицата, на фронт, който не беше обърнат нито срещу Русия, нито срещу Тайван или Корея, а срещу няколко бивши съветски републики, разкъсвани от религиозни междуособици.

Доста време след като бе изпратено запитването, самолетите, предназначени да откарат очакващия ги отряд десантници, най-сетне се приземиха на летището. Изгубени бяха още безценни минути, докато самолетите се презаредят.

Най-сетне, дни след като заповедта на Артад бе предадена от Пекин в Кашгар, четирите самолета бяха напълно готови. Забавянето нямаше особено значение, тъй като все още не бяха пристигнали емисарите, които десантниците трябваше да придружават.

Докато чакаха началото на операцията, китайските войници се държаха като всички останали войници по света — разхождаха се край летището, спяха или проверяваха екипировката и парашутите си. Маршрутът на предстоящия полет бе доста сложен — щяха да прелетят над няколко страни, между които Узбекистан, Туркменистан и после — след като прекосяха Каспийско море — Турция.

Привечер на летището кацна един военнотранспортен самолет и задната рампа бавно се спусна. Отвътре слязоха половин дузина същества, които веднага привлякоха вниманието на всички, тъй като очевидно не бяха човеци. Всеки от тях бе облечен от главата до петите с черна броня, с подсилени съчленения. Шлемовете им бяха снабдени с черни, непрозрачни лицеви стъкла.

Шестимата кортади, всеки въоръжен с лъщяща сабя, затъкната в пояса, и дълго копие, минаха покрай застиналите от почуда войници и се приближиха към един от очакващите ги самолети. Контрастът между свръхмодерните брони и древните оръжия бе поразителен. Офицерите се сепнаха и взеха да подвикват на войниците да се качват.

Само след десетина минути четирите самолета се вдигнаха от летището и се отправиха към Турция и Арарат.

Мексиканският залив

Жива погребана. Лиза Дънкан започна да пищи, но звукът само отекваше и се усилваше в тясното пространство. Опита се да помръдне, но ръцете и краката й бяха вързани. Гърдите я боляха, сякаш бяха изгорени.

Гарлин. Пистолетът. Всичко постепенно се връщаше в замъгленото й съзнание. Отвори очи и забеляза тънък светлинен лъч. Идваше откъм краката й.

— Отпусни се — чу гласа на Гарлин, нисък и притихнал. — След минута свършвам.

— Ах, ти… — викна Дънкан, но Гарлин само се засмя.

— Да не искаше да ти кажа какво смятам да правя с теб?

— Ще го запомня. Поне откри ли нещо?

— Направо е изумително — отвърна Гарлин. — Да, мисля, че открих.

Масата под нея започна да се тресе и тя осъзна, че се движи. Измъкна се изпод апарата и премигна от ярката светлина. Гарлин вече беше до нея и я развързваше. Тя седна, доволна, че е свободна, и си пое дъх.

— И какво откри? — попита накрая, след като машинално докосна гърдите си и разтърка раната от куршума.

— В организма ти има теломераза — отвърна Гарлин. Ние, разбира се, го очаквахме. Но не можехме да разберем по какъв начин тялото ти толкова бързо възпроизвежда нови клетки, след като получи увреждания.

— И реши да ме застреляш. Смъртоносно.

— Да, за да наблюдаваме как мозъкът ти съхранява функционалното си състояние и колко време ще е необходимо да се възстановиш.

— И какво открихте? — попита Дънкан, която въпреки гнева си беше заинтригувана.

— След като те застрелях, в началото нямаше никакви признаци на живот. На четирийсетата секунда те вкарахме в магнитно-ядрения резонатор и започнахме да те изследваме. Ти беше мъртва, но — подчертавам — в кръвоносната ти система все още имаше движение. Сърцето ти бе спряло да бие, но кръвта продължаваше да циркулира.

— Как?

— Била си заразена с един вирус.

Дънкан си спомни нещо.

— Фон Сеект. Значи затова той живя толкова дълго.

Гарлин кимна.

— Бяха му прелели малко аирлианска кръв. Според архивите на „Меджик“ има голяма възможност легендите за вампири и безсмъртие да са произлезли от факта, че в аирлианската кръв има вирус, който удължава живота. Може би жреците от Атлантида са го знаели. Известно е, че през трийсетте есесовци са търсели следи от аирлианска кръв, дори от хибриди на Онези, които чакат. После си я преливали на тържествени и тайни церемонии.

— Какво знаеш за този вирус?

— Намира се в кръвта и е в състояние да поддържа циркулацията й, макар и с много ниски темпове, дори когато сърцето ти е спряло да тупти. Никой още не знае как точно става това. Изглежда и че вирусът може да произвежда кислород в достатъчни количества, за да предпазва клетките от смърт, особено тези в мозъка. Той е като рак, но добронамерен рак. — Той й показа изображението на мозъка й. — Когато направихме тази снимка, ти беше мъртва, ала мозъкът ти получаваше достатъчно кислород. — Той посочи следващата снимка, на гръдния й кош. — Вирусът стимулира също клетъчния растеж в наранените тъкани. Погледни входните отвърстия на куршумите.

— След колко време започна да бие сърцето ми? — попита Дънкан.

— След две минути.

— Но сигурно има начин да умра, нали? — попита тя. Ако ми отрежат главата например? Не вярвам вирусът да ми отгледа нова глава. Ами ако бъда изгорена?

— Интересно, нали? — захили се Гарлин. — Казват, че така трябвало да бъде убит един вампир. Сигурно са го пробождали с кол в сърцето, за да попречат на регенерацията. — Той повдигна рамене. — Кой знае? Но едно е сигурно — има наранявания, от които не можеш да се възстановиш. — Той вдигна ръка, видял, че Лиза иска да каже нещо. — Не се тревожи. Няма да подлагаме на тест тези идеи. Застрелях те точно там, където са те гръмнали и предишния път. Защото знаех, че от това можеш да се възстановиш.

Дънкан пъхна пръст през дупката на ризата си. Раната беше почти зараснала.

— И сега какво?

— Сега ще се опитаме да ти възстановим паметта. Истинската ти памет.

Въздушното пространство над Индия

Отпърво планините изглеждаха като пухкави облачета на хоризонта. Търкот бе прекарал известно време в Колорадо, където бе катерил Скалистите планини. Спомняше си добре уважението, с което подхождаше към най-високите върхове от планинската верига — Лонгс и Пайк. Но в сравнение с Хималаите те щяха да са като джуджета. Дори Муалама се наведе напред с благоговейно изражение, когато Хималаите изпълниха целия им кръгозор. Търкот забави скоростта, след като подминаха северна Индия и наближиха границата с Непал. Величието на планината го накара да си припомни предупрежденията на полковник Микел.

— Еверест е там — посочи им Морис.

Това, което удивляваше Търкот повече от мащабите на планината, бе броят на високите стръмни върхове.

— Ти ли си бил единият от двамата десантници, които са катерили Еверест?

Морис кимна.

— Миналата година. Стигнахме на двеста метра от върха.

— И после?

— После се върнахме.

— Защо? — попита Муалама.

— Защото бяхме изпуснали удобния момент.

— Удобният момент за какво? — учуди се Муалама.

— Трябва да се върнеш от върха преди стъмване. Затова алпинистите потеглят от базовия лагер още по тъмно. Трябва да стигнат върха преди обед, за да имат време да се приберат по светло. Имахме трудно изкачване, времето се развали, условията не бяха такива, каквито очаквахме. На подобна височина вятърът е направо свиреп. Духа непрестанно, удря те от всички страни.

— Но все пак сте били само на двеста метра — припомни Муалама.

— Точно така умират повечето алпинисти. Нарушават законите на планината. Докато се връщахме, подминахме двама новозеландски катерачи. Бяха решили да изкачат върха. Така и не се върнаха. Умреш ли в планината, тялото ти замръзва и остава там завинаги. Горе има доста вкочанени трупове.

Търкот дръпна ръчките на скакалеца. Видът на планината и думите на Морис го накараха да преосмисли плана си.

— Това там е Чангце — посочи им Морис. — Зад него е Лхо Ла, който е висок шест хиляди метра, после е Еверест, а вдясно е Нупце, на седем хиляди и осемстотин метра.

Търкот не изпитваше непреодолимо желание да продължи напред. Планината му внушаваше уважение и той вече не бе толкова сигурен, че всичко ще стане както го бе замислил.

— Познаваш ли историята на тези планини? — попита той заинтригувано.

— Доколкото знам, първите картографски опити са правени още през 1590-а от един западен изследовател, испански мисионер от двора на мугалския император Абкар. Англичаните първи открили Еверест и през 1856 определили приблизително височината му. Дълго след това никой не се е доближавал до него. Проблемът не е в труднодостъпния терен, а по-скоро е политически. Тибет и Непал, двете държави, на територията на които са разположени най-високите върхове, не гледат с добро око на пришълците. През 1921 година, за да пратят експедиция, англичаните трябвало да помолят за разрешение Далай Лама. Дотогава Еверест бил само точка върху картата. Никой нямал представа как да подходи към него, какво остава за това да бъде изкачен.

— Но ние смятаме, че Мерлин и помощниците му са го изкатерили преди повече от хиляда години — отбеляза Търкот.

— И да са успели, явно не са го направили обществено достояние.

— Освен ако и те не са останали там горе — промърмори Търкот.

— Еверест е взел живота на мнозина — замислено каза Морис. — Повечето алпинисти го атакуват от юг. Северната страна е по-трудна в техническо отношение. Къде е мястото, което ще търсим?

Търкот подаде разпечатката на Морис, който побърза да я свери с картата.

— По дяволите — изруга алпинистът, докато отбелязваше мястото върху картата. Муалама надникна над рамото му.

— Какво има? — попита Търкот.

— На северната страна е. На горния край на Каншунгското лице. Сега вече е ясно защо никой не се е натъкнал случайно на него.

— Труднодостъпно ли е това място?

— Първият опит в наше време да бъде изкатерен Еверест е бил през 1924 година — от Джордж Малъри и Санди Ървинг. Избрали северния подход, пак по политически причини. Преди това, още през 21-ва и 22-ра, направили проучване на подстъпите към върха, а през двайсет и трета стигнали до Северен Кол. Но дори Малъри смятал, че южният подход е много по-удобен и благоприятен.

— И какво станало с тях двамата? — попита Муалама.

— Дълго съдбата им оставала неизвестна, тъй като никой от тях не се върнал. — Морис поклати глава. — За последен път ги зърнали сред облаците точно над Втората стъпка, което е доста високо по северната страна. Тялото на Малъри било открито от една експедиция през 1999-а. — Морис прокара пръст по картата. — Ето тук. Доста под Втората стъпка. Трупът бил в трагично състояние. Погребали го в планината. Някои смятат, че е успял да изкатери върха, но загинал на обратния път. Другото тяло — на Ървинг, така и не било намерено.

— Интересно — промърмори Муалама.

— Първото успешно изкачване — след други провалени опити — станало през 1953-та от сър Едмънд Хилари и шерпа Тенсинг Норгей. Оттогава над седемстотин алпинисти са се качвали на върха и още толкова са изгубили живота си по склоновете му. — Морис отново прегледа картата. — Това място не е на нито един от маршрутите, дори на най-трудните. Нищо чудно, че никой не е виждал Екскалибур.

— Кой е най-добрият път към него?

Морис вдигна глава.

— Ще следваме западния склон. По него ще доближим върха.

Южна Корея

Командващият Осма армия генерал Кармоди чуваше хрипливото си дишане в противогаза. След като се поуспокои малко, той смъкна чифт слушалки от стената на вертолета и си ги сложи.

Бяха включени на честотата на неговата войскова част и той чуваше ясно гласовете на подчинените си офицери. Едни съобщаваха за пораженията в Сеул, други настояваха спешно да получат подкрепления. Севернокорейците и китайците бяха използвали на много места химични и нервнопаралитични газове и макар американците и южнокорейците да бяха подготвени за такъв род атаки, тази бе снижила значително защитните им способности.

Ожесточени сражения се водеха по поречието на река Хан и в дефилетата на Таебакската планинска верига — основният коридор, свързващ северните и южните части на страната, използван още по време на монголското нашествие. В сраженията участваха осемнадесет южнокорейски дивизии, заедно с Втора американска пехотна дивизия. Боеве се водеха почти по цялото протежение на дългата 151 мили граница.

Малко по-късно на връзка излезе командващият артилерийския дивизион към втора пехотна дивизия. Неколкостотин, дори няколко хиляди севернокорейски войници се бяха появили зад линиите на неговите батареи, докладва той развълнувано.

Кармоди веднага схвана какво се е случило. През последните двайсет години бяха открити над десет тунела, прокопавани под границата откъм севернокорейската страна. Сигурно имаше и други, които така и не бяха намерили.

— Алфа Четири — нареди незабавно Кармоди с променен заради противогаза глас.

Пилотът изви глава и го погледна. Лицето му оставаше скрито от маската.

— Сър?

— Алфа Четири. Веднага.

— Слушам, сър.

Хеликоптерът рязко смени посоката, другите три го последваха. Кармоди си даваше сметка, че не разполага нито с резервни части, нито с достатъчно хеликоптери, за да направи онова, което трябваше да се направи. Докато вертолетът се носеше към указаната цел, той включи компютъра и поиска карта с тактическата обстановка от щаба на Осма армия.

Първите изображения пристигнаха направо от шпионския спътник КХ-14. Кармоди не беше очаквал да се озове в толкова тежко положение, при това лишен от поддържката на Седми американски флот. Възможностите да пресече нахлуването на вражески части зад линията на неговите главни сили бяха ограничени.

Еверест

Перките едва намираха опора в разредения въздух, двигателят също се задъхваше от недостига на кислород. Под тях се простираше глетчерът Ронгбук, ледена пустош, сред която стърчаха назъбени скали. Точно отпред Еверест закриваше целия хоризонт.

Никой от двамата „тюлени“ не погледна надолу, докато хеликоптерът пресичаше над ронгбукския базов лагер, където отсядаха за аклиматизация повечето от алпинистите, възнамеряващи да изкатерят Еверест откъм северната му страна. В момента лагерът пустееше, сезонът за щурмуване на върха току-що бе отминал.

Пилотът извика нещо на родния си език. Не го разбраха, ала страхът в гласа му бе съвсем осезаем. За миг двигателите заглъхнаха, знак, че вертолетът не може да се издига повече. Бяха само на петдесет метра от глетчера.

Оливети посочи напред и същевременно заби дулото на автомата в ребрата на непалеца. Според информацията, с която ги бе снабдил стражът, разстоянието от ронгбукския лагер през глетчера до предния базов лагер се изминаваше за около три дни. Всеки спечелен от хеликоптера метър означаваше спестено време за катерене.

Вдясно от тях изникна Кумбуце, отляво стърчеше връх Бей. Двете планини обхващаха в рамка северната страна на Еверест, която бе скрита зад облаци и сняг. Макгро извади картата и започна да се ориентира по терена. Върху нея бе нарисувана тънка червена линия — маршрутът, който трябваше да следват. Той се наведе напред — между Оливети и пилота — и посочи надясно. Пилотът изви натам. Сега Еверест остана вляво и високо над тях.

Двигателите отново се закашляха, дори за миг угаснаха и уплашеният пилот ги запали отново. Макгро посочи надолу, където сред назъбените скали се виждаше относително равна заснежена площадка. Пилотът кимна почти с благодарност и веднага започна да се снижава. Малко след това почти се блъснаха в земята, машината се заклати и замря. Двигателите угаснаха; възцари се тишина, в която се чуваше само свистенето на вятъра.

Макгро отвори плъзгащата се врата. Вятърът нахлу в кабината, щипейки с ледени пръсти лицето и ръцете му. Той хвърли на снега двете тежки раници. Пилотът не мърдаше от седалката си, щастлив, че са се добрали невредими дотук.

Макгро заобиколи вертолета и вдигна капака на двигателя. Чул шума, пилотът отвори вратата си и скочи при него. „Тюленът“ постави пръст на устните си, давайки му знак да мълчи. След това бръкна вътре и извади една лъскава част. Пилотът го погледна с разширени от ужас очи и поклати глава.

Макгро прибра частта в раницата си. След това посочи себе си и Оливети, вдигна пръст към Еверест, посочи пилота и после хеликоптера.

Пилотът погледна назад, проследявайки пътя, който бяха изминали, за да стигнат дотук. Нямаше никакъв шанс да се спусне невредим. Не и с тези дрехи и без подходяща екипировка. Макгро го дръпна в товарния отсек и му посочи хвърления на пода спален чувал. Излезе навън, метна тежката раница на гърба си, кимна на Оливети и двамата поеха с равномерна крачка нагоре към западния склон.

— Повечето алпинисти използват този маршрут при северния достъп. — Аксу посочи тясната цепнатина между връх Бей и билото отвъд Ронгбукския глетчер. — По-бавен е, но и по-безопасен. Това е пътят, по който са се качвали някога Малъри и Ървинг.

Лексина не отговори. Лицето й беше скрито зад очилата и маската. Коридан и Елек стояха от двете й страни, неподвижни и мълчаливи. Намираха се на северния хребет; вятърът непрестанно се усилваше. На двайсетина метра под тях хората на Аксу пълзяха нагоре по тясната пътека в колона.

— Аз съм първият, изкачил този път — похвали се Аксу. — По-бърз е, но и по-опасен, особено ако вятърът се усили.

— Колко време ще ни е нужно? — попита Лексина.

— По тъмно ще сме при бивака, който оставих миналия път. Ще тръгнем в три сутринта към мястото, което искате да стигнете. При преодоляване на Каншунгското лице ще трябва да използваме някои катерачески техники.

Лексина кимна.

— Трябва да ви предупредя — продължи Аксу, — че няма да издържите дълго в планината без аклиматизация.

— Нашата кръв… — поде Лексина, но после млъкна. — За нас няма какво да се тревожиш. — Тя му обърна гръб и тръгна. Аксу остана още малко на ръба, загледан на югозапад, където планината бе закрита от ниски облаци. Времето се разваляше, не беше нужно да имаш кой знае какъв опит, за да го забележиш. Зад върха се виеше дълга опашка от снежен прах. Ако на сутринта вятърът не утихнеше, изкачването щеше да е самоубийствено. Но дори и да бе тихо, нищо не пречеше условията да се променят драстично за броени секунди. Аксу повдигна рамене. Нямаше друг избор освен да върви нагоре.

Управлението на скакалеца ставаше все по-трудно — нещо, което се бе случвало веднъж с Търкот, когато бе опитал да се отдалечи прекалено от земната повърхност. Не виждаше причина защо трябва да става точно сега, когато бяха толкова близо до целта. Летяха от южната страна и успоредно на Западния хребет, следвайки маршрута, избран от Морис.

— Имаме проблем — обяви Търкот и натисна лостовете напред, към билото.

— Какво става? — попита Морис.

— Губим мощност. — Търкот погледна наляво да намери подходящо място за кацане. — Сложи си колана — посъветва той медика. — И гледай за някое по-равно място. — Под тях имаше само стръмен, покрит със сняг и лед склон. На около седемстотин метра по-долу се ширеше глетчерът, но Търкот не искаше да слиза толкова ниско — даваше си сметка колко ще е трудно да изкатерят този път.

— Не можеш ли да кацнеш на билото? — попита Морис.

Търкот отново дръпна ръчките, но този път не само че не набраха височина, а започнаха доста бързо да губят скорост. Той знаеше, че трябва да предприеме нещо преди да полетят надолу.

— По дяволите! — изруга Търкот и се прицели в склона. — Дръжте се!

Острият ръб на скакалеца се блъсна в заснежения склон на планината и се заби в ледената покривка над скалата. Търкот пусна ръчките едва когато скакалецът замря неподвижно. Предната част на скакалеца бе потънала в склона и двигателят имаше достатъчно енергия да задържа летателния апарат в тази позиция. Търкот погледна нагоре. Върхът на хребета не се виждаше. Под тях склонът се спускаше почти отвесно.

— Да тръгваме нагоре — рече той.

Морис си погледна часовника.

— Късно е. Ще трябва да пренощуваме на хребета.

— Поне да се изкатерим още малко преди да се е мръкнало съвсем — предложи Търкот.

Морис бе приготвил три раници. Всяка съдържаше няколко кислородни бутилки, спален чувал с влагоустойчив вътрешен пласт и по малко храна. Търкот привърза автомата си за раницата.

— И това също. — Морис им подаде по една манерка и пакетче с таблетки. — Приберете манерката във вътрешния джоб на якетата, за да не замръзне водата. Таблетките са амфетамин. Ще ги вземате само ако имате нужда от сили. Осигуряват енергия за няколко допълнителни часа, но слизането ще е доста тежко.

След като се приготвиха и си сложиха коланите и въжетата, Морис им нагласи кислородните вентили.

— Така и така нямаше време да се аклиматизирате — обясни той, — но да се надяваме, че поне кръвта, която ви прелях, ще свърши работа. Имате четирийсет и осем часов запас от допълнителни клетки. След това кръвта ви ще започне да се разрежда и тогава вече ще загазите здравата.

— Защо, какво може да стане? — попита Търкот.

— Да пукнете като кучета.

Арарат

Товарният МЦ-130 се наклони рязко на една страна и Яков рефлексивно се вкопчи в дръжката. Десантният отсек миришеше на пот и повръщано. Колкото и да бяха опитни командосите на борда, никой от тях не беше преживявал толкова продължителен полет. Пилотите отдавна бяха надхвърлили границите за безопасност.

Яков бръкна в якето си и извади манерка с водка. Подаде я на войника до себе си и му даде знак, че трябва да отпие. Мъжът го погледна учудено, после посочи изцапаните си от повръщане дрехи. Яков сви рамене, развинти капачката и гаврътна от манерката. Предложи и на другите, но всички отказаха. Яков унило кимна и прибра манерката.

Войникът до него го тупна по рамото и посочи назад. Един от командосите бе скочил и викаше силно, но гласът му бе заглушен от воя на двигателите. Бе вдигнал двете си ръце с разперени пръсти и Яков предположи, че до целта остават десет минути. Помещението бе осветено само от червени аварийни светлини. Подът отново рязко се наклони на една страна и водачът едва се задържа на краката си. За да не падне, увисна на въжето, което минаваше над главите им.

Яков преглътна мъчително, усещайки вкуса на жлъчка. За кой ли път провери ремъците на парашута, за да се увери, че са наред. Не би имал нищо против да скочи, само час по-скоро да напусне вмирисания товарен отсек. Не се страхуваше дори ако долу ги очакваше цяла турска дивизия. Стомахът му подскочи при следващото гмурване на самолета.

Водачът отново се бе изправил и им показваше шест пръста. Коленете му се подгъваха всеки път, когато самолетът сменяше посоката.

Когато задната платформа започна да се спуска, ревът на двигателите се усили. Тя се изравни с пода на товарния отсек и спря. Носът на самолета бе обърнат нагоре и подът под краката им бе наклонен почти на четирийсет и пет градуса. Яков надникна през отвора и видя склона на планината само на стотина метра под тях. Погледна през илюминатора и видя, че летят в тясна клисура и между върховете на крилете и склоновете на планината има само по няколко метра. Надяваше се, че пилотите знаят какво правят. Миг след това самолетът се извъртя на една страна, за да преодолее една теснина.

Мъжът до Яков отново го побутна. Водачът държеше само един пръст. Една минута. Яков се надигна и стисна водещото въже. Мъжът пред него тръгна към рампата и Яков го последва. Над горния край на отвора мигаше червена лампа. Тя изгасна и вместо нея светна зелена.

Водачът скочи пръв. Яков закрачи бавно, следвайки опашката, и преди да осъзнае какво става вече беше на ръба на рампата. В този момент самолетът направи рязък завой, Яков падна на колене, претърколи се напред и вятърът го понесе. Лентата, която го свързваше с водещото въже, се разви докрай, после се обтегна рязко и му дръпна парашута.

Преходът от свободно падане към контролиран полет бе толкова рязък, че дъхът му секна. Яков едва успя да си поеме няколко глътки въздух преди да се удари в земята. Падна надясно и се претърколи, както го бяха учили преди много години в руската парашутна школа. С това обаче падането му не приключи, той като тялото му започна да се свлича надолу по стръмния каменист склон. Спря едва когато се удари в една скална издатина и остана без въздух — за втори път.

Полежа известно време; чудеше се дали да повярва, че е жив. Изправи се бавно — гърбът го болеше — и се огледа. По план трябваше да се приземят непосредствено на мястото, открито от Че Лу. Намираше се доста високо в планината, до върха имаше по-малко от половин миля в югозападна посока. Едва сега видя какво бе причинило острия завой на самолета — на около четвърт миля по-нататък по посока на полета се издигаше почти отвесна стена.

По целия склон бяха разпръснати парашути. Яков измъкна автомата от раницата и го зареди. След това провери местоположението си върху прибора за наземно ориентиране и се отправи към предварително определения сборен пункт. Намираше се само на стотина метра.

На няколко пъти, докато вървеше нагоре, се наложи да се катери по стръмни скали. Когато пристигна на сборния пункт, там вече го очакваха шестнайсет от първоначалните осемнайсет командоси.

— Къде са другите двама? — попита той.

— Един пострада при скока — докладва водачът на групата. — Счупен крак. Медикът е при него.

Яков кимна, но мислите му вече бяха другаде. Намираха се на точното място, но всичко, което виждаше наоколо, се изчерпваше със скали, лед и стръмни склонове. Едва сега осъзна, че въздухът не му стига — намираха се на около пет хиляди метра над морското равнище. Според координатите на Че Лу трябваше да продължат към върха и да стигнат отвесната стена. Слънцето вече клонеше към хоризонта.

Яков посочи стената.

— Да тръгваме. Там някъде е нашата ключалка.

Еверест

Търкот заби един от шиповете на алпийските си котки в ледената стена и се придърпа двайсетина сантиметра нагоре. Когато вдигна глава, едва различи Морис, който бе на пет метра пред него. Стъмваше се и видимостта бързо намаляваше. До върха на хребета имаше поне още стотина метра. Той погледна надолу, накъдето се спускаше въжето, и едва различи главата на Муалама. Скакалецът бе скрит от тъмнината, но Търкот знаеше, че е на петдесетина метра под тях.

Чувстваше се някак нереално. Целият свят се бе събрал върху ледената стена пред него. Дишаше шумно, но не само заради маската. Морис бе нагласил вентила на минимален разход, за да пестят кислорода. Всеки от тях носеше по три кислородни бутилки и Търкот бе изчислил, че ще им стигнат точно колкото да се върнат при скакалеца. Въпреки кислорода и прелятата обогатена кръв, Търкот имаше усещането, че се задушава, а гърдите го боляха от напъване. Мъчеше го и постоянното болезнено пулсиране в слепоочията.

Въпреки това продължаваше да се катери по стръмната хлъзгава снежна стена.

Точно от другата страна на хребета, по който се качваха Търкот и спътниците му, Попай Макгро и Оливети се бяха настанили в една ниша, за да прекарат нощта. Напъхаха се в спалните чували и мигновено заспаха; модифицираните им бели дробове им позволяваха да дишат разредения въздух без допълнителен приток на кислород.

Сънят им обаче не беше безгрижен, тъй като дремещите им мозъци продължаваха да водят битка между спомените за истинското „аз“ и командите, подавани от нановирусите. Двамата стенеха и ритаха в чувалите, ала нановирусите продължаваха да ги държат под контрол.

На североизточния склон Лексина се тръшна на земята и Аксу даде знак да спрат. Хората му започнаха да вдигат палатки и да топлят супа. Лексина, която нямаше сили дори да говори, прие с благодарност подадената й чаша с топъл чай. Въпреки подобрения капацитет на белите й дробове и предимствата на аирлианската кръв изкачването си оставаше почти непреодолимо усилие. Аксу се наведе към нея.

— След шест часа тръгваме. В три сутринта. Ще те събудя малко по-рано, за да се приготвиш. Трябва да стигнем до вашето място преди зазоряване, за да сме слезли долу до утре вечерта. Разбра ли ме?

Лексина кимна. Всичко, за което жадуваше, бе да я оставят да поспи. Аксу се пресегна и й смъкна очилата. Очите й бяха затворени. Той повдигна единия клепач и изсъска, като видя червената очна ябълка и издължената зеница.

— Какво си ти?

Тя му тикна празната чаша в ръката и се обърна на другата страна. Аксу погледна спътниците й, Елек и Коридан. И двамата бяха заспали — изглеждаха, сякаш са изгубили съзнание. Много неща бе виждал Аксу през своя живот и доста често се бе изправял лице в лице с опасностите. Знаеше, че трябва да провери зениците им за признаци на мозъчен оток, но сега бе изгубил всякакво желание да го прави. В края на краищата това вече не беше негова работа.

Нещо леко чукна Търкот по главата и той спря да се катери. Погледна нагоре — Морис бе увиснал на два метра по-нататък и забиваше клин в ледената стена. Търкот веднага се облегна на скалата и задиша тежко, опитвайки се да извлече максимална полза от почивката. Муалама се приближаваше отзад без видими признаци на умора.

Морис прекара найлоновото въже през ухото на клина и го пусна надолу към Търкот, като му даде знак да го завърже за колана си. Заби втори клин, прекара през него друго въже и го подаде на Муалама. След това се наведе, изхлузи раницата от раменете на Търкот и я закачи на трети клин. Едва сега Майк осъзна, че не може да се съсредоточи. Нямаше никаква представа какво възнамерява да прави Морис.

— Какво си намислил? — попита той, като си смъкна маската.

— Това е за нощта — отвърна Морис.

— Какво?

— Тук ще прекараме нощта — повтори Морис. — Ще спиш на въжето. Извади си чувала и се увий с него. Имаш пет часа. — Той се пресегна, провери кислородния вентил на Търкот, след това се изви на другата страна и повтори същата процедура с Муалама.

Търкот погледна надолу, откъдето настъпваше мракът, после се огледа настрани. Навсякъде виждаше само едно — назъбена скалиста стена, покрита със сняг и лед.

— Страхотно — избоботи той в маската.

НАСТОЯЩЕТО

14.

Южна Корея

Алфа Четири беше построен на склона на една планина на около петдесет мили от Сеул, недалеч от военновъздушната база Осан. Докато летяха над базата, генерал Кармоди имаше възможността да огледа разрушенията, предизвикани от внезапната атака на севернокорейските десантници. Останки от изгорели машини запречваха пистата, картечните и оръдейните гнезда бяха напълно унищожени.

Бедствие. Това бе най-точната дума за всичко, което ставаше, както и за неговата дейност като командващ армията. Сеул бе напълно обезлюден. Военновъздушните му сили бяха лишени от мощ заради самоубийствените атаки на севернокорейските специални части, макар че се бяха подготвяли за нещо подобно.

Вертолетът кацна на бетонната площадка до масивните врати. Наоколо се въргаляха обгорели трупове — явно бе, че и тук са действали севернокорейски десантници, но Кармоди се бе уверил по радиото, че самият бункер не е засегнат. Тежките метални врати, вградени в планинския склон, се отместиха бавно. Зад тях се показа един зеленикав хъмви, в който бе натоварен голям пластмасов сандък. Кармоди плъзна встрани вратата на товарния отсек и помогна на командира на екипажа да премести сандъка с атомната бомба на борда. Щом я прикрепиха, вертолетът се отдели от пистата и мястото му бе заето от следващия, който взе същия товар.

— Сега накъде, сър? — попита пилотът по интеркома.

Докато летяха насам, Кармоди вече бе взел решение. Той даде координатите на пилота, после се свърза с другите пет вертолета, за да им даде нареждания.

Малката вертолетна ескадрила се насочи право на север.

Тайван

Стратегията на противника водеше до пагубни резултати. Тек Чонг си даваше сметка, че няма да издържат още дълго, ако не измислят някакво противодействие. Всеки път когато изтегляше хората си извън обсега на противниковите оръжия, предните им части настъпваха и се прикриваха зад силовото поле. След четири поредни отстъпления частите на Тек Чонг вече бяха на петнайсет мили от брега.

Докато наблюдаваше през бинокъла придвижването на китайските войски под защитата на току-що задействаното силово поле, Чонг забеляза нещо. От един бункер от другата страна на щита бе открит картечен огън по китайците — вероятно това бяха негови хора, забавили се при отстъплението и останали невредими по време на артилерийската атака и при преместването на силовото поле. Малко по-късно бункерът бе разрушен от насочен артилерийски обстрел, но случката даде на Тек Чонг нова идея.

Той веднага се разпореди за промяна в тактиката.

Тайванските войници започнаха да се окопават и да се подготвят за упорита отбрана. Някои загинаха при артилерийската подготовка, но повечето оцеляха. Този път след прекратяване на огъня Тек Чонг не даде заповед за отстъпление. Хората му останаха в окопите и укритията, докато силовото поле се премести зад тях. Веднага след това те наскачаха от местата си и се хвърлиха в близък бой срещу настъпващите китайски части. Последва свирепа ръкопашна схватка, при която се използваха всички видове оръжия — автомати, пистолети, щикове, сапьорски лопатки, юмруци и зъби.

Промяната в тактиката бе от полза на защитниците на острова.

Китайските части бяха принудени да се отдръпнат, предимството на артилерийската подкрепа бе изгубено заради смесването на войниците от предната линия. Силовото поле не бе пречка в близък бой.

Китайците бяха принудени да преустановят настъплението, докато решат как да се справят със ситуацията.

Южна Корея

Шест картечни гнезда бяха разположени на позиции, от които се прострелваше главната магистрала, свързваща севера с юга и заобикаляща Сеул. Полковник Лин, който лично бе избирал позициите на картечниците, наблюдаваше магистралата с бинокъл. Шосето бе задръстено от бежанци, които пречеха на южнокорейските и американски подкрепления да се придвижват на север. Лин възнамеряваше да усложни задачата им още повече.

— Огън! — нареди той.

От дулата на картечниците изригнаха огнени езици. Куршумите косяха беззащитните граждани със стотици. Пътят се покри с трупове и ранени.

След две минути Лин издаде нова заповед.

— Спри огъня!

Щом картечниците млъкнаха, виковете на ранените отекнаха по склоновете на планината. Лин огледа кървавото меле, сред което имаше разкъсани тела на жени и деца. В съзнанието му се пробудиха неканени спомени от детството му на север и той за първи път се попита какво ли ще донесе войната на всеки от тях.

Мидуей

Атолът Мидуей е разположен на хиляда четирийсет и две морски мили северозападно от основната група Хавайски острови. Въпреки огромното разстояние трите острова се смятат за част от Хавайския островен архипелаг. Коралов риф заобикаляше островите Сенд, Истърн и Спит, чиято обща повърхност не надхвърляше шестстотин акра. Атолът бил посетен за първи път през 1859 година, но в началото не събуждал никакви апетити, заради малките песъчливи островчета. Съединените щати го обявили за своя територия през 1876-а и го анексирали през 1908-а.

Първите заселници били служители от Търговската тихоокеанска кабелна компания през 1903-та — те пристигнали тук, за да разположат първия околосветски комуникационен кабел. През 1935 година компанията „Пан Американ“ изградила на острова база за тихоокеанските си хидроплани, а през 38-а, когато напрежението в региона започнало да се покачва, американският флот започнал строежа на военноморска база. Базата била завършена през август 41-ва и бомбардирана на 7 декември същата година.

Мидуей обаче е по-известен с морската битка, която се състояла в района през юни 1942 година. Останките от американския флот, които преживели погрома при Пърл Харбър само половин година преди това, поели на север, за да се срещнат с японския флот. Три американски самолетоносача — „Ентърпрайз“, „Хорнет“ и „Йорктаун“, се спотаили недалеч от острова, причаквайки приближаващия се японски флот, за който знаели от разузнавателните полети.

Японският флот ги превъзхождал както числено, така и по огнева мощ, в него имало четири самолетоносача и още много спомагателни кораби. След отчаяна серия от атаки и контраатаки американците нанесли на японците съкрушително поражение — пратили и четирите им самолетоносача на дъното на океана, — като загубили само „Йорктаун“. Битката при Мидуей променила баланса на силите в Тихия океан и оповестила началото на краха на японския милитаризъм.

Може би тъкмо заради спомена от тази битка адмирал Кензи бе избрал Мидуей за крайна цел на оттеглящия се от Хаваите флот, въпреки че тамошната военноморска база бе изоставена през 1997 година, а районът бе обявен за природен резерват.

Кензи разположи флота на северозапад от Мидуей, ескортиращите кораби бяха на външния периметър на оцелелия самолетоносач „Кенеди“. Вече беше получил няколко противоречиви заповеди от Вашингтон — от Пентагона му нареждаха да отплава на запад и да окаже подкрепа на американските сухопътни части в Южна Корея, а от Агенцията за национална сигурност настояваха да се отправи на изток към Сан Франциско, за да брани Западния бряг.

Той игнорира и двете нареждания, като на свой ред се разпореди да се пази строго радиомълчание и само да се прослушва сателитната връзка, без да се отговаря на запитванията. Корабите изключиха двигателите и останаха на минимален разход на енергия. Кензи бе по-загрижен за настроението и бойния дух на моряците си, отколкото за постъпващата по сателитната връзка информация. Също като него, и те бяха оставили семействата си на Хавайските острови. Страх, гняв, отчаяние, объркване — това бяха преобладаващите чувства на хората му.

Пърл Харбър

Макар дълбоко в себе си да осъзнаваше, че помага и служи на противника, капитан Локхарт очакваше с нетърпение първата си заповед. Намираше се на остров Форд, в самия център на Пърл Харбър, и бе заобиколена от група заразени като нея моряци. Зад тях имаше две дузини ракети „Томахок“, забравени в един от складовете при паническото отстъпление на флота. Десетина компресора помпаха въздух в маркучите, които се виеха по пясъка и изчезваха във водата.

Малко по-навътре, там, където доскоро стърчеше мемориалната сграда, сега имаше само оголено от нанороботите скеле. Тъмната вода кипеше, сякаш под повърхността й се спотайваше някакво огромно чудовище. Локхарт отстъпи неволно назад, когато от водата се показа метална мачта, която започна да се издига право нагоре.

Постепенно, докато въздухът изпълваше херметично затворените помещения на реконструирания крайцер „Аризона“, корабът се издигаше над водата, озарен от слънчеви лъчи за първи път от близо половин век. Веднага щом главната палуба се озова над морското равнище, Локхарт даде знак на моряците да се заемат с прехвърлянето на ракетите до построените за тях от нановирусите установки.

На мястото на остарелите дизелови двигатели нанороботите бяха конструирали машини от типа, който бяха използвали на обновената подводница „Спрингфийлд“ и нейните клонове. Локхарт получаваше заповедите си от стража чрез нановирусите. От нея се очакваше да поеме командването на „Аризона“ и да се присъедини към останалите кораби от Пленения флот, които сега плаваха южно от Оаху. Задачата им беше да открият и унищожат американския флот.

Мексиканският залив

— Какво е това, по дяволите? — попита Лиза Дънкан, когато Гарлин отвори вратата на едно помещение, в което досега не бяха влизали. В средата му имаше дълъг предмет, наподобяващ ковчег, а до него — контролен пулт с множество компютри.

— Сега ще се опитаме да надвием програмата в главата ти — обясни Гарлин.

— И аз трябва да ти се доверя?

— Кой го е грижа какво смяташ да правиш? — попита Гарлин, докато се настаняваше на контролния пулт. После натисна една копче и капакът на ваната бавно се отмести встрани. Вътре имаше място за един човек с телосложението на Дънкан, но малко по-висок от нея.

Лиза не помръдваше от вратата.

— Прилича ми на един от приборите в Дълси, за които ми е разказвал Майк Търкот.

— Чудесно попадение — кимна Гарлин. — Защото е точно това.

— Откъде го взехте?

— Извадихме го от руините на Дълси. Други въпроси?

— Тези апарати карат хората да си губят ума.

— Може да бъде използван и за това — потвърди Гарлин и я погледна. — Но ти няма защо да се страхуваш. Според нас точно тази машина са използвали, за да ти въведат фалшиви спомени.

— В това няма никаква логика — подхвърли Дънкан. — Защо „Меджик“ ще го прави? Аз прекратих разследването срещу тях.

Гарлин сви рамене.

— Спомни си, че фон Сеект беше изменник от „Меджик“. Може би те е използвал като лост, за да накара правителството да спре задействането на кораба-майка. А може би някъде другаде има подобна на тази машина и тя е била използвана върху теб.

— Не знаете всичко, а?

Гарлин стана и пристъпи към нея. На устните му трепкаше странна усмивка.

— Твърде си уверена в себе си за човек, който има фалшиви спомени в главата. Нека ти кажа още нещо, което не знаеш. Ти нямаш представа кой всъщност е Търкот.

— Какво искаш да кажеш?

— След като открихме, че ти не си тази, за която се представяш, проверихме всички останали. Миналото на Търкот също е фалшифицирано. Никога не е служил в антитерористична част в Германия. Вълнуващата история за това как се опитал да спаси една бременна жена е напълно измислена. И той като теб е слепен от лъжи.

Дънкан не му повярва. Бе сигурна, че Търкот е точно този, за когото го смята. Но заедно с тази мисъл почувства известни угризения. За какво трябваше да се чувства виновна? Че го е въвлякла в тази история? Въпреки това не можеше да потисне глождещите я мисли.

Гарлин пристъпи още малко напред, сграбчи я за ръката и в същия миг тя почувства убождане от игла в шията. Не можа дори да извърне глава, защото в следващия миг краката й се подгънаха.

Тайван

Жестокост се изправяше срещу жестокост. След като осъзнаха, че настъплението им е спряно, китайските командири издадоха заповед на артилерията да стреля по предната линия, въпреки че така щеше да удря и своите. Скоро районът зад силовото поле се превърна в истинска касапница.

Но както е ставало неведнъж във военната история, голяма част от окопаните войници успяха да издържат на артилерийския огън. Наложи се китайската пехота да се движи непосредствено след огнения дъжд и да издирва заровилите се защитници, за да ги унищожава. Така броят на атакуващите също се топеше бързо, а за разлика от островната армия, китайците не разполагаха с големи резерви.

Клането продължаваше. За Тек Чонг и другите тайвански командири резултатът също изглеждаше предрешен — те не можеха да отстъпват до безкрайност. Зад гърбовете им беше океанът.

Циан Лин

Артад не изпитваше никакви угризения заради нарастващия брой на човешките жертви в Тайван и Южна Корея. Двете нападения бяха само началото. От прехванатите сателитни съобщения той узна, че Обединените нации — местното подобие на планетарно правителство — обсъждат ултиматума на Сянката на Аспасия.

Време беше да ги запознае със своето предложение.

Арарат

Яков не беше особено впечатлен от плана, който му бяха дали, и последващите събития потвърдиха правотата му. Групата му претърси внимателно целия склон, но освен няколко незначителни цепнатини нямаше нищо, което да събуди подозренията му и да наложи използването на взрив за разширяване на потенциалния вход. Ако корабът-майка наистина бе под тази планина, засега поне нямаше никакъв начин да потвърди това.

Спусна се нощта и командосите се събраха в една малка вдлъбнатина. Не запалиха огън, само се сгушиха по-плътно в тъмнината. Малко преди да се стъмни откъм подножието на планината долетяха отгласи от спорадична стрелба, видяха и няколко турски изтребителя. Ето защо Яков не беше изненадан, когато един от командосите докладва, че е забелязал движение наблизо.

Яков тръгна сам да провери причината, като преди това нареди на командосите да си останат по местата. Прокрадна се между две хълмчета с готово за стрелба оръжие и замръзна, стреснат от звука на щракащия затвор на автомат „Калашников“. Последваха още няколко подобни изщраквания.

Той понечи да отстъпи назад, но го спря опряното в гърба му дуло. Яков отпусна ремъка на автомата и бавно вдигна ръце.

— Ти кой си? — попитаха го на завален английски.

— Идвам от Америка.

— Не говориш като американец.

— Руснак съм, но работя за американците.

Човекът зад него свали оръжието, още няколко тъмни фигури го наобиколиха. Носеха вълнени наметала и плетени шапки. Явно не бяха турски войници.

— И какво правите — ти и онези другите — мъжът посочи с дулото — тук, в планината? Видяхме ви да скачате с парашути.

— А ти кой си? — попита го Яков, който още не знаеше как да постъпи.

Мъжът се изплю на сантиметри от обувката на Яков.

— Това е наша земя. Наша планина. Ти ще ми отговаряш.

— Търсим един голям ковчег.

Мъжът се сепна и произнесе нещо на неразбираем език. Ако се съдеше по вълнението на останалите, Яков бе засегнал чувствителна тема. Предполагаше, че е пленен от кюрдски партизани.

— Не мърдайте! — извика глас от тъмното и Яков се досети, че командосите са заобиколили групата.

Мъжът изруга, после опря дулото в гърдите на Яков.

— Ти ще умреш пръв.

— Спокойно. — Яков разпери ръце. — Те са приятели — извика той на спотаените зад завесата на мрака командоси.

Към тях се приближиха неколцина войници с прибори за нощно виждане. Като видяха американските знаменца на униформите им, партизаните видимо се отпуснаха.

— Елате — каза техният водач. — В планината има и други.

— Да вървим — обърна се Яков към хората си.

Изкачиха се на билото и тръгнаха надясно. Яков беше втрещен, когато човекът пред него внезапно изчезна зад една неголяма купчина камъни. Когато я заобиколи, той откри тясна цепнатина, която не бяха забелязали при претърсването. Едва успя да се промуши през нея и се запрепъва в непрогледния мрак. Отзад го следваха командосите — двама носеха войника със счупения крак.

След двайсетина крачки тунелът изви надясно и Яков забеляза отпред мъждукаща светлинка. Тунелът се разширяваше в пещера, широка трийсет метра и дълбока десет. Пещерата бе озарена от газени лампи. На дъното й бяха насядали жени и деца, които посрещнаха мъжете с радостни възклицания и прегръдки, ала непознатите поглеждаха с нескрита подозрителност.

— Сядай. — Мъжът, който бе спрял Яков, му посочи едно място близо до фенерите. Яков приседна, до него се настани и командирът на командосите.

— Аз съм Какел — представи се мъжът.

— Яков. Това е майор Бригс. — Той посочи командира.

Какел им подаде ръка, но думите му не бяха особено любезни.

— Американци. Обещахте ни много, а ни дадохте малко. Поискахте от сънародниците ми да въстанат в Ирак, а сетне ги изоставихте. Съюзявате се с турците и им позволявате да ни преследват като бесни кучета. — Той седна с въздишка. — Тази земя е наша. Наричала се е Кюрдистан много преди да е имало Турция или Ирак. Знаете ли, че ни забраняват да говорим на родния си език? — Какел не почака да чуе отговор. — Защо търсите ковчега?

— Защото смятаме, че е аирлиански.

— Аирлиански?

— На пришълците.

— А, старите богове. — Какел се огледа, за да провери дали някой от останалите чува разговора им. — Много история е заровена в Агри Даги — така ние наричаме планината. Според легендата дотук стигнал Ноевият ковчег след Големия потоп. Моите сънародници вярват, че са потомци на Ной. А сега вие твърдите, че ковчегът може да е извънземен кораб. — Какел поклати глава. — Известно ли ви е, че в тази пещера се е крил Лорънс Арабски?

— Не, не го знаех — отвърна Яков.

— Тук понякога идват и тези, които имат различно… — Какел млъкна, търсейки подходяща дума — зрение. Там, откъдето ви вкарахме, е нашата задна врата. Не позволяваме на чужденци да минават през нея.

— Благодарни сме ви, че ни скрихте — отвърна Яков.

— В планината има и други — повтори Какел. — Иранците са пресекли границата. Много от тях бяха избити от турски самолети, но останалите продължават да се катерят нагоре. Не са далеч оттук. Това, разбира се, значи, че и турците са наблизо. — Той се усмихна злобно. — Турците знаят, че тук за тях е страшно. Затова ще си тръгнат веднага щом се разправят с иранците. Предполагам, че иранците търсят това, което и вие.

— Най-вероятно — съгласи се Яков.

— То е тук от много години. От толкова отдавна, че вече никой не помни точното време. Защо ви е потрябвало сега?

— Светът е във война — рече Яков. — Ние смятаме, че…

— Ние пък сме във война много преди вас. Никой не прояви интерес.

— Така е навсякъде. Хората загиват или…

— И преди е имало световни войни — прекъсна го Какел.

— Не и като тази — възрази Яков. — Сега пришълците показаха истинския си лик и действат открито. В ковчега има едно нещо, което ни е нужно, за да се защитим от тях.

— А моят народ? Какво ще спечели от това?

— Не зная — призна Яков.

За негова изненада Какел се усмихна, показвайки два реда натрошени зъби.

— Харесвам те, руснако. Ти поне си честен. Мнозина са ни обещавали какво ли не, но никой не си е изпълнявал обещанието. — Той постави автомата на земята. — Както ти казах, според легендата моите сънародници — кюрдите — са далечни потомци на Ной и оцелелите след Големия потоп. Пристигнали сме тук в древни времена с помощта на Ноевия ковчег, водени от волята на боговете. Баща ми, неговият баща, бащата на неговия баща и още много поколения назад, докъдето стига родовата ни памет, са живели на тази планина. В рода ни се предава от баща на син, че ще дойде ден, когато ковчегът ще потрябва отново. И други са идвали да го дирят тук.

— А вие показвахте ли го някому?

— Само на тези, които имаха верния символ.

Яков бръкна в джоба си и извади пръстена на Наблюдателите.

— Този ли?

Какел извади от пазвата си увесен на верига медальон със същия знак.

— Този.

— И кои бяха тези, които идваха? Сър Ричард Бъртън бил ли е сред тях?

Какел кимна.

— Да.

— Кой друг?

— Тесла.

— Тесла? — Името звучеше познато, но Яков не можа да се сети откъде.

— Преди много години дошъл един човек на име Никола Тесла.

— Защо?

— За да влезе в ковчега.

— За какво?

— Това не зная. Но след като е носел верния символ, е трябвало да го пуснем.

— Някой друг?

— Както вече казах, и онези с различното зрение.

Яков се върна към целта си.

— Трябва ми нещо, което е вътре в ковчега.

Какел се замисли.

— Ти носиш верния знак. Утре ще ти покажа това, за което си дошъл. Но само след като ми помогнеш.

— Как мога да ти помогна? — попита Яков.

— Има ли значение? Щом искаш да видиш ковчега…

Обединените нации

— Сянката на Аспасия лъже — отекна гласът на Артад в залата на Генералната асамблея. — Първо, нека ви кажа кое е вярно сред лъжите, които ви поднесе. Аспасия наистина е първият аирлианец, дошъл на вашата планета. Той построи базата на Атлантида — задачата му бе да защитава Земята от гъмжилото. Дотук всичко е вярно. Но след време връзката с родната планета бе прекъсната. Пратиха ме, за да разбера каква е причината да не получаваме доклади от него. Бояхме се, че планетата ви може да е била завладяна от гъмжилото.

— Когато пристигнах, установих, че Аспасия се е покварил. Беше започнал да се смята за божество, отнасяше се с предците ви като с роби, които трябва да го боготворят. Страхуваше се да не го извикат да се върне и да го пратят да се бие срещу гъмжилото.

— Избухна война. Имаше много смърт и разрушения, за които още съжалявам. След като нито една от двете страни не можа да надделее над другата, гонени от опасенията да не предизвикаме вниманието на гъмжилото, решихме да стигнем до примирие.

— Базата на Аспасия на Атлантида бе разрушена, а той пратен в изгнание на Марс. Преди да разруша базата спасих толкова хора, колкото можах. Дойдох тук, в Циан Лин, и потънах в дълбок сън.

— Нямам никаква вина за жестокостите, извършени срещу човечеството от двете страни, тъй като не са били мое дело. Това са били реакции на стража-компютър и моята Сянка срещу действията на Сянката на Аспасия.

— Но сега вече съм сред вас. Вие убихте Аспасия, за което съм ви дълбоко задължен. Но няма да успеете да унищожите Сянката му без моята помощ и сега ви я предлагам безвъзмездно. А след като го унищожим, ще ви помогна да развиете своята технология, за да можете да се присъедините към останалите миролюбиви раси във вселената. Видели сте нашия кораб-майка и знаете колко сме напреднали спрямо вас. Има много неща, които мога да ви предоставя, за да направите живота на планетата си по-добър.

— Китайското правителство вече се присъедини към мен. Не позволявайте на старите вражди да застават на пътя ви. Трябва да се сплотите като раса, ако искате да бъдете приети от другите разумни същества във вселената.

— Има и други, по-големи опасности, отвъд пределите на вашата планета. За тях също ще ви е нужна моята помощ. Гъмжилото е страшна заплаха за беззащитни планети като вашата. Сами няма да се справите с него.

— Сянката на Аспасия е ваш смъртен враг. За да накара хората да му служат, той използва нановируси. Иска всички да го боготворите. А за мен вие сте равни.

— Оставям на вас да решите, но не се бавете. Събитията се развиват бързо, нямате много време.

Предаването свърши. Почти веднага в залата избухнаха разгорещени дебати. За едни страни предложението на Артад бе възможност да се справят със заплахата, която представляваше Сянката на Аспасия. Всички знаеха за трагичните събития в Южна Кория и Тайван. Дали Артад не беше по-малкото зло?

Разискванията продължаваха.

Южна Корея

Когато хеликоптерът започна да се снижава, генерал Кармоди нахлузи противогаза. Нервнопаралитичният газ, с който бе поразен Сеул, навярно вече се беше разсеял, но той не искаше да рискува. Вертолетът кацна на моста Тонгджак над река Хан. Навсякъде се въргаляха трупове, нямаше никакви признаци за живот. Кармоди отвори товарния отсек и с помощта на командира на екипажа разтовари атомната бомба.

Шестнадесет моста пресичаха река Хан. От този, на който се намираха, се виждаха още четири. Кармоди отвори капака на сандъка и въведе кода за зареждане на бомбата. Нагласи я да избухне след петнадесет минути. Екипажите от останалите вертолети правеха същото на разстояние от два моста един от друг. Целта бе да бъдат разрушени всичките шестнадесет моста. Отчаяна постъпка, но Кармоди бе тласнат към нея, след като противникът бе използвал нервнопаралитичен газ.

Той се върна на борда на хеликоптера и тъкмо когато пилотът излиташе, забеляза някаква група да се движи по улицата на около половин миля от тях. Войниците носеха защитни костюми и противогази от типа, който се използваше в севернокорейската армия. Бяха въоръжени с руски автомати и определено се насочваха към моста, привлечени от шума на вертолета.

— Приземи се — нареди Кармоди.

Колелата на вертолета опряха асфалта. Кармоди отвори вратата и изтича при бомбата. Зад него отекнаха изстрели, картечарят от вертолета отвръщаше на стрелбата на противника. Кармоди отново въведе кода за достъп. На дисплея бе изписано „14:21“. Кармоди натисна бутона за смяна, докато зададеното време не се снижи до „0:10“.

След това остана подпрян на бомбата, докато последните секунди се топяха.

НАСТОЯЩЕТО

15.

Еверест

Със сигурност утрото още не беше дошло. Това бе първата мисъл на Търкот, когато Морис го бутна по рамото. Чувстваше се, сякаш го е ударила лавина и е прекарал нощта под дебел слой сняг. Болеше го главата, беше измръзнал до кости. Все пак намери сили да отвори очи. На сантиметри от лицето му имаше грапава, покрита с лед и сняг скала. Той дишаше шумно през кислородната маска. Не си спомняше някога да се е чувствал по-зле. Умът му отказваше да приеме действителността, спомените му бяха замъглени.

Светъл лъч прониза мрака, когато Морис си сложи каската и включи фенерчето на челото. Търкот разкопча ципа на спалния чувал, като внимаваше да не го изпусне, сгъна го и го прибра в раницата, която висеше до него. Извади отвътре каската с фенерчето и си я постави. Остана изумен, когато Морис му подаде чаша горещо кафе. Медикът бе изчоплил парче лед от скалата и го бе стопил в миниатюрния си газеник. Търкот си даваше сметка колко е трудно да се работи в тези условия и почувства благодарност за грижите на Морис. Отпи от чашата, изви се и я подаде на Муалама.

Забеляза, че Морис гледа нагоре в тъмнината, за да прецени най-подходящия маршрут, макар че лампата осветяваше едва на десетина метра пред тях. Нямаше вятър, което се стори на Търкот чудесно. Студът бе нетърпим и той имаше усещането, че е съвсем гол.

Муалама му върна чашата и започна да си стяга раницата. Търкот бе прекарал много дни от живота си в сурови условия, но никога не бе нощувал увиснал на въжета на осем хиляди метра височина.

— Да тръгваме — подвикна им бодро Морис и се закатери по стената. Търкот и Муалама го последваха.

Макгро и Оливети си пробиваха път през дълбок до кръста сняг. Всеки правеше десетина крачки, проправяйки пъртина, после отстъпваше ред на другия. Действаха по този начин от часове и мускулите на краката им вече пулсираха в болезнена агония, ала въпреки това не забавяха темпото дори за миг. И двамата си бяха сложили приборите за нощно виждане, а ясното безоблачно нощно небе им осигуряваше достатъчно светлина, за да виждат далеч напред.

Макгро току-що бе поел водачеството и бе изминал няколко крачки, когато котките му се закачиха за нещо, заровено в снега. Той спря, наведе се и разрови преспата. Два вкочанени трупа, с модерна екипировка. Жертви от някоя наскорошна експедиция. Макгро ги прекрачи и продължи. Оливети направи същото.

Лексина се пробуди, защото Аксу й изключи притока на кислород и каза:

— Един от приятелите ти е мъртъв.

— Кой? — попита тя, докато бавно се надигаше.

Аксу сви рамене.

— Ти не ми каза имената им.

— Причина? — поинтересува се тя, докато се измъкваше от спалния чувал. Беше ясна нощ, над главите им блещукаха звезди.

— Кислородната бутилка е съвсем празна. Вероятно от хипоксията е получил мозъчен оток.

Лексина скочи и изтича при безжизненото тяло на Коридан. Беше се свил в ембрионална поза. Аксу му свали маската и я прибра в раницата си. После се наведе и повдигна единия клепач. Нямаше никакво съмнение, че е мъртъв. Лексина разтвори дрехите му и свали малкия медальон от врата му.

Елек застана до нея. Двата хибрида постояха няколко секунди неподвижни и смълчани над трупа на своя доскорошен спътник.

— Духът на Коридан трябва да се прероди — произнесе накрая Лексина.

— Духът трябва да се прероди — повтори като ехо Елек.

Лексина вдигна медальона.

— Ние вземаме духа — духа на Коридан. Ние вземаме неговата ка, за да може да се прероди.

Аксу ги гледаше, втрещен от странната церемония.

Лексина подаде медальона на Елек, извади от джоба си малка черна кутийка, отвори я и поръси с черния прах вътре тялото на Коридан. Аксу отстъпи назад, когато прашинките започнаха да разяждат трупа, сякаш бяха някаква силна киселина. Скоро от тялото не остана нищо освен дрехите.

Лексина се обърна към Аксу.

— Готови сме да продължим.

Оливети потупа Макгро по рамото и посочи напред. Три светлинни конуса пронизваха мрака на неколкостотин стъпки под тях от западната страна. Двамата замряха на местата си. Наблюдаваха движението на светлините близо минута. Ясно беше, че тези, които ги носят, се движат бавно нагоре и скоро ще пресекат пътя им. Макгро коленичи и си свали раницата. Извади отвътре противопехотна мина, постави я в снега и я задейства, а телчето на детонатора прекара през пътеката, прикривайки го със сняг.

След това се обърна и продължи да се катери нагоре. Въпреки дълбокия сняг двамата поддържаха невероятна скорост.

Мексиканският залив

Да си безсмъртен се оказа истинско проклятие, осъзна Дънкан, докато за пореден път идваше в съзнание. Усещаше остри, пронизващи болки в слепоочията си, сякаш някой я докосваше с нажежено желязо. Отвори очи. Намираше се в непрогледен мрак и не можеше да се помръдне, колкото и да се извиваше и напъваше. Опита се за изкрещи, но осъзна, че нещо е пъхнато навътре в гърлото й.

Заля я нова болезнена вълна, малко по-вляво от предишната, над окото й. Следващата дойде още преди тази да е отслабнала. Ръцете й се извиваха в яките кожени каиши, които я придържаха. Имаше чувството, че всеки миг ще изгуби разсъдък.

Нещо се мярна в тъмнината. Черни сенки, които се движеха около нея, но тя не можеше да различи подробностите. Усещаше горчив металически вкус в устата си, но дори не можеше да си премести езика.

Освен това осъзна, че е потопена в някаква течност, която бе почти с телесната й температура. През тръбата в гърлото вероятно й подаваха кислород. Тя отново трепна, когато почувства остра болка в слепоочията.

За един блажен миг не чувстваше нищо. Тялото й увисна неподвижно и в този момент някой вдигна капака на ваната. Отгоре нахлу светлина, размътена от течността, в която бе потопена, и маската, закриваща лицето й. Някой стоеше надвесен над нея. Тя отново започна да се дърпа, но фигурата вдигна ръка и й даде знак да почака.

Тя почувства, че течността изтича и тялото й се отпуска на дъното на ваната. Малко след това долови щипане по мократа си кожа. Гарлин стоеше съвсем неподвижно и Дънкан мислено го прокле. Най-сетне се пресегна и извади тръбата от гърлото й. Тя се закашля и си пое мъчително въздух. Той се наведе и й подаде кърпа. Лиза я уви около тялото си и седна.

— Омръзнаха ми вашите изследвания.

— Не ни интересува какво ти е омръзнало — отвърна Гарлин. — Защото не сме приключили.

— Все казваш ние, а виждам само теб.

— Защото не ти вярваме — обясни лаконично Гарлин.

— Майната ти!

— Не искаш ли да ти кажа какво открихме?

— Едва ли е нещо съществено, след като спомените ми са си същите.

Гарлин поклати глава.

— Напротив. Фактът, че не успяхме да неутрализираме промените в мозъка ти с тази машина, говори, че не си била подлагана на нейното въздействие. При теб явно са използвали някакъв по-усъвършенстван и по-мощен метод.

Дънкан мълчеше, скръстила ръце на гърдите си. Усещаше, че неволно се напряга.

— Смятаме обаче, че вече знаем коя е тази машина.

— И тя е? — не издържа Лиза.

— Старозаветният кивот.

Дънкан си спомни короната, стърчащите от нея кабели и видението, на което бе станала свидетел, докато бе свързана с Черния сфинкс.

Гарлин кимна, сякаш бе прочел мислите й.

— Видението, което си получила, не е дошло от кивота. Според нас то се е освободило от потиснатите ти спомени.

— Не виждам никакъв смисъл — рече Дънкан. — Не съм била на борда на кораба-майка. Откъде тогава ще имам подобни спомени?

— Добър въпрос — кимна Гарлин. — Надявам се скоро да открием и неговия отговор.

— И как смяташ да го постигнеш?

— Като донесем кивота тук.

Тренировъчен лагер за специални операции „Полковник Джеймс Роуи“

С помощта на кодовете на „Делта Форс“ Лари Кинсейд бе проникнал в секретната, военна част на интернет, за да получи изображенията, от които се нуждаеше. Колоната от механични роботи, която кръстосваше между Сидония и Монс Олимпус, надминаваше всякакви граници на въображанието. Първите роботи, които носеха черния материал, вече бяха стигнали само на километър от върха на угасналия вулкан.

Докато полагаха и подреждаха материала под формата на решетка, Кинсейд забеляза група роботи в самия център на площадката — те продължаваха да разкопават склона на планината. Изкопни работи и решетка — всичко това му напомняше за нещо, но Кинсейд още не можеше да си спомни за какво. Имаше странното усещане, че го е виждал и преди, но къде? И как би могъл, след като ставаше въпрос за строителна дейност, извършвана от извънземни на друга планета?

Циан Лин, Китай

Артад наблюдаваше същата картина от Марс — китайците я бяха изтеглили от прокламирания за свръхобезопасен американски военен интернет с помощта на специална програма. Той също бе виждал тази картина и преди, но за разлика от Кинсейд знаеше точно кога и къде. Въпреки това беше учуден. Беше накарал стража да изчисли колко време остава да завършването на строежа. Отговорът донякъде го успокои — повече от достатъчно да успеят силите му да приключат със завладяването или унищожаването на човешката раса и Сянката на Аспасия.

Но все пак оставаше един въпрос — защо аирлианците от Марс бяха започнали този строеж? Това бяха все помощници на Аспасия. Но нали Аспасия бе мъртъв? Дали не се бяха съюзили със Сянката му? Или действаха по своя воля?

Възможности.

Артад състави съобщение до аирлианците от Сидония и го прати чрез стража.

Димона

— За да открием коя е доктор Дънкан, са ни нужни старозаветният кивот и ритуалните одежди.

Шерев се загледа в микрофона, докато обмисляше молбата, която току-що бе получил. Някакъв непознат — нарече се Гарлин — твърдеше, че представлява новата Зона 51. Беше обяснил на Шерев какви са подозренията им относно Дънкан, чието тяло Шерев бе видял, след като израелските командоси бяха щурмували базата на Мисията под Синай. Спомняше си и храброто поведение на Търкот и приятеля му Яков.

— Значи Граалът наистина върши онова, което се твърди? — попита той.

— Да.

— И й върна живота?

— Да.

— Къде е сега майор Търкот? — попита Шерев.

— Катери Еверест — отвърна Гарлин.

— А Яков?

— На Арарат.

Шерев се намръщи.

— Какво търси на Арарат?

— Това сега няма значение. По-важното е да узнаем коя е Лиза Дънкан.

— Защо?

— Защото тя предизвика разпадането на „Меджик“, с което всъщност започна всичко това.

Шерев се облегна във фотьойла и сплете пръсти.

— Аз пък мислех, че всичко започна, когато стражът от Джемилтепек взе под контрол „Меджик“.

— Ще ни помогнете ли, или не? — ядоса се Гарлин. — Предавам ви молбата на майор Търкот. Той се бои да използва дипломатически канали, тъй като може да са инфилтрирани от противници.

Шерев си даваше сметка, че се намира в опасно положение. Случилото се в Йерусалим недвусмислено сочеше, че старозаветният кивот е опасен символ. Колко дълго щеше да остане в бункера? Растеше и заплахата срещу Израел от околните страни. Имаше сведения за стълкновения на ирано-турската граница, както и между Иран и Ирак. Египет отново заявяваше претенциите си върху Синайския полуостров и твърдеше, че предметите, открити в базата на Мисията под планината, принадлежат на египетския народ.

— Сигурно знаете, че Граалът е в ръцете на Сянката на Аспасия — продължи Гарлин. — Трябва да измъкнем всички тайни, скрити в главата на Лиза Дънкан, преди той да е станал твърде силен.

Шерев все още не можеше да разбере защо случаят с Дънкан е толкова важен, но знаеше, че няма никакъв смисъл да стои със скръстени ръце и да охранява кивота.

— Добре. Тръгвам към вас с кивота — рече той.

Пърл Харбър

След шейсетгодишно забавяне „Аризона“ напусна канала на Пърл Харбър и излезе в открито море, за да се присъедини към останалите кораби. Само дето този път флотът, който го очакваше, бе под командването на пришълци.

Корабът се носеше с нарастваща скорост по гладките води на залива. Скоростта му се поддържаше от специалните двигатели, които засмукваха вода през страничните отвори в предната част на корпуса, прекарваха я през широки тръби, придаваха й допълнителна сила и я изпомпваха през кърмата. Съвсем скоро „Аризона“ достигна скорост шейсет възела.

На мястото на стрелковите кули, на които по-рано бяха монтирани оръдията, сега бяха поставени ракетни установки. Нановирусите бяха свършили работата си толкова перфектно, че сега „Аризона“ бе най-модерният кораб в Пленения флот.

Капитан Локхарт стоеше на корабния мостик и наблюдаваше през бинокъла югозападния бряг на Оаху, край който се носеха. Един от моряците й подаде съобщение с координатите на Пленения флот и тя свали бинокъла. Прочете съобщението, даде необходимите нареждания в кормилното и „Аризона“ се насочи към точката на уговорената среща.

Арарат

От триста и петдесетте войници, с които беше потеглил към турската граница, сега генерал Кашир разполагаше само с двайсет и пет. С настъпването на тъмнината поне турските самолети си бяха отишли. Хората му вдигнаха някакво подобие на лагер на един от заснежените склонове. Той им забрани да палят огньове, за да не ги забележат турските патрули. Далеч под тях се виждаха светлините на кръстосващите подножието на планината джипове.

Генералът извади от джоба си запечатан плик и се зави с одеялото през глава, за да не се вижда блясъкът на фенерчето му. Запали го и отвори плика. Вътре имаше малко сгънато на две листче. Генералът го извади. Върху вътрешната страна на листчето бяха изписани на ръка с арабски шрифт точни инструкции за това как да стигне пещерата, в която е скрит корабът-майка. По-нататък се описваше как да влезе в кораба и какво да направи вътре.

Генералът въздъхна. Само веднъж се беше срещал с Ал Иблис, ала дори споменът за този „човек“ го накара да потрепери. Но през следващите години Ал Иблис се оказа незаменим съюзник, само и единствено на него Кашир дължеше високия си пост и богатството, което далеч надхвърляше сегашното му положение. При онази първа и единствена среща Ал Иблис му бе предал писмото и го бе предупредил, че трябва винаги да е готов при получаването на определена кодова дума да осъществи тази операция. Кашир бе живял с надеждата, че това няма да се случи. Сега вече знаеше, че мъжът, застрелял Саддам Хюсеин, се е чувствал по същия начин, тъй като без никакво съмнение бе изпълнявал заповед на Ал Иблис.

Доволен, че са близо до входа на пещерата, генералът угаси фенерчето и отметна одеялото. Първото, което видя, щом очите му привикнаха с мрака, бе малката червена точица, която потрепваше на гърдите му. Кашир бавно се изправи и се взря в мрака. Около него се движеха хора, които носеха нещо пред лицата си. Прибори за нощно виждане, досети се Кашир, каквито неговите войници нямаха. Червената точка не слизаше от гърдите му. Най-сетне очите му привикнаха напълно и едва сега генералът забеляза, че неговите хора не помръдват — всички лежаха съвсем неподвижно.

Фигурата, насочила автомата в гърдите му, се приближи към него. Кашир забеляза, че дулото на автомата е удебелено — заради поставения заглушител. Войниците му бяха избити, докато бе чел инструкциите под одеялото. Гърлото му се сви.

Мъжът протегна ръка и Кашир му подаде писмото и бележката.

Така и не видя кюрда, който се бе промъкнал зад него. Усети само допира на хладното острие до гърлото си и бликването на топлата кръв.

Какел изтри кинжала в дрехите на генерала и го прибра в канията.

— Какво е това? — попита той Яков.

— Необходимо ли беше? — попита Яков.

— Вие избихте другите, докато спяха — отвърна Какел. — Нима аз извърших нещо по-лошо? Те са иранци. Те убиват сънародниците ми без колебание.

Яков реши, че въпросът е приключен, захапа със зъби малкото фенерче и го насочи към бележката.

— Това са инструкции как се стига до пещерата.

— Я да погледна. — Какел надникна, после изруга. — Някой знае за задната врата!

— Има и още — каза Яков. — Как се влиза в кораба-майка. Чудесно, малко се безпокоях за това. Сега е ред на теб да изпълниш твоята част от сделката. — Той даде знак на командосите. — Да вървим.

Районът на Мидуей

Адмирал Кензи бе наредил на всички кораби да си изключат радарите, които лесно можеха да бъдат засечени по промяната на електромагнитната активност. За да не бъдат напълно слепи, той остави един шпионски самолет Е-2 „Хокай“ да кръжи на двеста мили югозападно — посоката, от която очакваше да се приближи Плененият флот. Самолетът Е-2 разполагаше с три средства за засичане на обекти — обикновен радар, инфрачервен радар и пасивна система. За защита на шпионския самолет бяха вдигнати два Ф-14.

В момента шпионският самолет описваше осморки на двеста мили югоизточно от флота. Намираше се на височина трийсет хиляди фута, а изтребителите летяха на десет хиляди фута над него. Радарният обхват на Е-2 бе достатъчен, за да се наблюдава океанската повърхност чак до бреговете на Хавай.

Екипажът на Е-2 засече приближаването на вражеските самолети почти едновременно с появата на плаващи цели. Тъй като и едните, и другите се зададоха от югоизток, командирът на шпионския самолет предположи, че вражеските изтребители са излетели от самолетоносач. Изтребителите се разпръснаха, за да покрият по-голяма площ, образувайки дъга, която започваше от южния край на Хавайските острови и се извиваше почти на север.

Един от тези самолети летеше право към атола, което означаваше, че неминуемо ще засече останките от американския флот. За да избегне използването на мощна радиовръзка, командирът на Е-2 се обърна към охраняващите го изтребители и ги запозна с плана си.

След кратко мълчание и двамата пилоти потвърдиха, че са готови за операцията.

Великденският остров

Сянката на Аспасия държеше в ръката си тумима и усещаше извиращата от камъка топлина. Граалът бе положен на масата пред него, с отворен капак.

Сянката притежаваше голяма част от познанията на самия Аспасия, но не знаеше всичко. Имаше някои неща, които неговият първообраз бе запазил за себе си преди първото си превъплъщение чрез ка-огърлицата. Общоизвестна бе способността на Граала да дарява безсмъртие — това бе морковът, който Аспасия бе размахвал пред носа на хората, за да ги държи покорни.

Но артефактът притежаваше и друго свойство, сведенията за което не се предаваха с превъплъщенията. Ставаше въпрос за познания, но познания за какво? Ето кое не даваше покой на Сянката на Аспасия. Той предполагаше, че Артад знае цялата истина, но едва ли древният му враг щеше да я разкрие.

В легендите също така се казваше, че това познание било свързано с кивота, който Сянката бе изоставил, когато избяга от Синай.

Той отново повдигна тумима над Граала, съблазнен да го постави във вдлъбнатината и да позволи на машината да направи онова, за което е била създадена.

Въздушното пространство над Тихия океан

С изключен радар, пилотът на Ф-14 бе принуден да открие целта визуално. От Е-2 му бяха предали скоростта и курса, по който летеше вражеската машина, и навигаторът на изтребителя бе определил най-вероятната точка на пресичане. Намираха се почти северно от Хавай, а вражеският изтребител бе встрани от далечния фланг на Пленения флот.

— Готов ли си? — обърна се пилотът към навигатора по интеркома.

— Да.

И двамата имаха семейства в Хавай — и съдбата им им беше неизвестна. Но те знаеха какво ги очаква от мига, когато командирът на „Хокай“ се бе свързал с тях.

— Започваме — обяви пилотът, включи допълнителната тяга и се насочи към вражеския изтребител. Виждаше го ясно — Ф-14, но с добавени горивни резервоари под крилете. Противникът вероятно също ги бе засякъл, защото започна да завива към тях.

Пилотът на Ф-14 откри огън с носовото оръдие, като нарочно се прицели вдясно от вражеския самолет. Той изви леко наляво и прелетя покрай него. Беше толкова близо, че пилотът разпозна обозначенията на опашката. Знаеше по име всички от тази ескадрила.

Без да изключва допълнителната тяга, пилотът продължи право на север. Вражеският самолет го последва. Навигаторът на Ф-14 засече радиоемисия, в която екипажът отзад докладваше на Пленения флот за тяхното местоположение. Най-вероятно пришълците щяха да се отправят в същата посока.

— Засега всичко е наред — обяви навигаторът.

— Разбрано. — Пилотът рязко дръпна щурвала назад и самолетът направи лупинг, в края на който се озова зад гърба на другия изтребител. Този път пилотът стреля право в целта. Машината пред него се взриви и останките й полетяха надолу към океана.

— Е? — попита навигаторът, след като се върнаха към нормален полет.

— Нямаме достатъчно гориво, за да се върнем при флота — отвърна пилотът, макар навигаторът да го знаеше.

— Освен това сигурно са пратили и други след нас.

— Сигурно.

Известно време летяха право на север.

— О, по дяволите! — реши накрая пилотът. — Я да видим колко го бива това сукалче.

Вторият Ф-14 летеше над и зад разузнавателния самолет, който се бе насочил към Мидуей и останките от американския флот. Той не пропусна целта още с първия откос — застигна я, приближавайки се откъм слънцето. Разузнавателният самолет се взриви преди да успее да прати радиосигнал.

Великденският остров

Сянката на Аспасия бавно приближи тумима до Граала. Ръката му трепереше. Спря, когато забеляза, че към него се приближава един от морските пехотинци, който отговаряше за прослушването на сателитните връзки.

— Какво има?

— Един от разузнавателните самолети докладва, че е засякъл вражески изтребител, който летял на север. Малко след това връзката се изгуби. Нямаме връзка и с другия самолет.

Сянката на Аспасия прибра тумима в дървената кутия и отиде до стража, за да получи директен достъп до информацията. Най-северният от разузнавателните самолети бе докладвал за вражески изтребител, после бе изчезнал от ефира. Малко след това съдбата му бе последвал и друг разузнавателен самолет. Логично бе да се предположи, че американският флот се намира право на север. Неговият флот вече бе поел в тази посока, за да го открие.

Сянката на Аспасия бе участвал в много битки и неведнъж бе мерил ум и хитрост с най-добрите противници, които можеше да излъчи човечеството. Той нареди на флота да завие на северозапад — към Мидуей. Освен това забеляза, че Артад бе пратил съобщение до Марс. Сега не беше време за експерименти с Граала — трябваше първо да си осигури победата.

Еверест

Ръбът на хребета бе толкова тънък, че Търкот едва пазеше равновесие, докато пристъпваше нагоре. Беше се навел напред и дишаше тежко. От време на време спираше, за да помогне на пъхтящия зад него Муалама.

— Има някой пред нас — каза Морис.

Търкот най-сетне забеляза прокараната в снега пъртина.

— Следите са пресни — продължи Морис. — Иначе снощният вятър щеше да ги замете.

Търкот погледна нагоре. В бледата светлина на наближаващата зора смътно се очертаваше силуетът на планината над тях. Морис провери въжето, с което бяха осигурени.

— Не вярвам да са алпинисти — промърмори Търкот.

— Изключено — потвърди Морис. — Трябва да са луди, за да се катерят по това време на годината.

— Думите ти ме карат да се чувствам малко по-добре — рече Търкот, коленичи и огледа стъпките отблизо. Двама души. Той се изправи, свали автомата от раницата и го провеси на гърдите си. За всеки случай смъкна предпазителя, дръпна затвора и каза:

— Да вървим.

Морис го заобиколи и пое водачеството. Наклонът по ръба на хребета бе около четиридесет и пет градуса и Търкот осъзна, че не може да се съсредоточи върху нищо друго освен върху пътеката и ритъма на дишане. Дори престана да поглежда през рамо, за да провери как се справя Муалама — предполагаше, че след като въжето е отпуснато, археологът не изостава.

Скоро се блъсна в раницата на Морис.

— Какво става?

Вместо отговор Морис му посочи мястото, осветено от лампата му. В снега лежаха два вкочанени трупа с изкривени от мъчителна агония лица.

— Кои са тези? — попита Търкот, доволен, че са спрели и може да си поеме дъх.

— В тази планина има доста трупове — отвърна Морис. — Над стотина. Не мога да ти кажа тези кои са. Но със сигурност са тук отдавна. — Морис се изправи и ги прекрачи. — Да вървим нататък.

Докато ги подминаваше, Търкот погледна лицата. Не можеше да си представи кой би дошъл дотук доброволно. Тези двамата бяха загинали заради славата да изкатерят Еверест. Но славата бе понятие, което отдавна бе изгубило блясъка си в очите на Търкот. Той постепенно се унесе в мисли и не забеляза, че е изостанал на трийсетина стъпки от Морис.

От унеса го извади внезапният взрив на противопехотна мина, последван от сблъсъка с летящото надолу тяло на Морис. От удара Търкот се претърколи назад, повали Муалама и тримата се спряха на един малък хълм. Търкот почувства, че тялото върху него не помръдва; отдолу Муалама се мъчеше да се освободи.

— Морис? — Търкот преобърна тялото на медика по гръб. Видя, че е мъртъв, още преди да му напипа пулса — бе поел целия взрив с гърди.

— Копелета — изсъска Търкот, докато си сваляше ръкавиците, за да отмести маската на Морис. Не долови пулс, нито дишане. Само бързо замръзваща кръв.

— Какво стана? — попита Муалама.

Търкот бе познал звука още щом го чу.

— Пехотна мина — рече той. — Някой ни е заложил капан.

— Не бива да спираме за дълго — предупреди го Муалама.

Търкот изгледа африканеца, чието лице бе скрито от маската, после се наведе и откачи въжето на Морис.

— Който и да е пред нас, не иска да го следваме. — Той си даваше сметка колко близо е бил до смъртта. Но как щяха да се справят без Морис? Търкот погледна нагоре. Първите лъчи на слънцето озаряваха върха. С какво разполагаше — с прибор за наземно ориентиране и карта. Знаеше как да открие нужното място, но дали щеше да успее да стигне до него? Морис бе казал, че последната част е доста трудна в техническо отношение. През върха на Каншунгското лице.

Щяха ли да се справят двамата с Муалама? Търкот си пое няколко пъти въздух, но въпреки това продължаваше да му се вие свят. Нямаха избор. Той прекрачи трупа на медика и каза на Муалама:

— Хайде.

Арарат

Един от китайските транспортни самолети бе свален от турски изтребител над границата. Останалите три се промъкнаха, летейки ниско, за да се крият от турските радари. Когато наближиха склоновете на Арарат, вторият самолет изгуби ориентация и се блъсна в планината, изригвайки в ослепително огнено кълбо. Другите два се добраха до Ахорското дефиле и започнаха да спускат парашутисти.

— Нови гости — обяви Какел, докато наблюдаваше спускащите се парашутисти. Бяха на входа на пещерата, привлечени от шума на самолетите.

— Китайци — отбеляза Яков, забелязал обозначенията на опашката на един от самолетите. — Сигурно са пратени от Артад. Това е неговият кораб-майка — предполагам, че държи да си го получи.

Какел изруга.

— Ситуацията се променя, а?

— Нали не си очаквал корабът-майка да остане вечно в забвение? Светът е във война и той е едно от нещата, заради които си заслужава да се биеш. — Яков продължаваше да наблюдава парашутистите през бинокъл. — Ах! — възкликна той и подаде бинокъла на Какел. — Погледни.

Какел насочи бинокъла накъдето показваше Яков.

— Кой… какво е това?

— Аирлианец. От Циан Лин. Сигурно е от хората на Артад. — Дори с невъоръжено око той различаваше ясно още една черна и висока фигура да се полюшва под парашута. — Няколко са.

— Ела — подхвърли му Какел и тръгна към вътрешността на пещерата. Минаха покрай кюрдите, които се бяха настанили вътре, и се отправиха към отсрещната страна.

— На това тук му викаме задната вратичка — рече Какел. — Не зная защо, името идва от стари времена. Никога не съм виждал предна врата, ако въобще има такава.

Яков обаче предполагаше, че ако корабът-майка е разположен под тях, трябва да има и друг изход, достатъчно голям, за да може да излезе. Какел се спусна в тесния тунел и Яков и войниците го последваха. Подът на тунела извиваше надолу и Яков забеляза, че е покрит с гладки камъни, каквито бе видял и в други аирлиански бази. Беше виждал снимки на кораба-майка от Зона 51 и знаеше какво да очаква, ала въпреки това сърцето му подскачаше от вълнение.

— Защо сте го пазили в тайна? — попита той Какел.

— Според легендата по този път спасените от Ноевия ковчег се върнали на света — отговори Какел. — Ние смятаме, че сме богоизбрани и че някой ден ще изминем същия път, но в обратна посока, за да бъдем спасени от ковчега. Защо да казваме на другите за това?

Докато работеше в руския Четвърти отдел, Яков бе пътувал из много страни. Знаеше, че много древни религии и легенди са изградени върху аирлиански артефакти. Не виждаше нищо чудно в думите на Какел.

Тунелът внезапно свърши, преграден от солидна каменна стена. Какел спря до нея и затършува в пазвата си. Извади медальона с окото и го постави в центъра на стената. Появиха се очертания на врата, после тя се плъзна нагоре.

Какел влезе пръв. Яков наведе глава и го последва. След това спря и се огледа изумено. Намираше се в грамадна кухина, дълга над една миля и широка половин, която едва побираше гигантския черен кораб, положен върху метална платформа.

НАСТОЯЩЕТО

16.

Еверест

Макгро и Оливети чуха взрива на мината, който отекна по склоновете на планината. Не почувстваха нито радост, нито облекчение заради смъртта на потенциалния противник. Просто продължиха да се изкачват, следвайки програмата на нановирусите. Дори след модификациите, които бе извършил над телата им стражът, с навлизането в „мъртвата зона“ те усещаха първите признаци на изтощението.

Скоро пред тях израсна гладка шейсетметрова стена. Втората стъпка. Макгро извади от раницата клин, пресегна се и го заби в стената. Прекара през него осигурителното въже и се придърпа нагоре. Заби втори клин, завърза се за него и се обърна да повика Оливети. Вторият „тюлен“ го следваше бързо, без дори да се прикачва за въжето.

Когато най-сетне стигнаха горния край на Втората стъпка, погледнаха към върха. Еверест се виждаше съвсем ясно, на около триста и петдесет метра над тях. Каншунгското лице се падаше вляво. Макгро примижа, опитвайки се да разгледа върха, после извади бинокъла. Серията движещи се по североизточния хребет точици застанаха на фокус. Катерачи. Доста голяма група. Намираха се приблизително на същата височина.

Макгро насочи бинокъла към Лицето. Хребетът, на който се намираха двамата с Оливети, щеше да ги отведе на стотина метра от мястото, към което се бяха насочили, след това трябваше да се катерят по Лицето. Той отново погледна към групата. Движеше се с доста добро темпо. Макгро прецени, че ще стигне Лицето по същото време с тях, но тях ги очакваше по-дълъг траверс. Той прибра бинокъла и отново се закатери.

Обединените нации

Китайската делегация напусна заседанието.

Това се очакваше. Никой не очакваше обаче, че толкова много страни ще обявят неутралитет, докато обмислят предложенията на Сянката на Аспасия и Артад.

Докато слушаше изказванията на делегатите, Генералният секретар преглеждаше последните информационни сводки. Повечето от тях по негово мнение съдържаха открита дезинформация. Така например официалното съобщение от Израел гласеше, че арабски екстремисти са направили опит да взривят старозаветния кивот. Това беше в противоречие с доклада от американската разузнавателна служба, според който терористичният акт бил дело на израелски екстремисти.

Генералният секретар си даваше сметка, че времето е ограничено. Съобщенията за биологична и химична война от Южна Корея бяха последвани от сведения, че американците са използвали атомно оръжие. Американската делегация не само отказваше да потвърди тези сведения, но отричаше и слуховете, че Тихоокеанският им флот е бил пленен и привлечен на страната на силите, които командваше Сянката на Аспасия.

В много страни изолационистите си бяха осигурили превес в силите и имаше сведения, че действащи под командата на Сянката на Аспасия Водачи стоят зад тези групи, както и зад прогресивистите, подтикващи правителствата да застанат на страната на Сянката.

Генералният секретар избута докладите настрани, стана и започна да удря с чукчето по масата. Продължи около минута преди да постигне тишина в залата.

— Достатъчно. — Гласът му отекна в залата. — След един час ще гласуваме.

Тихият океан, Югоизточно от Мидуей

Американската подводница „Сийулф“ беше втората примамка на адмирал Кензи и единствената, която остана, след като нареди на самолетите да се прибират, надявайки се, че е подлъгал Пленения флот да се обърне на север. „Сийулф“, най-модерната подводница на въоръжение в Щатите, предназначена да води борба с противниковите подводници, се намираше на осемдесет и седем морски мили североизточно от Мидуей.

В конструкцията и оборудването на подводницата имаше няколко ключови елемента, които й позволяваха да изпълни предназначението си при минимален риск. Първият елемент беше нейната безшумност. От специално оформените пропелери до гумената облицовка, която намаляваше завихрянето на водата, всичко в „Сийулф“ бе фокусирано върху намаляването на шума.

На второ място, подводницата бе в състояние да се потапя на големи дълбочини. Точната дълбочина, до която можеше да достигне, бе засекретена и дори част от екипажа не я знаеше. При пробни изпитания бяха достигали дълбочина от две хиляди и седемстотин метра, но нямаше съмнение, че корпусът е в състояние да издържи много по-големи натоварвания.

Що се отнася до въоръжението, на „Сийулф“ имаше ракети „Томахок“ и торпеда „МК-48“, снабдени както с конвенционални, така и с ядрени бойни глави.

Най-изненадващи бяха размерите на подводницата. Дължината й бе едва петдесет метра, колкото на подводниците от среден клас през Втората световна война. Като се имаше предвид, че две трети от помещенията бяха заети от атомния реактор, машинното и системите за контрол и наблюдение, за екипажа от 134 души оставаше само една трета. Затова пък ширината й бе два пъти по-голяма от тази на обикновена подводница.

Обърнато бе внимание и на скоростта. Атомният й реактор можеше да я задвижи до трийсет и пет възела — по-бързо от всяка друга подводница, с която се очакваше да мери сили. Предимство, което обаче беше изгубено, когато ставаше въпрос за подводниците от Пленения флот.

— Имаме два „призрака“ — докладва един от офицерите в отсека за наблюдение. — Разстояние седемдесет мили.

— Посока? — попита капитанът.

— Проследявам… право срещу нас, сър.

— Скорост?

— Осемдесет и седем възела. Доста са шумни — изглежда, използват система с водно задвижване.

— Пригответе се за изстрелване на ракета — заповяда капитанът. — Въведете ъгъла на засичане и на двете цели.

Капитанът знаеше, че ако „призраците“ засекат пуска, лесно могат да избягат на торпедата. Ако не стреляше по тях, до час те щяха да стигнат Мидуей и да нападнат флота.

— На дълбочина за изстрелване — обяви офицерът от ракетното. — Подводни цели, разстояние петдесет и две мили.

— Сканиране на повърхността — нареди капитанът.

— Множество цели на сто и осемдесет градуса, разстояние осемдесет и седем мили. Два самолетоносача. Курс същият като на „призраците“.

Плененият флот. Значи не бяха успели да ги измамят. За щастие двете подводници бяха твърде напред и вероятно извън силовия щит.

— Четирийсет и три мили — докладва офицерът от ракетното. — Въведох курса на пресичане за МК-48, но засекат ли изстрелването… — Той остави изречението недовършено.

— Трябва да извършим запуск още сега — отвърна капитанът.

— Сър, те са извън обсег.

— Чуйте какъв е планът — заговори капитанът. Докато издаваше една след друга заповеди, екипажът се оживи и премина към действие.

— Трийсет и пет мили — обяви офицерът и премести стрелковия бутон в позиция „готовност“.

Капитанът бръкна под ризата си и извади ключа си за задействане на пусковата система.

— Зареди — нареди той. И двамата мъже завъртяха ключовете едновременно. — Пуск! — обяви капитанът.

Подводницата се разтърси, когато двете торпеда префучаха през тръбите, следвани от залповото изстрелване на половин дузина ракети „Томахок“.

— Потапяне — нареди капитанът веднага след като бе изстреляна и последната ракета.

— Двайсет и две мили — докладва офицерът.

— Да видим сега колко ги бива тия извънземни машинки — промърмори под нос капитанът, докато „Сийулф“ се насочваше към дъното. Звукът от ракетите би трябвало да прикрие шума на изстреляните торпеда, които бяха програмирани за най-ниската си и безшумна скорост. Докато ракетите описваха широка дъга в небето, торпедата поеха под прав ъгъл — към изчислените координати за среща с цели.

— Потапяне, скорост седемнайсет мили. Време до попадението на ракетите — две минути.

На по-малко от осемдесет и седем мили югоизточно от „Сийулф“ Плененият флот се носеше с флагманска скорост. От двете страни на „Джар Вайкинг“, който се готвеше да завърши моделирането на поредните клонове на „Спрингфийлд“, плаваха суперсамолетоносачите, а отпред бе възкръсналата „Аризона“, на чийто мостик стоеше капитан Локхарт. Тя беше получила доклада от предно разположените подводници за изстрелването на ракетите и сега екипажът й проследяваше траекторията им.

— Изстреляйте примамка — заповяда капитанът на „Сийулф“.

От тръбата на горната палуба бе изхвърлен малък разгъваем макет на подводница. Примамката се издигна на петдесетина метра и бавно започна да кръжи — издаваше същите сигнали, каквито генерираха подводниците от клас „Лос Анжелис“.

— Изравнете плаването — нареди капитанът, след като се спуснаха на дълбочина две хиляди метра.

— Осем цяло и седем мили — докладва офицерът от ракетното. — Има промяна в курса по посока към примамката.

— Торпедата?

— Държат същата посока. — Въпреки всички сложни уреди на борда офицерът следеше оставащото време по ръчния си хронометър. — Ракети на пет секунди от целта.

Локхарт първа видя експлозиите, когато шест ракети една след друга се блъснаха в силовия щит на половин миля пред тях. Полето погълна енергията от взрива и после отново се възцари тишина.

Нови две модифицирани подводници от клас „Лос Анжелис“ се измъкнаха от вътрешността на „Джар Вайкинг“ и се присъединиха към постоянно нарастващия Пленен флот.

— От сонарното докладваха за отваряне на торпедните шлюзове — съобщи офицерът и погледна хронометъра. — Пет секунди.

Капитанът кимна. Беше предположил, че вражеските подводници ще атакуват „по устав“. Сега предстоеше да узнае дали е бил прав.

— Три. Две. Едно.

— Детонация! — извика капитанът.

Лишени от защита, двете вражески подводници бяха изложени на цялата разрушителна сила на торпедата, които се взривиха на по-малко от двеста метра от тях. Предположенията на капитана на „Сийулф“ за техния курс, след като засекат изстрелването на ракетите, се оказаха правилни.

Металните обшивки на подводниците бяха разкъсани и вътре нахлуха тонове вода.

— И двете цели поразени! — докладваха от сонарното.

Радостни възгласи отекнаха в командния център, но капитанът даде знак на присъстващите да замълчат.

— Тихо! — извика той. — Не забравяйте, че на борда на двете подводници вероятно е имало моряци. Наши сънародници. — Думите му оказаха нужния ефект и всички се захванаха за работа.

— Докладвайте обстановката.

Лицето на офицера от ракетното беше мрачно.

— Цели на повърхността, разстояние седемдесет и осем мили.

Капитанът кимна. Както следваше да се очаква.

— Поемаме курс към Мидуей. Постигнахме каквото можахме.

Въздушното пространство над Мексиканския залив

Шерев надникна от прозореца на „Оспрея“ и забеляза на пръв поглед изоставена нефтена платформа. Перките на самолета бавно заеха вертикално положение и той започна да се спуска на ръждясалата метална площадка. Мъжете, които придружаваха Шерев — половин дузина войници, облечени в черни униформи, продължаваха да седят невъзмутимо на седалките. Всичките бяха от Подразделение 269, най-секретната елитна израелска част.

Петима от командосите бяха въоръжени с автомати МП-5. Шестият държеше снайперова пушка „ПСГ-1“.

Старозаветният кивот бе положен в центъра на товарния отсек в голям пластмасов контейнер. Във втори, по-малък, бяха ритуалните одежди.

Шерев не си бе направил труда да информира своето правителство за намерението да отнесе кивота в Америка, най-вече от съображения за сигурност.

Щом самолетът кацна, свалиха контейнерите. Четирима от командосите заеха отбранителна позиция, останалите двама охраняваха кивота. Шерев беше неприятно изненадан, че никой не ги очаква. След минута самолетът се издигна във въздуха.

С глух шум се отмести металната врата на асансьора. Шерев се поколеба. Усещаше миризмата на соления океан. Самолетът се отдалечи и над нефтената платформа легна мрачна тишина.

Шерев с неохота пристъпи към отворената врата, посочи снайпериста и му даде знак с палец нагоре. Командосът кимна и се изкатери на близката кула, откъдето можеше да наблюдава всичко наоколо. Натовариха контейнерите, вратата се затвори и асансьорът потегли надолу.

След малко кабината спря.

Шерев изруга, когато чу шум зад гърба си — иззад преградата, която бе сметнал за стена на кабината. Обърна се и измъкна пистолета. Виждаше очертанията на човек, скрит зад нещо като маса, която закриваше долната половина на отвора.

А зад непознатия… Шерев държеше пръст на спусъка, но онова, което видя зад силуета, го накара да замръзне от ужас. Миг по-късно предметът, който бе взел за маса, подскочи като пружина; предният му ръб се оказа издялан от черен заточен метал.

Ръбът удари Шерев в корема, разряза го през средата, без да се затруднява при преминаването през хрущяли и кости, и продължи към другия край на кабината. Горната част на тялото падна върху сандъка с кивота. Петимата командоси също бяха посечени през средата, без дори да успеят да открият огън. Всичко приключи за по-малко от секунда.

Въпреки огромната болка Шерев остана в съзнание още няколко секунди, колкото да осъзнае, че умира. В тези ужасни мигове умът му продължаваше да възпроизвежда картината, която бе зърнал зад гърба на непознатия. Докато последният дъх напускаше дробовете му, той продължаваше да трепери от страх, какъвто не бе изпитвал и в най-ужасните си кошмари. Съвсем накрая го споходи облекчението, че ще потъне в забрава и никога вече няма да стане свидетел на тази ужасяваща картина.

Еверест

Търкот спря в подножието на Втората стъпка и погледна нагоре. Близо стотина метра. Невъзможно. Той присви очи и изтри заскрежените си очила. Едва сега забеляза, че в стената са забити клинове — на около четири стъпки разстояние. Пресегна се, все още не вярващ на очите си, и докосна най-долния. Почти машинално посегна надолу, измъкна въжето и го закачи за клина. Проби си стъпало в заледената стена, издърпа се нагоре и се закачи за следващия клин.

Когато погледна надолу, забеляза, че Муалама го наблюдава от подножието на стената. Откакто бяха напуснали Щатите, африканецът бе странно мълчалив и потиснат. Заради огромното напрежение в планината Търкот не бе обръщал досега внимание на поведението на бившия Наблюдател. Струваше му се, че не е сега моментът да се тревожи за него. Той се обърна и продължи да се катери по стената.

Циан Лин

Артад опря ръце на пирамидата и почти веднага бе погълнат от златистото сияние. Силите му се бяха приземили в Турция и вече приближаваха пещерата, където се намираше вторият кораб-майка и което бе по-важно — Главният страж.

Изненадващото използване на ядрено оръжие от американците в Южна Корея бе довело до затварянето на западния коридор. Все още отделни бойни части си проправяха път през източната долина, но доста по-бавно. Не това безпокоеше Артад. Цялата кампания служеше само за отвличане на вниманието. Както и в Тайван, където неговите войски притискаха постепенно тайванските сили. Съжаляваше само, че не е пратил Че Ю с кортадите на Арарат. Ето защо изпрати заповед подвижният генератор на силово поле да бъде разтоварен и прехвърлен върху наземен транспорт, а Че Ю да се върне в Циан Лин за негова лична употреба. Разполагаше с още „летящи дракони“, които можеха да бъдат сглобени от неговите кортади.

Артад знаеше, че хората обичат да воюват. Цялата им история бе изтъкана от войни и междуособици. Раса, воюваща със самата себе си, бе голяма рядкост в космоса. Много голяма, но Артад не беше изненадан.

Той продължаваше да следи положението.

Марс.

Най-сетне имаше отговор от аирлианците в Сидония.

Готови бяха да обмислят предложението му за съюз, стига да им обещае амнистия и да даде думата си на офицер от кортадите.

Щели да се съгласят само ако им даде дума?! Че какъв избор имаха? Артад овладя гнева си и се приготви да им прати отговор.

Арарат

Яков се чувстваше като джудже — странно усещане, като се имаше предвид, че обикновено той стърчеше над околните. Но докато крачеше под корпуса на кораба-майка, руснакът си даде сметка колко е дребен човекът в сравнение с постиженията на аирлианците. Корабът-майка можеше да побере десет самолетоносача и пак щеше да остане свободно място. Освен това летеше — не само във въздуха, но и в междузвездното пространство. Опита се да си представи гледката на издигащия се към небесата колос. Забеляза, че към носа на кораба-майка е прикачен един „нокът“ — изглеждаше като дете в обятията на майка си.

— Къде е Главният страж? — попита майор Бригс. Яков извади записките, които бе взел от иранския генерал, и каза:

— Натам.

Китайците нахлуха в пещерата със стрелба, без да се интересуват дали избиват мъже, жени или деца. Кюрдите се сражаваха храбро, но бяха победени от числено превъзхождащия ги противник. Щом бе убит и последният кюрд, в пещерата влязоха кортадите, стиснали в ръцете си мечове. Те обезглавиха всички трупове и се насочиха към дъното на пещерата, където бе тунелът към кораба-майка.

Според схемата един от входовете към кораба-майка се намираше близо до носа, но Яков не виждаше никакъв отвор. Не очакваше да се справи лесно, след като американските учени бяха изгубили десетилетия в Зона 51, докато открият входа към първия кораб-майка.

Той провери още веднъж схемата, след това се пресегна и опря пръстена на Наблюдателя в указаното място. Появиха се очертания на врата, висока пет метра и широка два. След миг той стоеше на прага на малка стая.

— Идвате ли? — подвикна Яков на Бригс и Какел.

НАСТОЯЩЕТО

17.

Южна Корея

Полковник Лин падна на колене, преви се и повърна. Беше достигнал крайната цел — Сеул, но победата му беше пирова. Той се олюля и погледна безлюдната улица. Тук-там се въргаляха трупове, което му се стори странно, след като се очакваше, че нервнопаралитичният газ ще избие милиони. Предполагаше, че повечето са успели да се скрият някъде, преди да издъхнат. Надигна се и тръгна несигурно напред. Беше сам, повечето от хората му бяха избити по време на престрелките в северния край на града, а после, когато на юг изникнаха зловещите атомни гъби, останалите се разбягаха в спускащия се здрач.

Но Лин продължи напред, съсредоточен върху целта, макар да знаеше, че навлиза в радиоактивен район. Предполагаше, че вече е получил летална доза облъчване. Бръкна под куртката, извади микрофона на радиостанцията и натисна копчето.

— Говори полковник Лин. До щаба. Вече съм близо до целта. Приемам.

— Разбрано. Продължавайте към реката. Край.

Зад следващия ъгъл видя река Хан. Вече знаеше, че е обречен и че атаката им е била пълен провал. Американците бяха затворили западния коридор с атомни взривове. Дори и сънародниците му да спечелеха войната, какво щяха да получат? Заразена земя и купища трупове?

Лин се сепна, забелязал нещо странно. Надпис на един малък магазин. Приближи вратата и я побутна. В предната част на магазина нямаше никого. Той смъкна автомата, заобиколи щанда и отвори задната врата. На пода лежаха две тела, притиснати едно към друго. Старец, прегърнал старица.

Лин коленичи до тях. Едва сега осъзна, че е стигнал до това място, воден от подсъзнателни стремежи. Беше запомнил адреса, докато се бе подготвял за тази акция.

Лин се наведе над стареца и измъкна портфейла от задния му джоб. Отвори го и веднага прочете и позна името: това беше чичо му, братът на баща му. Разделени повече от половин век.

Лин включи предавателя.

— До щаба, предава полковник Лин. Свърши се. Всичко се провали. Повтарям — провали се. — И прекъсна връзката.

В слушалките тъничките гласове на неговите началници настояваха да узнаят какво се е провалило. Лин ги смъкна и ги пусна да висят. Свали раницата с предавателя и я запокити в ъгъла. След това взе едно одеяло и внимателно покри телата.

Когато свърши, седна на пода до тях, сложи ръка върху одеялото и затвори очи.

Тайван

Чанг Тек Чонг надникна от набързо изровения окоп, за да проследи придвижването на китайските сили. Намираха се на по-малко от половин миля. Стратегията, която бе измислил, вършеше добра работа, но и тя не бе достатъчна, за да спре вражеското настъпление. Сега бяха заели позиция на хълмовете в полите на планината, откъдето се виждаше цялата брегова ивица. Западният бряг бе загубен безвъзвратно. Най-плодородната и продуктивна част от страната бе в ръцете на врага.

Тек Чонг се облегна на стената на окопа. Погледна часовника — намираше се тук едва от десетина минути. Като се имаха предвид темповете, с които настъпваше китайската армия, би трябвало вече да е зад силовото поле. Наведе се и взе миниатюрната клавиатура. Пръстите му бавно въведоха командата.

Тек Чонг загина в мига, когато бе взривена атомната бомба. Гигантската експлозия изпепели огромна част от намиращите се в околностите китайски части, достигна вътрешния периметър на силовия щит и отскочи от него като уловено в плен огнено цунами. Ефектът й се удесетори от затвореното пространство и само след трийсет секунди цялата китайска армия и оцелелите тайванци бяха унищожени.

Мексиканският залив

Гарлин сложи короната на жреца върху главата на Дънкан. Бяха я завързали към изправената вертикално маса, с разперени ръце и разкрачени крака. Той излезе от стаята, но скоро се върна — тикаше количка, върху която имаше голям пластмасов контейнер. Дънкан следеше действията му, без да проговори. Вече знаеше, че я бяха упоили с нещо в храната. Събуди се едва когато вече я бяха завързали за масата. Стресна се, като видя, че контейнерът е опръскан с кръв, и попита:

— Какво е станало?

Гарлин не й обърна внимание, а дръпна заключалките на контейнера. Вътре беше кивотът. Гарлин вдигна капака и извади отвътре жиците. Приближи се и ги прикачи към короната. Изглежда, знаеше какво прави, което й се стори странно. Сякаш и друг път беше боравил с кивота.

„Но чия е тази кръв?“ — не спираше да се пита тя.

Какво ставаше?

Мислите й бяха прекъснати от остра болка, последвана от видението на красив бял град с великолепен дворец в центъра.

Гарлин се пресегна, стисна я за брадичката и я разтърси, за да привлече вниманието й.

— Искаме да узнаем откъде идваш.

Не беше никак лесно да говори, докато видението бе пред очите й.

— Какво искаш да кажеш?

— Знаем, че не си от Земята — отвърна Гарлин. — Кажи ни къде се намира твоят роден свят.

НАСТОЯЩЕТО

18.

Еверест

Майк Търкот се отпусна на снега. Всичко, за което жадуваше, бе да заспи. Снегът бе мек и удобен, като легло. Той се изтегна назад и позволи на пухкавия сняг да го обгърне. Беше прекрасно.

Внезапно главата му бе пронизана от остра болка.

Дънкан.

Той седна и се отърси от покриващия го сняг. Отвори очи, но виждаше само размазана белезникава пелена. Болката не си отиваше.

Едва сега осъзна, че очилата му са напълно заскрежени. Вдигна ръка и ги отмести. Седеше в някаква заснежена вдлъбнатина. Небето бе невероятно синьо и красиво. Напомняше му за дома.

Дънкан.

Какво ставаше?

Нечия едра фигура се надвеси над него и закри планината. Търкот се облегна назад.

Лед. Сняг. Скали.

Дънкан.

Болката бе по-нетърпима от студа. Тя прогони желанието му да спи, да се отпусне и да се превърне в неразделна част от нищото, което го заобикаляше.

Планината.

Еверест. Вече знаеше къде се намира. На крачки от най-труднодостъпното късче земя на цялата планета.

Той се изправи. Муалама бе на десетина метра пред него и се катереше нагоре. Приличаше му на някакъв сфинкс. Мълчалив. Дебнещ. Очакващ.

Очакващ, но какво?

Лиза Дънкан.

Търкот погледна към върха. Пристъпи нагоре. На около сто и петдесет метра над тях хребетът ставаше още по-стръмен. По гърба му пробягнаха тръпки, не от студ, а заради онова, което ги очакваше горе.

Арарат

„Асансьорът“, в който се превърна първото помещение, пое първо навътре, после и нагоре — доколкото Яков можеше да определи. Движеше се бавно, което му се стори необичайно за една толкова усъвършенствана машина. Беше очаквал светкавичен транспорт в пределите на кораба-майка, а вместо това асансьорът пълзеше като охлюв.

— Как мислиш, дали няма скрито табло за управление? — попита майор Бригс.

Стените на кабината бяха гладки и черни, без никакви обозначения.

— Възможно е — отвърна Яков. — Но и да има, не знаем какво да правим с него.

— Изглежда, се насочваме към… — почна Бригс, но млъкна, когато помещението неочаквано спря да се движи.

Тримата се обърнаха към вратата, но останаха изненадани, когато се отмести стената зад тях. Извърнаха се с готови за стрелба оръжия. Очакваше ги пуст коридор със стени от същия черен метал.

— Да вървим — подхвърли Яков и пръв пристъпи в коридора. Американецът и кюрдът го последваха. Коридорът извиваше леко наляво и Яков виждаше само на петнайсетина метра пред тях. Шумът от обувките им отекваше глухо в стените. Яков закова на място, когато коридорът се изправи.

— О, Боже! — възкликна застаналият до него майор Бригс.

Коридорът бе прав като стрела, почти до другия край на кораба. На равни интервали го пресичаха други коридори.

— Сега накъде? — попита Бригс.

Яков погледна листчето с указанията. Не можеше да разчита руническите символи, но горе-долу се ориентираше в схемата.

— Натам — посочи той. — Трийсет и осмото помещение вдясно.

Районът на Мидуей

— Според съобщението, което получихме — каза адмирал Кензи, — силовото поле се изключва, когато самолетите им излитат.

Командващият авиационната група се замисли върху думите му.

— Значи трябва да сме наблизо и да действаме бързо.

Кензи кимна.

— Това е единствената ни възможност да ударим корабите.

Според съобщенията, получени от „Сийулф“, Плененият флот се намираше на осемстотин мили югоизточно от тях. Новината за унищожаването на двете подводници бе допринесла значително за повдигане на бойния дух на хората, но пък всички знаеха, че вражеските подводници са били извън обсега на силовото поле.

— При първата атака ще участват половината от самолетите. Старт след пет минути. Другата половина остава в резерв, в случай че… — Той не довърши изречението.

— Хайде, момчета, на работа.

Еверест

Каншунгското лице се простираше вляво и надолу от мястото, където бяха спрели двата „тюлена“. Никога досега не беше изкачвано по простата причина, че се намираше встрани от всички известни подходи към върха. Макгро и Оливети бяха избрали най-лекия маршрут, за да стигнат до това място, но сега ги очакваха петдесетина метра страничен траверс по корниза близо до горната част на лицето.

Макгро заби един клин в стената, прекара през него осигурителното въже и тръгна по корниза над Лицето. Докато поставяше втория клин, Оливети вече го бе настигнал.

Лексина изгледа безстрастно вкочаненото тяло, облечено със старовремски дрехи. Намираше за забележителна, но глупава самоотвержената постъпка на тези човеци, Наблюдатели-изменници, стигнали дотук без никаква екипировка, с едничката цел да скрият Екскалибур. Това, че хилядолетие след това никой не бе успял да открие меча, се дължеше не толкова на техните усилия, а по-скоро на факта, че преминаването на Екскалибур в ръцете на една от враждуващите страни би довело до избухването на унищожителна война. А това трябваше да се избягва по една-единствена причина — защото не знаеха как се развива онази, другата война.

Неколцина китайски алпинисти я застигнаха, наобиколиха тялото и започнаха да разговарят развълнувано, но Аксу ги сгълча и те млъкнаха. Продължиха нагоре по ръба, докато не се изравниха с Каншунгското лице.

Лексина посочи над него и каза:

— Ето там трябва да стигнем.

Аксу кимна.

Ляв. Десен. Ляв. Десен. Спри. Дишай. Дишай. Дишай. Ляв. Десен. Ляв. Десен. Спри. Дишай. Дишай. Дишай.

Този ритъм бе като туптене на барабани в главата на Търкот. Някаква далечна част на съзнанието му се опитваше да го предупреди, че по пътеката може да има още мини, но изтощеното му тяло сякаш жадуваше за забравата и покоя на смъртта.

Свел глава надолу, той не виждаше на повече от пет стъпки пред себе си. Не смееше да се огледа, защото се боеше, че това ще изчерпи последните му резерви от енергия.

Ляв. Десен. Ляв… Търкот спря, вдигнал десния крак. Пътеката бе изчезнала — изчезнала бе цялата планина. Хребетът опираше във вертикална скала. Търкот бавно вдигна глава. За стената бе закачено въже. Той вдигна очи нагоре и видя, че по скалистото Лице се катерят двама души. Намираха се на около петдесет метра пред тях и първият от двамата тъкмо изчезваше зад ръба на корниза.

Търкот сграбчи автомата и го опря в рамото си. Опита се да се прицели, но кислородната маска му пречеше. Докато я смъкваше, и втората фигура се изгуби зад ръба. Едва сега забеляза, че Муалама е на няколко крачки пред него. Той премести мерника върху гърба на чернокожия археолог и докосна спусъка.

После отпусна оръжието на ремъка, хвана се за въжето и започна да се катери след Муалама.

Арарат

Първите китайски десантници, които проникнаха в голямата пещера, бяха покосени от огъня на американските командоси. Стрелбата беше като клане и поне петнайсетина китайци останаха да се въргалят на входа.

После влязоха кортадите с насочени напред копия. Куршумите, които попадаха върху черните им брони, отскачаха. При всеки изстрел кортадите насочваха върховете на копията си към пламъчетата и изпускаха златисти импулси. Ярките златисти топки попадаха право в телата на американците, обгръщаха ги и ги поваляха на земята.

Боят свърши само след двайсет секунди.

Кортадите доближиха телата на повалените в несвяст американци и ги обезглавиха. Оцелелите китайски войници заеха отбранителна позиция.

— Трийсет и седем — отброи Яков.

— Трийсет и седем — потвърди майор Бригс.

Бяха изминали около половин миля по коридора на кораба. Когато наближиха следващата пресечка, Яков забави крачка.

— Трийсет и осем. — И той зави.

В средата на овалното помещение стърчеше висока седем метра тъмночервена пирамида, до която водеше тясна стълбичка.

Районът на Мидуей

Капитан Локхарт прие безстрастно съобщението за приближаващия се самолет. Целият Пленен флот бе под защитата на силовото поле. Повече я интересуваше подготовката на двете ескадрили изтребители на борда на самолетоносачите. Под крилете им се монтираха бомби с нановируси, а заразените пилоти получаваха заповедите чрез нановирусите в тях.

Не беше особено трудно да се локализира местоположението на Пленения флот. Командващият авиационната група (КАГ) нареди на самолетите да се издигнат на дванайсет хиляди метра — височина, от която дори гигантските самолетоносачи и танкерът между тях бяха само точици върху океанската повърхност.

Той раздели самолетите на три групи, всяка от които имаше за цел по един от големите кораби. Когато приближиха района за атака, самолетите започнаха да кръжат, очаквайки нови заповеди.

— КАГ, тук Алфа-едно. Приемам.

— Говори КАГ. Приемам.

— Виждате ли кораба в предния край на флота? Приемам.

Командващият вдигна бинокъла и го насочи към предната част на флота далеч под тях. Силуетът на водещия кораб му се стори странно познат, но същевременно не приличаше на никой от изучаваните по време на заниманията по разпознаване на корабни класове. Надстройките бяха… най-точно щеше да е да ги нарече старовремски. Но по кулите стърчаха установки, заредени с ракети „Томахок“, които датираха от времето на неговите самолети.

Изведнъж командващият позна кораба.

— Та това е „Аризона“! — възкликна той. Странно, но това не го изненада особено. По-скоро се ядоса, че пришълците бяха посегнали дори на този паметник на миналото, за да го обърнат срещу тях.

— Изтребители Алфа, Браво и Чарли. Придържайте се към определените ви първи цели. Сега най-важно е да потопим двата самолетоносача и танкера. Начало: веднага щом прехващачите им започнат за излитат.

Получи потвърждение от самолетите, заели позиции на три линии пред него. Всяка от групите се състоеше от дванадесет изтребителя с натоварени под крилете петстотинкилограмови бомби.

Локхарт даде заповед за излитане. Двата самолетоносача се обърнаха срещу вятъра и първите няколко изтребителя излетяха. В същия миг бе изключено и полето.

— Атака, атака! — извика командващият в микрофона. Всички изтребители се стрелнаха към определените им цели.

Локхарт забеляза снижаващите се самолети и неволно се усмихна, но усмивката й изчезна в мига, когато нановирусите поеха командването и я накараха отново да включи полето.

Командващият видя, че вторият от излетелите самолети се удря в отново включеното поле, и изруга. Ескадрилата му не бе заредена с достатъчно гориво, за да се навърта около полето, докато отново изникне възможност за атака.

Изруга повторно, когато видя, че бомбите избухват върху силовото поле, без да причинят каквито и да било щети.

Отново потърси с поглед „Аризона“.

— До водачите на полетни групи. Връщаме се. Край.

И описа завой със самолета точно над полето.

— Тук водач на група Алфа. Командващ, какво правите?

— Смятам да поостана тук.

Локхарт видя, че самолетите на противника се отдалечават. Всички с изключение на един. Но той вече бе пуснал бомбите си и не представляваше заплаха. Тя нареди да изключат полето и да продължат с катапултирането на самолетите.

Когато погледна към „Вашингтон“, от него вече излиташе трети самолет.

Командващият също видя носещия се по площадката изтребител и извъртя самолета си към самолетоносача. Различаваше ясно моряците върху палубата. „Заразените моряци“ — припомни си той. За миг, докато преминаваше покрай „Аризона“, надникна от кабината. Готов бе да се закълне, че на палубата някой гледа право към него. Командващият козирува, после се съсредоточи върху палубата на самолетоносача. Видя два изтребителя, заели позиция за излитане, и се прицели в тях.

Докато палубата с шеметна бързина се уголемяваше, той си припомни една молитва, която навремето майка му обичаше да повтаря, и започна да я шепне. Изтребителят му губеше височина и набираше скорост.

Локхарт не откъсваше очи от снижаващия се самолет, но едва когато той бе на четвърт миля от самолетоносача осъзна какво възнамерява да направи пилотът. Докато онази част от нея, която бе под властта на нановирусите, издаваше съответните разпореждания, друга, много по-малка частица, отдаде чест на пилота.

Но командите й бяха закъснели. Екипажите, заели позиция около зенитните оръдия на самолетоносача, откриха стрелба твърде късно и неточно, а изтребителите бяха далеч, за да прехванат връхлитащия самолет. Само след секунди той се стовари върху площадката на „Вашингтон“ точно пред поредните два изтребителя в катапултите. Избухна взрив и пожарът бързо обхвана контролната кула и долните палуби. Последваха вторични експлозии от горивните резервоари и другите самолети.

Високата скорост на самолетоносача допринесе за разгарянето на пожара и за подпалването на самолетите от задната част на палубата. Капитанът на „Вашингтон“ незабавно нареди скоростта да се намали преди пожарът да обгърне целия кораб. На горната палуба моряците вече водеха борба с пламъците и голяма част от тях изгаряха живи. Местата им — по команда на нановирусите — незабавно се заемаха от други моряци.

Междувременно Локхарт нареди на целия флот да преустанови движението си. Силовият генератор бе разположен на борда на „Джар Вайкинг“ и възможностите бяха или да продължат напред, изоставяйки „Вашингтон“, или да спрат, докато пожарът на борда на самолетоносача бъде овладян.

Тя провери как върви поправката на „Стенис“. Нановирусите бяха много ефикасни. До петнайсет минути един от катапултите щеше да изстреля поредния самолет.

Арарат

Яков остави Бригс и Какел при входа и мина сам по мостика до Главния страж. Намираше се върху широка метър платформа, която заобикаляше пирамидата от всички страни. Вдигна ръце и опря длани на стената на Главния страж. Нищо не се случи. За разлика от другите стражи, повърхността на този не излъчваше златисто сияние. Той се огледа. Пирамидата бе разположена точно в центъра на грамадна сфера с гладки стени. Нямаше нищо, което да я крепи в средата.

— Става нещо — подвикна тихо майор Бригс.

Яков изтича обратно при тях. Бригс лежеше по корем и надничаше иззад ъгъла. Какел бе опрял гръб на отсрещната стена и също поглеждаше предпазливо от мястото си. Яков подаде глава в коридора. Към тях бавно се приближаваха няколко високи фигури. Макар че бяха далеч, Яков забеляза, че имат червеникави коси и държат копия.

— Аирлианци — прошепна той.

— Нямаме много време — отвърна Бригс.

— Ние бяхме дотук — отвърна Яков. — Сега всичко е в ръцете на майор Търкот. Той трябва да освободи Екскалибур и да задейства Главния страж.

НАСТОЯЩЕТО

19.

Еверест

Търкот спря. Беше увиснал с две ръце на въжето и едва си поемаше дъх. Имаше чувството, че обитава някакъв нереален свят, без тревоги и притеснения, напълно изолиран от събитията, които го бяха довели тук.

Морис предполагаше, че обогатената кръв ще му помогне през първите четирийсет и осем часа. Търкот се зачуди откъде медикът можеше да знае това — да не би да я беше пробвал? Или това бе само предположение? Пулсирането в слепоочията му бе по-лошо от всякога, ръцете и краката му тежаха, като че бяха пълни с олово.

Въжето в ръцете му затрепери. Търкот вдигна неохотно глава. Муалама продължаваше да се катери по скалата и доближаваше корниза. Търкот забеляза замръзнала кръв по ръбовете на маската на чернокожия археолог. Зачуди се откъде намира сили да се движи.

Увиснал на въжетата, той се пресегна и бръкна в якето. Извади малък метален термос, отвинти внимателно капачката и вдъхна от парата, която излезе през отвора. Отмести встрани кислородната си маска, надигна термоса и почувства благодатната топлина на стичащото се в гърлото му кафе.

Пъхна термоса под мишница и отново бръкна в якето. Когато я извади, на дланта му имаше две мънички таблетки. Амфетаминът, който Морис му бе дал с предупреждение да го използва внимателно. Търкот взе едната, погълна я с няколко глътки кафе, после постъпи по същия начин и с втората.

Въжето отново затрепери и Търкот едва не го изпусна. Разкрачи се, опря подметки в скалата, напъна мишци и отново се закатери нагоре.

Макгро постави три осигурителни клина преди да се наведе към вкочанените трупове, които запречваха корниза. Два от тях бяха облечени със старовремски дрехи. До тях имаше и друго тяло, с по-съвременно облекло. Отвъд труповете, забит в ледената стена, стърчеше прибраният в ножницата Екскалибур.

Макгро вдигна пикела, но тъкмо когато замахваше да изсече леда около ножницата, Оливети го докосна по рамото и посочи на североизток. Линията черни точки се бе проточила почти по целия отсрещен хребет. Оливети посочи себе си, после отново непознатите катерачи. Макгро кимна и съсредоточи вниманието си върху леда.

Оливети заби два клина, свали си раницата, закачи я на единия, отвори я и извади пластмасова кутия, дълга шейсет-седемдесет сантиметра. Заклещи кутията между гърдите си и скалата и извади цев и сгъваем метален приклад със затвор. Монтира цевта на приклада и нагласи оптическия мерник отгоре. От джоба на якето си извади два пълнителя. Дръпна затвора и постави първия пълнител в гнездото. После се отпусна назад и пусна кутията, която полетя надолу в пропастта. Опря пушката на рамо и се прицели в последния от групата. Пое си дъх, издиша спокойно и натисна спусъка. Когато куршумът попадна в целта, той вече държеше на прицел следващия катерач.

В първия миг всички помислиха, че последният се е подхлъзнал. Но след миг до тях достигна ехото на изстрела. И в същия миг и предпоследният от колоната бе повален.

Въжето се изпъна рязко и Лексина, която бе втора отпред изгуби дъх. Стоящият пред нея Аксу пръв осъзна каква опасност ги дебне и извика на задните:

— Режи въжето!

Следващият куршум повали третия алпинист отзад напред и опръска снега с кръв и парченца мозък. Четвъртият чу вика на Аксу и посегна към ножа си, но се отказа, защото телата на застреляните го влачеха неудържимо към пропастта.

Без да губи време, Лексина извади ножа от колана си и се извърна. Зад нея беше Елек, вкопчил и двете си ръце във въжето. Още един изстрел отекна в мига, когато Лексина преряза въжето между нея и своя дългогодишен събрат.

Лишени от осигуровката на Лексина и Аксу, останалите алпинисти полетяха надолу в пропастта — последният бе Елек.

Лексина огледа планината пред тях и видя някой да виси на стената над тях с пушка в ръка. Даваше си сметка, че с отчаяните си действия е спечелила само няколко секунди.

Аксу бе извадил оръжието от раницата и се опитваше да се прицели и същевременно да се задържи на въжето. Тъкмо изравняваше мерника с окото си, когато един куршум го удари право в гърдите. Тялото му се преметна, той изпусна автомата, но с другата си ръка продължаваше да стиска въжето.

Лексина се оглеждаше трескаво — търсеше каквото и да било прикритие, но беше в средата на съвсем открито пространство. Изпълзя напред до Аксу, опитвайки се да се скрие зад него от огъня на снайпериста.

Търкот чу изстрелите и веднага определи, че стрелбата се води от позиция недалеч от тяхната, точно зад ъгъла на корниза, където се бяха скрили двамата алпинисти. Беше само на десетина метра над тях. Още след първия изстрел той ускори темпа на катерене и бързо настигна Муалама.

Оливети виждаше ясно последния член на китайската експедиция през телескопичния прицел. До него Макгро продължаваше да дълбае леда. Оливети извади празния пълнител и бръкна в джоба на якето за следващия. Докато го нагласяваше в гнездото, пълнителят се изплъзна от вкочанените му пръсти и полетя в пропастта.

Оливети бръкна в джоба за трети пълнител.

Аксу се извърна към Лексина. Изпод маската му се стичаше тъмна кръв. Опитваше се да й каже нещо, но от устата му не излизаше никакъв звук. Тя протегна ръка и взе автомата му.

Сложи дулото върху рамото на Аксу и се прицели в снайпериста. Натисна спусъка в мига, когато видя пламъчето от огъня на противника. Не го пусна, докато не изстреля всичките трийсет патрона в пълнителя. Някъде по средата на стрелбата усети, че тялото на Аксу подскача от следващото попадение.

Обстрелът бе неточен, куршумите драскаха скалата високо над главата на Оливети. Промяната настъпи едва когато куршумът на Оливети удари тялото на китаеца. Дулото на автомата се премести надолу, един откос разкърти камъните над главата на Оливети, следващият попадна в тялото му.

Оливети премигна учудено. Не можеше да повярва, че са го уцелили. Нановирусът премина на максимален режим, подканвайки го да продължи да действа. Той премести прицела върху темето, което се подаваше иззад тялото, което бе прострелял вече два пъти. След това натисна спусъка.

Куршумът удари Лексина точно между червеникавите котешки очи и се заби в мозъка й.

Оливети увисна на въжетата. Животът бързо напускаше изстиващото му тяло. Някъде от много далеч долетя изненаданият вик на Макгро. Оливети се извъртя в обратна посока и откри, че някой се приближава по корниза към тях, като използва поставената от Макгро осигуровка.

Макгро бе застанал на тясната площадка, вдигнал пикела за удар. С предсмъртно усилие Оливети изправи пушката и натисна спусъка. От отката тялото му се завъртя, удари се в стената и увисна на въжетата.

Първите няколко куршума попаднаха в гърдите на непознатия и от изходните отвърстия на гърба му бликнаха фонтанчета кръв. Тялото му политна от корниза и увисна на няколко метра по-надолу, задържано от въжето.

Макгро се върна при плитката кухина и отново се зае да дълбае с пикела.

Търкот едва не полетя надолу, когато въжето пред него рязко го дръпна. Вкопчи се с ръка в една издатина, а с другата посегна и бързо откачи въжето. За всеки случай премести автомата така, че да е на гърдите му. Едва тогава продължи. Беше чул изстрелите и не знаеше какво може да го очаква.

Когато стигна ръба откри, че корнизът свършва. Нямаше никаква представа дали ще може да стъпи някъде от другата страна. Сърцето му блъскаше в гърдите.

Ако не успееше да се закачи с крак оттатък… ако там въобще няма на какво да се стъпи… Търкот разтърси глава, за да прогони неканените мисли. Макар и увиснало, въжето продължаваше зад ръба. Той протегна ръка, улови се за един щръкнал камък, после заопипва слепешката с крак. Най-сетне докосна продължението на корниза, опря се и се прехвърли от другата страна на ръба.

Първото, което видя, бе увисналото на въжетата тяло на Муалама. Чернокожият археолог беше мъртъв. На няколко метра зад него някакъв непознат копаеше в тясна пещера, пред която лежаха три вкочанени трупа. А в пещерата стърчеше забитият в леда Екскалибур.

Търкот се държеше с двете ръце за скалата. Непознатият бе изцяло погълнат от работата си и още не го бе забелязал. Но докато заобикаляше Муалама, мъжът неочаквано се извъртя и вдигна пикела за удар. Търкот нямаше никаква възможност да се защити. Не му оставаше друго освен да чака удара, втренчил поглед в налудничавите очи на другия.

Мъжът плъзна поглед върху якето на Търкот и го закова върху емблемата на Специалните части. На свой ред Търкот забеляза обозначението на непознатия — триадата от пистолет, котва и орел указваше, че принадлежи към военноморските „тюлени“. Погледите им се срещнаха, пикелът в ръцете на непознатия увисна във въздуха. Програмата, въведена от стража, се опитваше да надделее над десетилетната школовка на „тюлена“.

Пикелът разцепи въздуха и удари найлоновото въже, което прикрепваше „тюлена“ за скалата. Търкот можеше да се закълне, че устните на мъжа се разкривиха в мъчителна усмивка миг преди тялото му да полети в пропастта и да повлече след себе си и убития му партньор. Търкот стъпи на площадката, вперил поглед в меча. Дръжката му сияеше, сякаш бе уловила лъчите на залязващото слънце. Върху ножницата бяха гравирани рунически символи.

Търкот извади от колана своя пикел и продължи да дълбае леда.

НАСТОЯЩЕТО

20.

Арарат

Майор Бригс откри огън, но куршумите отскачаха от бронята на най-предния кортад. Бригс изруга и се дръпна зад стената преди златистите мълнии да го застигнат.

— Лоша работа — подметна той на Яков и Какел.

— Може би оръжията им са опасни за Главния страж — замислено каза Яков.

— Е, и? — попита Бригс, който стреляше на сляпо, без да подава глава зад ъгъла.

— Ако се качим до пирамидата, няма да могат да ги използват.

— Това е… — почна Какел, но в същия миг една от мълниите отскочи от стената, удари го в гърба и той се строполи в несвяст на пода.

— Дявол да ги вземе! — ядоса се Бригс и отново подаде автомата зад ъгъла. Следващата мълния изби оръжието от ръката му. Златистата топка обгърна тялото му и той се просна по очи.

Яков разбра, че няма време за губене, изтича при мостика, водещ до Главния страж, и заобиколи по тясната площадка до другата страна.

Районът на Мидуей

— Приближават четирийсет „призрака“ — докладва един от щабните офицери.

Адмирал Кензи току-що бе изслушал доклада за атаката на авиокрилото. Самопожертвователната постъпка на командващия заслужаваше уважение, но ако се съдеше по приближаващите ги вражески изтребители, Плененият флот разполагаше с още самолетоносачи.

Кензи бе очаквал този момент още от часа, когато взе решение да изостави Пърл Харбър. Корабите му бяха разположени според предварителния план, капитаните им очакваха последните му инструкции.

За първи път, откакто напуснаха Хаваите, Кензи наруши разпореденото радиомълчание и се обърна към личния състав на целия оцелял флот.

— Говори адмирал Кензи. Нареждам на втората щурмова ескадрила да излети незабавно. Веднага щом се вдигне и последният самолет, искам от вас да… — Той млъкна, нямаше сили да продължи. — Искам от вас да потопите всички кораби. Разберете, нямаме друг избор. Ако все още сме живи, техните самолети ще ни превърнат в свои роби, ще станем част от техния флот. Предпочитам да умра и да потопя кораба си, отколкото да позволя това да се случи с мен и хората под мое командване. Второ авиокрило, започнете излитане. Постарайте се да отмъстите за всеки от нас. Атакувайте, когато техните самолети започнат да се снижават.

Еверест

Най-сетне падна и последното парче лед. Търкот се пресегна и хвана ножницата на Екскалибур.

Пред очите му блеснаха звезди и той се строполи на колене. Отново посегна към ножницата и пак бе ударен отзад. Той пропълзя към меча, обърна се и видя, че над него се е надвесил Муалама. В ръката си археологът стискаше син камък, пулсиращ със светлина.

Камъкът не биваше да докосне меча. Търкот го знаеше с такава сигурност, сякаш някой го бе извикал от върха на планината. Той все още държеше ледения пикел. Замахна с него, както се бе присвил в тясното пространство, и удари чернокожия в коляното. Муалама се подхлъзна, докато се опитваше да постави камъка върху дръжката. Търкот вдигна ръце, сграбчи го за гърлото и го бутна назад. Но Муалама бе по-силен и го повали обратно с нечовешко усилие.

Изгубил всякаква надежда, Търкот рязко изпъна ръце и претърколи Муалама през корниза. И полетя след него. Падането му продължи две секунди, след което тялото му увисна на въжето. Археологът все още се държеше за него, но синият камък бе изхвръкнал от ръцете му и бе изчезнал в бездната.

Търкот изстена от болка и се огледа. Под него, вкопчен в ръката му, се поклащаше Муалама. Двамата висяха на забития в скалата клин, който бавно и неумолимо се измъкваше. Търкот виждаше, че клинът няма да ги издържи още дълго. Замахна с пикела и заби острието в ръката на Муалама. След това завъртя дръжката, усещайки трошенето на костичките в китката и хрущенето на сухожилията. Но въпреки това Муалама продължаваше да се държи за него.

Търкот едва не извика от ужас, когато устата на Муалама се разтвори — по-широко, отколкото бе възможно, и в гърлото се мярна нещо сивкаво, нещо, което бавно пълзеше навън. Трите „пръста“ на края му мърдаха, докато се пресягаха към ръката на Търкот. Едва когато я достигнаха, чернокожият го пусна. Докато тялото му се носеше надолу, сивкавото същество се измъкна от устата му. Беше дълго два метра и на долния му край все още се поклащаха останки от гръбначния стълб на Муалама.

Търкот потрепери, изкатери се на корниза и разтърси ръка, за да се освободи от съществото, но то продължаваше бавно да пълзи нагоре. Той посегна слепешката назад и напипа дръжката на меча. Измъкна го от ножницата и отсече пипалата на гъмжилото. Двете парчета паднаха на снега и се сбръчкаха.

Търкот се отпусна сред вкочанените трупове, стиснал между коленете си оголения Екскалибур.

НАСТОЯЩЕТО

Епилог

Арарат

Яков чу стъпки и надникна зад ъгъла на Главния страж. Трима кортади стояха в тесния коридор, наведени над телата на Бригс и Какел.

Един от тях забеляза Яков и вдигна копието си. Руснакът побърза да се скрие зад червената пирамида.

И в този момент пирамидата оживя — повърхността й засия с ослепително рубинено сияние. Същевременно тежка метална врата запуши мостика, изолирайки кортадите в коридора. Сега Яков — и Главният страж — бяха сами в центъра на празната сфера.

Яков преглътна уплашено и протегна длани към пирамидата. Почти веднага бе обгърнат от червеникавото сияние. Дланите му усещаха топлината на машината. Той възкликна, когато по стените на сферата оживяха картини, а умът му влезе в контакт с извънземната машина и бе затрупан от безмерни потоци информация.

Яков положи усилие да игнорира всичко, което не му беше нужно, и да се съсредоточи върху онези действия, които щяха да му помогнат да спечели войната, която се водеше на цялата планета.

Районът на Мидуей

Последният самолет излетя от палубата на „Кенеди“. Адмирал Кензи изпрати с поглед пламъците, които бълваха соплата му, докато се издигаше в небето, след това вдигна микрофона, за да нареди всички кораби да бъдат потопени. Поколеба се за миг — всичко, на което го бяха учили, крещеше в него срещу тази заповед.

Великденският остров

Сянката на Аспасия подскочи от изненада, когато златистата мъгла, заобикаляща неговия страж-компютър, внезапно засия още по-ярко. Той втренчи очи в нея и изкрещя уплашено, когато сиянието започна да отслабва. Изтича при пирамидата и опря ръце в нея, но не се случи нищо.

Той погледна към проснатите на земята тела на морските пехотинци. Лишени от постоянен контакт със своя страж, нановирусите в тях бяха престанали да ги управляват. Той забеляза черни струйки да извират от устните, ноздрите и ушите им — потоци нановируси, които напускаха доскорошните си гостоприемници.

Сянката на Аспасия постоя неподвижно няколко секунди — обмисляше внезапната промяна в обстановката. Артад или хората? Някой бе изпреварил неговата група и бе стигнал пръв до Екскалибур.

Без да губи време, Сянката на Аспасия изтича до контролния пулт и въведе на шестоъгълния дисплей сложен код. След това вдигна Граала и го уви в бялото покривало. Изтича в тунела и хукна по коридора към скакалеца.

Пипалата, полепнали по тялото на Кели Рейнолдс, започнаха да се отделят и да се прибират в пирамидата и скоро тя бе свободна. Изтощеното й тяло се плъзна по стената и рухна на пода.

Клепачите й бяха залепнали от изсъхнали корички, мускулите й бяха почти атрофирани. Хлътналият й гръден кош едва се повдигаше. Тя отвори уста и пресъхналият й език се размърда мъчително.

Но душата й пееше, защото най-сетне се бе освободила от стража.

Районът на Мидуей

Капитан Локхарт се олюля, падна на колене и закрещя от болка, докато милионите микроскопични метални създания напускаха тялото й през всички отвърстия. Тя повърна и очите й се замъглиха от бликналите сълзи. Усещането беше ужасно мъчително, но за щастие — кратко. Само след минути тя разтърси глава, надигна се и се огледа.

Намираше се на мостика на „Аризона“ — свободна от контрола на пришълците. Сграбчи микрофона и нареди на изтребителите да се връщат.

Арарат

Кортадите тичаха по главния коридор на кораба-майка към изхода. На следващата пресечка трима от тях свиха надясно, останалите продължиха напред и влязоха в контролната зала на кораба. Един от тях разглоби таблото и забоде вътре острието на копието, прекъсвайки връзката на Главния страж с „хищния нокът“, който бе прикачен за предния край на кораба.

Вторият застана до комуникационния пулт и включи късообхватния предавател. След това изпрати съобщение, че не са успели да завладеят Главния страж и поиска нови инструкции.

Циан Лин

Артад също гледаше угасващото сияние на пирамидата. И той си помисли, че това е дело на Сянката на Аспасия или на някой от останалите участници в играта. Забеляза, че на пулта е пристигнало съобщение от кортадите, които бе пратил в Арарат: човеците бяха успели да се справят там, където се бяха провалили Артад и Сянката на Аспасия. Един от тях се намираше на борда на кораба-майка и бе поставил под свой контрол Главния страж. Всичко изглеждаше загубено.

След като прати необходимите разпореждания, Артад се обърна и повика шефа на кортадите.

— Ела. Имаме само една възможност.

Кортадът не си бе губил времето. В главната зала ги очакваше Чи Ю и още три точни негови копия, сглобени от частите в различните контейнери. Артад даде знак и войниците му се натовариха на борда на летящите апарати. Той се качи последен на един от драконите и седна в пилотската кабина.

Сидония

Стражът от Марс също бе изключен, което доведе до прекратяване на всички строителни операции.

А работата почти приключваше. Почти. Огромната чиния бе завършена. Готови бяха и две от трите високи кули край нея.

Вътре в аирлианската база оцелелите пришълци следяха на екрани довършителните операции. Знаеха, че има само един начин да приключат с онова, което им оставаше.

На ръка.

Районът на Мидуей

— Моряци, вие извършихте забележителна работа — ехтеше гласът на адмирал Кензи от високоговорителите. — По-добре е нашите кораби… както и ние… да идем на дъното, отколкото да станем лишени от воля слуги на пришълците. Ето защо нареждам на вашите капитани да…

— Сър!

Кензи спря и се обърна към свързочния офицер. Той пусна копчето на микрофона.

— Какво има?

— Получихме съобщение от Пленения флот.

— От кой кораб?

— От „Аризона“, сър.

— От „Аризона“? Дайте го на линия.

В стаята отекна женски глас.

— Адмирал Кензи. Говори капитан Локхарт. Ние сме свободни, сър. Свободни от вируса. Флотът е под наш контрол.

Кензи се отпусна във фотьойла. След това отново включи микрофона.

— Капитан Локхарт. Променете незабавно посоката. Курс към Великденския остров. Ще ви чакаме край брега. Флагманска скорост.

Мексиканският залив

По заповед на Гарлин кивотът продължаваше да прониква все по-дълбоко в скритите и потиснати спомени на Лиза Дънкан. Беше въпрос на време да се стигне до търсената от него информация.

Просната на масата, Дънкан трепереше и стенеше, докато ровичкаха в ума й. Подсъзнанието и въведената в нея програма полагаха отчаяни усилия да удържат по местата им поставените бариери, но имаше една малка част от съзнанието й, която също искаше да узнае истината.

Еверест

Майк Търкот седеше, опрял гръб в скалата и заобиколен от замръзнали трупове. Ножницата на меча все още стърчеше от ледения под на кухината. Екскалибур бе в ръцете му. Той погледна острието, върху което трепкаха лъчите на залязващото слънце.

Чувстваше безкрайна умора. Толкова усилия му костваше да диша, че въобще не помисляше да се изправи. Знаеше, че кислородните му запаси са на свършване. Ефектът на амфетаминовите таблетки също се изчерпваше. Само едно нещо искаше да узнае преди студът и разреденият въздух да го отнесат в другия свят.

Той бръкна в якето и извади сателитния телефон. Копчетата изглеждаха невероятно малки за дебелите пръсти на ръкавицата, но той знаеше, че ако я свали, ръката му ще замръзне веднага. Най-сетне успя да извика на екрана списъка с телефоните и набра този, който му трябваше. Опря слушалката на ухото си и дръпна кислородната маска, за да може да говори.

Отговориха му почти веднага.

— Майор Куин.

— Успяхме ли? — попита Търкот.

— Майк! Добре ли си?

— Успяхме ли?

— Да. Успяхме, Майк. Яков изключи стражите. Главният страж е под негов контрол. Свалени са всички силови полета. Нановирусите престанаха да функционират. Сянката на Аспасия е безсилен.

Гласът на Куин звучеше от много далеч. Търкот се намръщи — опитваше се да разбере какво му казва.

— Значи победихме?

— Победихме, Майк.

— Добре — прошепна Търкот. — Това е добре.

— Майк? Къде си? Добре ли си? Връщаш ли се вече?

— А Дънкан? — прошепна Търкот.

— Нито следа, но продължавам да я търся.

— Но ние спечелихме? — попита още веднъж Търкот. Не можеше да повярва, че всичко е свършило.

— Да, Майк.

— Най-накрая. — Телефонът падна от ръката на Търкот и се изтърколи до Екскалибур.

Гласът на Куин звучеше от много далече.

— Майк? Добре ли си, Майк? Прибираш ли се вече?

— Едва ли — прошепна Търкот, после затвори очи и се облегна на замръзналото тяло на Мерлин. — Но поне победихме.

КНИГА 7

ИСТИНАТА

На баща ми

Джордж И. Майър.

Благодаря ти за всичко.

МИНАЛОТО

„Стоунхендж е също толкова самотен в историята, колкото и в голямата равнина.“

Хенри Джеймс

Стоунхендж

528 г.сл.Хр.

Ветрецът над Солсбърийската равнина носеше над мегалитите гъст дим от дърво и горяща плът. Носеше и крясъците на осъдените и напевите на друидите. Слънцето беше залязло преди два часа, ала камъните бяха осветени от горящия дървен човек. Високата над петнадесет метра фигура бе направена от два дебели дънера, които изпълняваха ролята на основни подпори. Те минаваха през краката и стигаха до раменете, към които с железни клинове бяха закрепени напречни греди. Кожата беше от преплетени клонки и пръти.

В тази „кожа“ имаше хаос от тела, крайници и глави. Хората бяха натикани толкова плътно, че не можеха да помръднат. Някои бяха изправени, други настрани, трети с главата надолу — и изпълваха всеки метър от вътрешността на фигурата.

Около краката на дървения човек бяха натрупани снопове слама, които току-що бяха запалени, и пламъците облизваха прасците и бедрата, изгаряйки хората в тях. Техните мъчителни викове се смесваха с молбите на онези над тях, минаваха покрай ушите на жреците и жриците, които бяха заобиколили дървения човек и унесено пееха и танцуваха.

Около дървения човек имаше четири отделни групи, всяка ориентирана към една от посоките на света. Друидите от северната носеха жълти роби, които символизираха въздуха. Робите на западните бяха сини като водата. На източните — зелени като земята. А южните, между дървения човек и величествените камъни, носеха червени роби, символ на огъня. След неотдавнашната смърт на крал Артур и неговия враг Мордред в земята бе настъпил хаос и друидите бяха излезли от скривалищата си, за да възобновят древните си обреди.

Всички в дървения човек бяха получили смъртна присъда през изтеклата година. Престъпници и неверници, хора, служили на краля в потискането на старите религии и събирането на данъците. Присъдата се изпълняваше тази нощ чрез пречистващия огън.

Изгарянето на осъдените беше само началото на тазвечерните събития. След като пламъците угаснеха, друидите щяха да се преместят на юг при изправените камъни. Въпреки че ги бяха обявили за свое свято място, никой от събралите се около дървения човек не знаеше кой и защо е издигнал вътрешните кръгове мегалити.

Имаше легенди естествено. За богове, царували над земя насред океана, място, наречено Атлантида. За война между боговете, която скоро станала и човешка. За жреци, дошли в Англия отвъд морето. Някои разказваха за вълшебници и магьосници, местещи грамадните камъни със силата на ума си. Твърдеше се, че като млад, преди стотици години, кралският съветник Мерлин имал нещо общо с камъните. Шушукаше се дори за същества, които не били човеци, и за безсмъртните, ходещи по Земята, ала тези истории бяха свързани с приказките за феи, самодиви и други странни създания. Имаше даже поверие, че централните камъни са поникнали от земята като растения по повеля на боговете.

Пламъците пълзяха все по-нагоре по дървения човек и писъците се усилваха. Друидите също запяха по-високо. В мрака, настрани от жестоката сцена, слаба жена, увита в черно наметало, поръбено със сребро, водеше кон, теглещ носилка, върху която бе завързана друга, по-едра фигура. Жената се препъна и едва не падна — само юздата й помогна да запази равновесие. Плащът й бе мръсен и дрипав, крачката й — уморена, ала не можеше да има съмнение в решителността й, когато продължи напред през външния пръстен мегалити.

Пламъците на дървения човек осветиха мъжа на носилката. Робата му беше разкъсана и окървавена, въпреки че отдолу носеше броня. Металът бе очукан и пробит. Лицето му беше сбръчкано от годините, косата му бе бяла. Безжизнените му очи се взираха право нагоре в звездния небосвод.

Комплексът, в който навлязоха, беше строен на етапи. В средата, накъдето се бяха запътили, имаше пет двойки камъни, подредени във формата на конска подкова. Всяка двойка се състоеше от два големи изправени камъка с хоризонтална плоча отгоре. В центъра на целия комплекс имаше плоча от слюдест пясъчник, която изпълняваше функцията на олтар за различните местни религии, процъфтявали за кратко преди да рухнат под бремето на годините. По-късно строителите бяха издигнали около първия втори пръстен от по-ниски петнисти доломити. И още по-късно бяха построили трети пръстен от пясъчникови блокове с диаметър тридесет метра.

Бе имало дори четвърти кръг от дървени колове, обграждащи целия комплекс. Стоунхендж беше достигнал върха си към 1100 г.пр.Хр. и тогава всички камъни от трите кръга, наред с четвъртия дървен кръг бяха стояли по местата си. По-късно бяха дошли римляните, които го бяха осквернили, тъй като основателно бяха смятали, че е средоточие на местните шамани, чиято власт се бяха опитвали да унищожат, също както Артур — хиляда и петстотин години по-късно. Римляните бяха съборили някои хоризонтални камъни и дори бяха успели да прекатурят част от вертикалните. Бяха изгорили външния дървен кръг, също както сега друидите изгаряха осъдените. Оригиналният олтар обаче беше устоял на всички посегателства през вековете.

Жената поведе коня с носилката към най-старата група камъни. Две изправени плочи, покрити с трета. Отметна назад качулката си и разкри набръчканата си кожа и сивата си коса, тук-там прошарена с черни кичури. Разкривените й от артрита пръсти отвързаха носилката от коня.

— Дълго чакахме, моя любов, и станахме прекалено забележими — прошепна тя на мъжа на език, който не разбираше никой друг на планетата. Все още не бе проумяла, че той не я чува и никога няма да я чуе.

Тогава забеляза мъртвия му поглед и за миг също се вторачи в звездите. После посочи с ръка.

— Там, скъпи мой Гуалкмай. — В двора на крал Артур го бяха познавали като Гавин. Беше участвал в битката при Камлан, където двамата водачи смъртоносно се бяха ранили един друг. Там бе получил раните, които бяха изсмуквали живота от тялото му, докато тя беше пътувала, за да го доведе в Стоунхендж.

Ала не я плашеха нито раните, нито смъртта му. А повреденият амулет, който Гавин носеше на шията си под бронята. Той имаше формата на две молитвено протегнати нагоре ръце без тяло.

Точно преди последния си двубой с Мордред Артур бе нанесъл на Гавин силен удар с Екскалибур, беше пробил бронята и бе разсякъл амулета на две. При вида му я побиха тръпки и от очите й бликнаха сълзите, които беше сдържала по време на едноседмичното пътуване. Обзеха я страх и скръб. Чуваше напевите, виждаше огъня на север и знаеше, че няма време за мъката си, защото друидите щяха да дойдат, за да отдадат почит на нещо, което не разбираха.

Тя леко прокара пръсти по повърхността на левия изправен камък. Скоро откри каквото търсеше и притисна дясната си длан към мястото.

За миг сякаш напевите на друидите и виковете на умиращите стихнаха. Всичко замръзна. После в камъка се появи очертание на врата. И се отвори. Жената хвана двата пръта на носилката и с усилие я задърпа към мрака пред себе си. Освободен от товара и усетил отвратителната миризма, конят препусна в нощта. Вратата незабавно се затвори зад жената и мъртвия и очертанията й изчезнаха.

След седмица Стоунхендж бе изоставен. Там, където беше горял дървеният човек, имаше само студена пепел и почернели кости. Друидите бяха отишли зад хълмовете, за да се скрият от разбойниците, които бродеха наоколо. Това продължи векове наред. Камъните бяха виждали много нашественици, много поклонници. И щяха да виждат още повече в бъдеще.

Небето бе сиво и валеше слаб дъжд, навяван от студен вятър. На левия вертикален камък от централната двойка отново се появи очертание на врата. Тя се отвори и отвътре излезе жена в черни дрехи. Когато видя дъжд, си сложи качулката. Приличаше на старицата, която беше влязла, но с петдесет години по-млада. Вместо съсухрена от възрастта плът, лицето й бе гладко и розово, косата й — черна като катран. Тя вдигна лице нагоре и остави дъжда да се стича по кожата й. Капките се смесиха с ручейчетата на сълзите й.

Беше се опитала. Безуспешно, както се бе опасявала. Гуалкмай беше мъртъв. След всички тези години заедно. Тя се пресегна в камъка и измъкна носилката със завързаното отгоре й старческо тяло.

Жената неохотно се отдръпна от входа и вратата се затвори зад нея, после изчезна. Тя бавно закрачи между камъните и излезе в равнината, като теглеше трупа. Подмина пепелта на дървения човек, без изобщо да му обърне внимание, и продължи напред. Когато стигна до един нисък хребет, точно преди Стоунхендж да се скрие от поглед, жената се обърна назад.

Беше привечер и дъждът бе престанал. Почувства се съвсем сама, слаба фигура сред огромна равнина. Приближи се до един самотен дъб с изсъхнали клони, жив страж на мегалита. Взе дървена лопата и започна да копае гроб в пръстта. Трябваше й цяла нощ, за да достигне нужната дълбочина.

Когато първите слънчеви лъчи колебливо помилваха хоризонта на изток, жената излезе от ямата. Робата й беше мръсна, тъмната й коса бе сплъстена от кал, нежните й длани бяха целите в пришки.

Тя вдигна тялото на мъжа си и го спусна в дупката, която беше изкопала. Дълго държа дланта си върху лицето му и накрая неохотно се измъкна от гроба. Бръкна в джоба си и извади малкия разсечен амулет. Известно време се взира в него, след това извади изпод робата си верижка с подобен предмет, само че цял. Закачи повредения на верижката на шията си и го подържа в длан, като галеше очертанията му. После погледна съпруга си и заговори на родния им език.

— Десет хиляди години. Обичах те всеки ден от тях. И ще те помня и обичам още десет хиляди.

И със сълзи на очи хвърли първата лопата пръст в гроба.

ОТ МИНАЛОТО ДО НАСТОЯЩЕТО

Пролог

Земята

Зона 51 се намира на сто четиридесет и пет километра северозападно от Лас Вегас, насред пустинята, на място, което няма друга стойност освен уединеността си и онова, което преди години беше скрито там. Пресъхналото езерно корито бе заобиколено от планини — земя, която правителството на САЩ беше обявило за държавна, за да засекрети обекта.

През Втората световна война в една пещера в планината Грум бил открит грамаден извънземен космически кораб — корабът-майка. И не само той, но и указания за местонахождението на девет по-малки атмосферни съда, наречени „летящи чинии“ от пилотите изпитатели, които се научили да ги управляват. Изпитателните полети на летящи чинии в годините след Втората световна война довели до множество съобщения за поява на извънземни и предизвикали предположения сред обществеността за скритото в базата в пустинята Невада. Повечето предположения били верни, но силно подценявали действителността.

Съществуването на Зона 51 още отначало било обявено за по-строго секретно от всичко друго в Съединените щати: незабавно създали комисия — „Меджик-12“ — за съхранение на извънземните артефакти, която с президентски указ получила правомощия, позволяващи й да прави каквото пожелае. Цели петдесет години „Меджик-12“ пазила откритието в тайна от другите страни и американските граждани, опитвайки се да установи кой и защо е пратил този кораб.

За нещастие, членовете на „Меджик-12“ не успели да научат истината за извънземния кораб-майка: че преди повече от десет хиляди години Земята била посетена от извънземни, които се установили на голям остров в Атлантическия океан, легендарната Атлантида. И че когато хиляди години по-късно пристигнали други извънземни от същия вид, аирлианците, избухнала гражданска война.

Първата група извънземни била предвождана от Аспазия, втората — от Артад. Войната завършила с унищожаването на Атлантида и временно примирие. Аспазия бил пратен в изгнание в една база на аирлианците под повърхността на Марс в Сидония, чиито аномалии отдавна бяха заинтригували човешките астрономи. Заради формата си, първите два обекта носеха прозвищата Лицето и Крепостта. Артад и неговите привърженици отишли в Китай под грамадната гробница на Циан Лин и също като народа на Аспазия, заспали криогенен сън.

Причините за войната между извънземните си оставаха загадка. По време на Третата световна война двете страни пратиха прокламации до Обединените нации. И двете твърдяха, че били пратени на земята да защитават човечеството от трета извънземна раса, наречена Рояка. И че противниковата страна се опитала да дезертира, да се скрие на Земята и да управлява човечеството като богове.

Въпреки Атлантическото примирие, през хилядолетията всяка страна продължавала да води тайна война. Страната на Аспазия се представлявала от Мисията, управлявана от периодично регенериран човек, известен като Сянката на Аспазия, който предавал спомените и личността на Аспазия на поколенията чрез „ка“, запаметяващо устройство, което можело да се актуализира като компютърен харддиск. Страната на Артад се представлявала от „очакващите“[77], хуманоидни клонинги, и Сенките на Артад като крал Артур и Шъ Хуанджоу, първия император на Китай.

Двете групи тайно воювали през цялата човешка история и използвали хората като пионки във враждата си. Временното примирие започнало да се разкрива, когато по време на разкопки в южноамериканския обект Темилтепек[78] комисията „Меджик-12“ открила компютър пазител и го закарала в тайната база на Зона 51 в Дулче[79], Ню Мексико. Пазителите представлявали малки златни пирамиди, пръснати по света от аирлианците. Влизайки в контакт с човек, пазителят осъществявал пряк интерфейс разум/компютър, чрез който превръщал човека във „водач“, готов да направи всичко, за каквото го програмира компютърът. Членовете на комисията били „обладани“ и това накарало научната съветничка на президента Лиза Дънкан да прати оперативния работник Майк Търкот да се внедри в Зона 51, за да научи какво става там.

Търкот научил, че по заповед на пазителя „Меджик-12“ подготвя полет с кораба-майка, най-вероятно до Марс, за да вземе Аспазия и неговите привърженици. Той също открил информация на Великденския остров, която показвала, че запалването на междузвездния двигател на кораба-майка ще привлече вниманието на Рояка и ще донесе гибел на Земята. Оперативният работник осуетил този план и между двете страни на аирлианците отново избухнала гражданска война, като човешката раса попаднала помежду им. Така започнала Третата световна война.

Преди войната Търкот и другите открили много неща, но все още не знаели до каква степен извънземните са се намесвали в човешката история. Разполагали само с ужасяващи прозрения за една странна, но истинска история на човечеството. Научили коя е причината за сблъсъка между Артур (Сянка на Артад) и Мордред (Сянка на Аспазия) в Древна Англия, за създаването и разпространяването на Черната смърт през Средновековието от привържениците на Артад, за възхода на СС в нацистка Германия, манипулиран от Сянката на Аспазия, за изобретяването на атомната бомба от американците въз основа на подобно аирлианско оръжие, открито под Голямата пирамида в Гиза в началото на Втората световна война, и за още много исторически събития. Всички те били резултат от опитите на една от двете страни да постигне надмощие в гражданската война между аирлианците.

Търкот и другите научили също, че някои човеци, които се спасили от Атлантида, образували група за наблюдение на извънземните. Известни като „наблюдателите“, те били едновремешни жреци, които някога почитали аирлианците като богове и по-късно се опитвали да следят конфликта им през хилядолетията.

Търкот убил Аспазия и унищожил пристигащия му от Марс флот, но Сянката на Аспазия се бил скрил на Великденския остров с Граала и растяща военна сила. Той използвал нановирус и нанотехнология, за да превземе повечето американски тихоокеански кораби, нападнал Хавай и заплашил западното крайбрежие на Съединените щати. В Китай очакващите събудили Артад. Той се съюзил с китайското правителство и го подкрепил в нашествието му в Тайван и Южна Корея.

Усилията на двете страни се провалили, когато групата на Търкот овладяла главния пазителски компютър и неговия ключ, Екскалибур, и изключила извънземните компютри. Артад и Сянката на Аспазия прекратили настъплението си на Земята.

Третата световна война беше кратка, но затова пък свирепа и опустошителна.

Сеул, столицата на Южна Корея, се превърна в призрачен град, ударен едновременно от китайски нервнопаралитични бомби и американско ядрено оръжие. Най-скромните изчисления показваха, че има поне три милиона жертви и четири пъти по толкова бежанци.

Половин Тайван бе обгорен от ядрен взрив в отчаян опит за възпиране на напредващите континентални сили, подкрепяни от Артад. Все още продължаваха да се водят разпокъсани бойни действия, докато тайванските войски преследваха и унищожаваха останките от вражеските сили. Поне два милиона загинаха в боевете на острова.

Мюсюлманите в Западен Китай се вдигаха на въстание, видели възможност в провалилата се подкрепа на Пекин за извънземния Артад. Битките продължаваха да бушуват.

Базираната на свръхсамолетоносача „Кенеди“ американска тихоокеанска спецчаст 80 се свързваше със спецчасти 78 и 79. Последните две се бяха освободили от извънземен контрол и бойците отново имаха свободна воля, след като нановирусът на Сянката на Аспазия беше престанал да действа, понеже не получаваше команди от пазителския компютър. Съединените щати отново господстваха в тази част на света.

Иран и Ирак все още воюваха и други държави в Близкия изток и Средна Азия продължаваха да са на ръба на войната, докато дипломатите отчаяно се опитваха да предотвратят катастрофата. Израел за пръв път в историята изцяло бе разгърнал ядрения си арсенал и само тази заплаха спираше съседните арабски страни да го нападнат.

И все пак светът бавно се отдалечаваше от пропастта на окончателната гибел и двете извънземни страни бягаха.

След разгрома на извънземните и техните привърженици Третата световна война официално свърши, въпреки че на Земята далеч не цареше мир.

Жертвите: най-малко дванадесет милиона убити, два пъти повече ранени и безброй бежанци.

Ако Първата световна война започнала с атентата срещу ерцхерцог Франц Фердинанд, Втората — с нашествието на нацистка Германия в Полша (макар че според мнозина началото й всъщност трябва да се търси в края на Първата и Версайския договор), Третата световна война започна в далечната пустинна Зона 51 с откриването на извънземния кораб-майка. Това събитие разклати нестабилното примирие, което бе продължило хилядолетия.

До изригването на вулкана изтекоха петдесет години, но от гледна точка на вечността това беше сравнително кратък период.

За нещастие, въпреки че Третата световна война бе приключила, Първата междупланетна война с участието на Земята се очертаваше като съвсем реална възможност, факт, известен само на неколцина избраници. Но не и на човека, който беше извадил Екскалибур, ключа за главния пазител, от неговото скривалище близо до връх Еверест и сега седеше там в безсъзнание, умирайки от студ.

НАСТОЯЩЕТО

1.

Връх Еверест

Майк Търкот ядосано замърмори. Нямаше друго желание, освен да го оставят на мира. Беше завит в топло одеяло и му бе много удобно. Неделна утрин в Мейн, единственият ден през седмицата, в който си беше вкъщи и не се налагаше да става по тъмно. Просто му се искаше да си доспи. Смътно си спомняше някакъв сън, настойчив, раздразнителен шум в подсъзнанието му. Тъмнокоса жена с бяла роба, която стоеше на плаж. Гледаше го. Устните й се движеха. Казваше нещо, ала той не я чуваше. Нещо в мястото обаче не бе наред. Сенките, водата. Изобщо не бяха наред.

Съсредоточи се върху устните й и разбра, че много пъти е опитвал вкуса им. Бяха тънки и бледи, лицето — ъгловато. Познаваше я…

„Събуди се“.

Не я чуваше, по-скоро знаеше какво му вика.

„Събуди се“.

Търкот не искаше да се събуди. Не си спомняше някога да се е чувствал по-спокоен и да му е било по-удобно. Беше адски уморен, знаеше го, и колкото и да си почиваше, пак нямаше да му стигне.

„Трябва да ми помогнеш.“

Тя го бе спасила, знаеше го, макар че не помнеше подробностите. Знаеше също, че са вършили заедно много неща и са били на много места. И че отчаяно я е обичал. Това чувство го прониза и го откъсна от унеса му.

Търкот отвори очи, ала видя само бяла пелена. Запремигва и усети нещо мокро върху лицето си. Разтърси глава и постепенно осъзна, че кожата му е покрита със сняг. Обзет от паника, той рязко се надигна и от горната половина на тялото му се откъсна петнадесетсантиметрова снежна покривка.

Огледа се. Пропаст отпред. Скала отзад.

От двете му страни имаше тела. Замръзнали. Едното в черна роба, поръбена със сребро. Другото — в древна кожена ризница. И третото в алпинистки екип от началото на XX век — Санди Ървин, който беше изчезнал през 1924 година при изкачване на върха заедно с Джордж Малъри. С усмивка, завинаги замръзнала на лицето му. Това разтърси Търкот. Ако не се бе събудил, и той щеше да умре с усмивка на лице. Започваше да усеща студа. Нервните му окончания се събуждаха и го пронизваха с мъчителни болки.

Погледна надолу и едва различи меча върху коленете си.

Екскалибур.

Ключът за главния пазител, който беше активирал, като го бе изтеглил от ножницата.

Внезапно се върна в действителността. Яков трябваше да е на кораба-майка с главния пазител. Дънкан го нямаше. А самият той беше на връх Еверест.

До меча лежеше сатфонът, със замръзнала, покрита с коричка лед повърхност. Търкот сковано се пресегна, вдигна телефона и го прибра в канадката си. Студът затрудняваше и най-малкото му движение.

Наложи си да се изправи, здраво стиснал Екскалибур в дясната си ръка и пикела в лявата. Знаеше, че енергията, която му бяха дали амфетамините, се е изчерпала и количеството на кислорода в кръвта му намалява. Откога ли седеше тук? Не можеше да е от отдавна, защото все още усещаше дланите и ходилата си. Провери маската. Нямаше приток на кислород. Бутилката на гърба му сигурно вече беше празна.

Също толкова сигурно, колкото усещаше меча в ръцете си, знаеше, че не може да мине по скалния перваз, нито да се спусне по планината по същия начин, по който се бе изкачил. Отново погледна трите замръзнали трупа. И те го бяха знаели. И не се бяха събудили от последния си сън. Приятен последен сън.

Затвори очи и се опита да напрегне зажаднелия си за кислород мозък — въпреки непреодолимото изтощение и болка. По време на службата си в спецчастите многократно беше тренирал на големи височини и студ и сега се помъчи да си спомни наученото. Никога не се бе качвал толкова високо. Инструкторите му бяха втълпили едно нещо за планината: гравитацията може да е приятел или враг в зависимост от това накъде се насочваш и с каква скорост. Трябваше да се спусне надолу, и то бързо. Погледна под склона Каншун откъм северната страна на Еверест. Гравитацията можеше да му е приятел, но само едно подхлъзване и щеше да пада адски дълго.

Имаше една единствена възможност. В известен смисъл Търкот се радваше, че не може да я анализира и да прецени вероятността за успех, тъй като не се съмняваше, че ще е малка.

Закрепи пикела на кръста си и закачи осигуряващото въже за найлоновия ремък на гърдите си. За миг спря, удивен, че е успял, за разлика от другите групи, опитали се да се доберат до меча. Тюлените, обладани от Сянката на Аспазия, китайците и очакващите, пратени от Артад, неговият партньор и бивш наблюдател професор Муалама, обладан от пипало от Рояка — всички бяха мъртви и труповете им бяха пръснати по планинските склонове.

Търкот хвана края на въжето, прерязано от тюлена, и се опита да го завърже на възел, за да не се измъкне от халката. Изпълнението на тази проста задача му отне почти десет минути.

После отново стисна пикела, опря гръб в скалата и погледна към ширналите се под него Хималаи. Беше тъмно, до утрото оставаха часове. Звездите сияеха в небето и луната се спускаше ниско на запад. Лъчите й се отразяваха в покритите със сняг върхове. Тишината бе изумителна, дори нямаше вятър — негов постоянен спътник по време на изкачването. Никога не беше виждал по-мирна сцена. Ведра и смъртоносна.

Той скочи напред.

Първият елемент от катераческата конструкция, една закрепена за скалата халка, вече разхлабена от падането на Муалама, се откъсна. Подобно на разпран шев, въжето започна да се освобождава от халките една по една и Търкот се залюля. Ремъците се впиваха в бедрата и кръста му, ала той почти не усещаше болката.

Блъсна се в склона на Еверест, в отвесния Каншун. Продължаваше да пада. Ударът изкара и малкото въздух от гърдите му и той се задъха. Следващата халка издържа няколко секунди и по време на тази почивка Търкот се извъртя и се огледа наоколо, зяпнал за въздух. Северозападният хребет беше на двадесетина метра. Толкова близък, и все пак недостижим.

После халката поддаде и той рязко пропадна. Ефектът на махалото го залюля към хребета и Търкот стигна до последната халка, където хребетът се срещаше със склона. Тя издържа само миг, но достатъчно, та той да се ориентира: намираше се на по-малко от два метра от хребета. Съвсем близо, и все пак прекалено далеч. Търкот стъпи върху склона и когато последната халка се откъсна, се оттласна с крака, скочи настрани и с протегната ръка замахна с пикела.

Върхът на пикела се задържа за леда в самия край на хребета и Търкот се закрепи; въжето профуча покрай него. После се откъсна и той се плъзна, като отчаяно размахваше пикела. Той се заби още веднъж и Търкот увисна неподвижно. Завъртя се и погледна скалата.

Мъгляво осъзна, че когато въжето се опъне, тежестта му ще го откъсне от склона и ще го повлече надолу, където щеше да намери гибелта си.

Като се държеше с една ръка за пикела, той замахна с Екскалибур. Острието преряза въжето миг преди то да се развие докрай. Търкот замахна пак и мечът се заби дълбоко в скалата. Като използваше двойната опора на меча и пикела, той бавно се изтегли от отвесния склон върху скалния перваз. После измъкна Екскалибур и го притисна към гърдите си.

Претърколи се през острия ръб на хребета и се отпусна по гръб, задъхан и вперил поглед в звездите. Оставаха му още само осем хиляди и осемстотин метра.

Мексиканският залив

С една изоставена петролна платформа на деветдесет метра под водата беше скачен подводен модул. На стоманена носилка в модула лежеше Лиза Дънкан, някогашната научна съветничка на президента, която бе започнала разследването на „Меджик-12“ и Зона 51. Бяха я отвлекли от Зона 51 и я бяха примамили тук, за да се срещне с доктор Гарлин, който се представяше за член на новата комисия „Меджик-12“. Това се беше случило, след като се установи, че Лиза не е такава, каквато изглежда. Само че си оставаше загадка каква е всъщност. Докато се намираше под контрола на Сянката на Аспазия, тя бе пила от Граала и сега беше безсмъртна, нещо, от което нямаше голяма полза в настоящото си положение.

Лиза Дънкан бе слаба и тъмнокоса. Носеше бяла роба. На главата й имаше корона от три метални ленти — древен накит, изнесен от Египет от първосвещеника по време на Изхода. От короната излизаха проводници, свързани с предмет, поставен върху масичка на колелца до нея, още нещо — пренесено през пустинята преди хилядолетия: кивота на завета.

Обкованият със злато кивот беше висок деветдесет сантиметра и метър и двадесет широк. Върху отворения капак имаше два сфинксоподобни обекта със светещи червени очи. Проводниците от короната влизаха във вътрешния капак на кивота. Беше изваден тънък, допреди това скрит екран, разкриващ слабо заоблена черна повърхност. Точно под нея имаше двадесет и четири шестоъгълни бутончета, обозначени с руни.

Облечен в бяла лабораторна манта, среброкосият Гарлин стоеше неподвижно до кивота и наблюдаваше черната повърхност, по която играеха различни цветове. Лицето му бе безизразно, освен едва забележимото потреперване от лявата страна — непокорен мускул, който, изглежда, най-малко го безпокоеше в момента. От лявото му ухо се процеждаше тънка струйка кръв, но той не обръщаше внимание и на това.

Чернотата заискри и премигна. После се появи образ. Гарлин се наведе напред и се втренчи в него: покрит с белези кораб майка, издигащ се от повърхността на планетата. Наоколо гъмжеше от хора, сдържани от войници. За миг изображението се фокусира върху дете, излязло пред тълпата, после се понесе назад. Когато корабът-майка излетя, на екрана се очертаха материците. Гарлин забеляза детайлите.

Образът се промени: корабът-майка се движеше в космическата безкрайност и със свръхсветлинна скорост преминаваше от една скокова точка на друга.

Екранът почерня, после корабът-майка отново се появи, този път в периферията на планетна система. Летеше със субсветлинна, макар и все пак огромна скорост. Люкът на един от трюмовете се отвори и когато корабът минаваше край най-далечната планета, от него се отдели по-малък съд. Имаше форма на чиния с изпъкнал център и две големи капсули в задния край, които му осигуряваха енергия. Подобно на кораба-майка, повърхността му носеше следи от битки. За разлика от кораба-майка, повърхността му не бе металически черна, а по-скоро сивкава. Корабът-майка се насочи обратно към скокова точка в далечния космос, а летящата чиния продължи към вътрешните планети.

Появи се образ на Земята. Съдът се приближаваше към нея. Гарлин пристъпи към екрана.

Дънкан изпъшка и се размърда — бореше се и с ремъците, и с нахлуването в ума й. Изображението на съда и Земята изчезна.

На екрана се появи мъж. Набит, мускулест. Облечен в черен гащеризон с отличия на гърдите. Стоеше на морски бряг. Сянката му се разсейваше от двете слънца, разположени под различни ъгли. Във въздуха се стелеше жълтеникава мъгла. Водата беше идеално гладка, с възлилав оттенък. Мъжът протегна ръка напред и екранът угасна.

Той се появи още веднъж, този път облечен в древна броня. Металът беше очукан и окървавен. От раната на челото му се стичаше кръв. Но мъжът се усмихваше, в очите му танцуваше жажда за бой. Тук хвърляше само една сянка. Дърветата зад него пъстрееха в огнените багри на есента.

Гарлин се намръщи. Връзката на Дънкан с този човек бе силна, изключително здрава, по-могъща от въздействието на кивота на завета. На него му трябваше местонахождението на кораба, който току-що беше видял. Мястото, на което бе кацнал и на което сега беше скрит.

Той въведе нова команда.

Летящата чиния пак се появи на екрана.

Дънкан изви гръб. Ремъците леко се опънаха, после я върнаха обратно върху носилката. Тя замята глава. Изпъшка — гърлен звук на спящо куче, сънуващо кошмар.

Корабът изчезна и отново се появи мъжът. Този път в камуфлажна униформа. Гарлин се наведе напред. В мъжа имаше нещо различно. На устните на Дънкан за миг плъзна усмивка.

Гарлин затрака на клавиатурата и заповяда на кивота да потърси нужната информация.

Мъжът изчезна.

МИНАЛОТО

2.

Атлантида, Земята

10600 г.пр.Хр

Разположен в центъра на острова насред огромния океан, великолепният град на боговете бе заобиколен от концентрични пръстени суша и вода. На големия хълм в абсолютния център имаше златен палат с основа над километър и половина, който се извисяваше на повече от деветстотин метра в небето. Колкото и величествена да беше обаче, сградата не можеше да се сравнява с грамадния черен кораб майка, който се спускаше над нея. Повърхността на кораба бе абсолютно гладка, равна чернота, която сякаш поглъщаше слънчевите лъчи.

Сушата в околните пръстени някога се беше радвала на обилни реколти и по нея бе имало много селища, ала сега по-голямата част от земята беше почерняла от опустошителното въздействие на войната. Човешкото население бе намаляло, тъй като боговете бяха пратили много мъже на далечни битки и повечето така и не се бяха завърнали.

Улиците около двореца гъмжаха от хора, които настояваха да влязат в храма на боговете. Воини-жреци охраняваха портите на външната стена и имаха строга заповед кого да пускат вътре. Онези, които нямаха право на достъп, бяха сто пъти повече. Някои прозорливи граждани вече бяха на пристанището под палата и се качваха на платноходи, но повечето бяха насочили вниманието си към двореца и не желаеха да приемат, че настъпва промяна и боговете, който от памтивека управляваха света, няма да се погрижат за тях.

Пееха молитви, кадяха тамян и принасяха богати жертви на воините жреци, ала те не допускаха никого вътре, ако го нямаше в списъка. Скоро се оказа, че приемат само онези, които са се сражавали за боговете и са ги почитали с непоколебима вярност.

Корабът-майка увисна до горния етаж на двореца. Големият хангарен люк отстрани се отвори и от кораба се спусна тесен метален трап, който стигна до най-високата кула на храма. Жреците бързо се качиха по трапа и заеха позиции на входа на хангара. Две двойки жреци внимателно влязоха в кораба — носеха на раменете си дървени прътове, върху които беше поставен предмет, покрит с бял плат. След тях вървеше първосвещеникът, облечен в бяла ленена роба, синя туника без ръкави, обточена със злато, и пъстро наметало, което блестеше на слънчевите лъчи. То бе закрепено на раменете с два скъпоценни камъка, върху които бяха гравирани руни. Нагръдникът му беше инкрустиран с брилянти. На гърдите си първосвещеникът имаше два джоба, които излъчваха зеленикаво сияние поради поставените вътре камъни. Короната му бе направена от три метални ленти. Докато влизаха в кораба-майка и изчезваха в недрата му, той пееше на странен мелодичен език.

После пуснаха първите избраници — двама по двама, почти на бегом, нетърпеливи да намерят убежище.

Хората извън храмовите стени бяха видели да пренасят кивота на завета. Говореше се, че в кивота се пазел Граалът, носителят на безсмъртието, възможността, с която боговете от памтивека бяха залъгвали човека. Народът знаеше, че щом пренасят кивота и Граала, всичко се променя и го изоставят. Покрай стената избухнаха сблъсъци, тъй като мнозина от изоставените въстанаха.

Почти незабавно на кулата на двореца се появи малко златно кълбо. От него се стрелнаха златни мълнии, чиито експлозии убиваха не само смутителите на реда, но и стотици граждани. В резултат боевете бързо престанаха и товаренето на кораба продължи безпрепятствено.

След четири часа се качи и последният жрец. Трапът се вдигна и люкът се затвори. Корабът-майка се издигна на километър и половина над палата също толкова плавно и безшумно, колкото бе пристигнал. В предния му край се отвори по-големият люк на трюма. Двете крила на една от вратите откъм северната страна на двореца се разтвориха. Оттам излетяха два златни диска с изпъкнал център и диаметър десетина метра — в невидимото поле, което излъчваха под себе си, имаше грамаден черен сфинкс, дълъг над деветдесет метра от лапите до опашката. По-малките съдове издигнаха черния сфинкс и го вкараха в трюма. Спуснаха го, после се понесоха обратно към двореца, пренесоха няколко шестметрови златни пирамиди и накрая една кървавочервена.

Когато всичко беше натоварено, люкът се затвори и корабът-майка полетя на югоизток. Прекоси океана, мина високо над Гибралтар и голия бряг на Северна Африка и стигна до тучна земя, през която течеше широка река. Спря над реката, трюмът се отвори и двете летящи чинии отново се появиха — носеха черния сфинкс в тракторното си поле. Спуснаха го в дупка, прогорена в платото Гиза, и направиха същото с червената пирамида.

После корабът-майка бавно се снижи над каменното плато. По трапа слязоха четиримата жреци с кивота на завета, последвани от първосвещеника. След тях вървяха хиляда души, повечето жреци и воини. Докато мракът обгръщаше кораба в черния си плащ, от него се измъкнаха и шест странни същества, високи над два метра, с червена коса, червени котешки очи и по шест пръста на двете ръце. Това бяха аирлианци, строителите на кораба-майка, раса, разпространила се из много галактики. Те влязоха през тайна врата в подземните камери, докато хората останаха на повърхността.

С това започна Първата ера на Египет, епохата на боговете под командването на аирлианската двойка Изида и Озирис, които се криеха в мрака и щяха да управляват чрез жреците.

Вдигнаха трапа. Корабът-майка отлетя на изток през Червено море и спря при висок планински връх в южния край на пустинен полуостров. Там разтовариха златна пирамида и я скриха на място, специално приготвено за нея дълбоко в планината Синай. Заровиха там и няколко машини. Неколцина извънземни избутаха от кораба предмет, напомнящ на ковчег, който вкараха в камера много навътре в планината. После отвориха капака. Вътре лежеше възрастен мъж с бебешки гладка кожа и пусти очи, които не издаваха признаци на разум. Гърдите му бавно се надигаха и спускаха.

Водачът на извънземните, Аспазия, също се свърза с машината. Един от аирлианците я включи. Спомените, разумът и същността на Аспазия бяха прехвърлени в устройството. Извънземният водач се изправи, приближи се до ковчега и погледна човешкото тяло, после отиде при машината. Извади от горната й част медальон във формата на две протегнати нагоре ръце, „ка“. Сега той съдържаше всичките му спомени, неговата личност и същност до момента на прехвърлянето. За миг го подържа в шестопръстата си ръка, сякаш го претегляше, след това го върна в слота. Затвори капака върху тялото, настрои таймера на устройството, бързо излезе от камерата и се върна на кораба-майка. Оставяше всичко необходимо, което щеше да създаде неговата Сянка дълго след като той и противникът му потънеха в криогенен сън.

От Синай корабът-майка продължи пътя си по света и спря на още няколко места. Едно от тях бе най-отдалеченият от сушата остров в югоизточния Тихи океан, който щеше да стане известен като Рапа Нуи или Великденски остров. Там скриха друга златна пирамида дълбоко под угаснал вулкан. На острова бяха оставени неколцина човеци, а корабът-майка продължи на изток.

Друга спирка беше високо в Андите, където бяха спуснати още хиляда души и една пирамида. И един извънземен, Виракоча, който тайно щеше да управлява тази крайно негостоприемна земя. След още няколко спирки корабът се изпразни, останаха само екипажът и Аспазия. Накрая корабът полетя към най-слабо населения континент, Северна Америка, и към най-отдалеченото и пусто място на този материк.

Когато увисна до една гола планина, от носа му изригна златен лъч и проби достатъчно голяма дупка, за да се спусне вътре и да издълбае камера в здравата скала. С помощта на летящите чинии и техните тракторни лъчи екипажът разтовари подпори от друг трюм и ги монтира в пещерата. Големият кораб внимателно се спусна върху подпорите. Извънземните облицоваха пещерата с метал и покриха входа й с каменна стена. Навън остана само една от златните летящи чинии. Угасиха двигателите на кораба-майка, включиха нискоенергиен сигнал и излязоха през тесен тунел, който запушиха с камъни. После се качиха на златната летяща чиния и отлетяха обратно за Атлантида.

Аспазия беше хвърлил семената, които натрапчиво щяха да преследват света през следващите десет хиляди години.

Два дни след заминаването на кораба-майка към Атлантида се приближи друг кораб, който по нищо не се различаваше от първия. В града имаше още хиляди хора. Макар че мнозина бяха напуснали острова с платноходи, повечето бяха решили да останат, вместо да бродят в морето с глупавата надежда, че всичко може да се оправи.

Онези, които бяха останали, изобщо не забелязаха, че корабът-майка е друг, но разбраха, че нещо се е променило, защото вместо да увисне над двореца, той бавно кацна на полето край градските стени. Спусна се метален трап, ала на борда нямаше признаци за живот и от палата не излязоха жреци, които да наредят на населението какво да прави.

Неколцина смелчаци се качиха в кораба. Когато отново се появиха и казаха, че няма опасност, от града заприиждаха хиляди и се заизсипваха вътре. Това продължи часове. На трапа все още имаше стотици и наоколо се тълпяха десетки хиляди, когато металният мост внезапно започна да се вдига и люкът на трюма се затвори, разсичайки наполовина неколцината, опитали се да се вмъкнат вътре. Стотици други паднаха и се пребиха, а хилядите, останали на земята, ужасено заридаха, когато корабът набра височина.

Виковете им се смесиха с тези на хората, които бяха останали в града, когато от покрива на двореца излетяха седем космически кораба — стройни черни силуети, очертани на фона на изгряващото слънце. Това бяха Аспазия и останалите му аирлианци. Корабите се издигнаха право нагоре и се скриха от поглед. Сега вече хората разбраха, че слуховете са верни — боговете наистина ги изоставяха.

Онези на земята усетиха изместването на въздуха, когато корабът-майка на Артад прелетя над тях и най-после спря над двореца. Хората по улиците в огромната му сянка падаха на колене и молитвено вдигаха ръце. Протегнали копия и мечове към небето, воините осъзнаваха безполезността на този жест. Капитаните на няколко забавили се кораба на пристанището припряно отплаваха с хиляди бежанци на борда.

На един от тях пътуваха мъж и жена — бяха изчакали да проследят разиграването на тази последна глава. Жената беше ниска, слаба и светлокожа. Носеше дълга до земята бяла роба, поръбена със сребро. Тъмната й коса преждевременно бе прошарена със сиви кичури. Мъжът носеше кожена броня, зашита на многото места, където беше разцепена от удари. Бе среден на ръст, но широкоплещест, с добре очертани мускули. В ръката си стискаше сабя с нащърбено острие, потъмняло от засъхнала кръв. Двамата не разговаряха и не обръщаха внимание на отчаяно гребящия екипаж, който се опитваше да се отдалечи от Атлантида колкото се може повече. Не откъсваха погледи от кораба-майка и двореца.

Въздухът се наелектризира. По черната повърхност на кораба-майка заигра ярка златиста светлина и очерта дълги линии от единия до другия край. Те се събраха при носа му и се стрелнаха надолу в широк осемстотин метра лъч, който премина през всичко на повърхността и потъна в пръстта.

Падналите на колене отправиха още по-пламенни молитви. Бягащите се затичаха още по-бързо. Гребците загребаха още по-усърдно. Някои воини напразно хвърляха копията си нагоре и крещяха ругатни към боговете, които първо ги бяха изоставили, а сега ги унищожаваха. Мъжът и жената на кораба продължаваха да наблюдават събитията, сякаш ги бяха виждали и преди и знаеха какво да очакват.

По корпуса на кораба-майка отново пробяга светлина, събра се при носа и се стрелна надолу. Това се повтори десет пъти.

Последва миг на неестествена тишина, като че ли самата планета осъзнаваше края на нещо. Замълчаха дори молещите се.

И тогава Земята избухна. Ядрото на планетата под острова изригна нагоре в бърз и опустошителен взрив. Ударната вълна мигновено уби десетки хиляди. Други загинаха в бликналите потоци магма, които стигнаха почти до кораба-майка.

Воините вдигнаха щитовете си към магмата, но бяха изгорени в миг. Бащи и майки се хвърляха върху децата си, за да ги спасят, и умираха. Отначало взривът повдигна острова нагоре, ала после пръстта хлътна навътре. Океанът пое силата на експлозиите и се образува вълна с небивали размери.

На мястото на Атлантида остана само кипящо море.

Корабът-майка бавно се отдалечаваше и набираше скорост. Онези, които бяха наблъскани в трюмовете, не видяха случилото се, но опустошението имаше толкова гигантски мащаби, че те сякаш доловиха чувствата на загиващите си събратя и гибелта на родината си. Те стенеха, плачеха и се молеха, без да знаят какво ги очаква.

Мъжът на платнохода повика капитана и го посъветва да обърне кърмата право към връхлитащата вълна. Мъжът прибра меча си в изтърканата кожена ножница и се загледа във високата водна стена. Капитанът го послуша и докато другите съдове се преобърнаха и потънаха, техният се издигна на гребена на вълната. Тя бе толкова висока, че всички на борда трябваше да се хванат за нещо, за да не паднат от кораба. Мъжът прегърна жената през кръста с яката си ръка, а с другата се вкопчи в дървения парапет.

Покрай тях прелетя надаващ крясъци моряк и изчезна в пенещата се вода. Пръстите на мъжа издържаха, докато другите от борда се откъсваха. И все пак корабът продължаваше да се носи върху високата вече над осемстотин метра вълна. Мъжът вдигна глава и видя гребена й точно над тях. Корабът се издигна до върха и зае хоризонтално положение.

— Дръжте се! — извика мъжът на оцелелите моряци, докато се плъзгаха по по-полегатата задна страна на цунамито. Падането продължи повече от минута, ала накрая корабът стигна до сравнително спокойни води, все по-надалеч от вълната. Повърхността на океана беше осеяна с останки и трупове. Мъжът пусна жената, но тя продължи да се притиска към него. Двамата отправиха поглед назад. На мястото на Атлантида нямаше нищо освен развалини.

— Примирие, Гуалкмай — накрая заговори на странния си език жената.

Мъжът, изглежда, разбра какво иска да му каже.

— Те са неутрализирани. Вече не са богове.

— Засега.

— Времето е ценна стока, Донхад. Преди не разполагахме с време, но сега може би нещата ще се променят. Помогнахме за изпълнението на първия етап от задачата си. Аирлианците воюваха помежду си и по същество двете страни изгубиха.

Донхад не изглеждаше убедена.

— Но не е победена нито една от страните. А ти знаеш, че това примирие е фарс. И двете страни ще се опитат да използват водачи и сенки, за да…

Гуалкмай вдигна ръка и тя млъкна.

— Направихме каквото можахме. И това е повече, отколкото се бяхме надявали. Спечелихме на хората тук време. И ще останем, за да помогнем в последната война.

Той отиде при потресения капитан и му даде заповед. Носът на кораба се завъртя на североизток. Когато се върна, Гуалкмай забеляза, че очите на жената блуждаят, сякаш се взира отвъд опустошенията около тях.

— Отдавна е мъртъв — каза той. Знаеше, че тя мисли за сина им.

— Знам, но все още мога да скърбя — отвърна Донхад.

Гуалкмай погледна замаяните моряци и бежанците на борда.

— Всичко това, изглежда, донесе само скръб.

Донхад тъжно кимна.

— И ще донесе още преди да свърши.

Корабът-майка прелетя над образуваното от експлозията цунами. Вълната вече бе висока над хиляда и двеста метра и се движеше с шестстотин и петдесет километра в час.

Корабът мина над европейския бряг и продължи на изток. Спря над сушата, разположена точно между Европа, Африка и Азия, над най-високия връх в този район, който щеше да бъде наречен Агри Даги, а по-късно Арарат, и спусна трапа. Люкът на трюма се отвори. Спасените се изсипаха навън — някои бяха стъпкани в желанието на всички да се махнат от кораба.

След като всички хора се заспускаха по склоновете на планината, корабът-майка, също като своя събрат в Северна Америка, издълба пещера до върха и екипажът го зарови в нея. Повечето спасили се човеци се разбягаха във всички посоки, но неколцина останаха на планината, задържани от старите си връзки с боговете.

Вълната в Атлантика се приближаваше към западния край на Африка. На все по-плиткото губеше скорост, ала височината й се увеличаваше и когато стигна до сушата, почти се бе удвоила. Първият признак, че става нещо странно, беше необичайната гледка на оттеглящата се от брега вода. Рибата се мяташе на сухо и хората се втурнаха да я събират. За тяхно нещастие изчезналата вода бе всмукана от цунамито, — увеличи височината му.

Разнесе се грохот — най-страшната гръмотевица, която хората бяха чували, усилена хилядократно. После се появи водната стена. Движеше се по-бързо от всеки човек, дори настигаше птиците, които бяха накацали по пясъка да пируват с рибата. Вълната се понесе по брега и опустоши повече от сто и петдесет километра от сушата — унищожаваше села, изкореняваше гори, пренасяше грамадни камъни на много километри.

След Африка вълната удари Европа, Северна Америка, Южна Америка и Гренландия със същите гибелни последици. Част от нея мина през Гибралтар. Макар и изгубила силата си, тя беше огромна, висока близо половин километър.

Атлантида, потопът и избавлението на хората на борда на кораба-майка щяха да се превърнат от истина в легенда и да се предават сред човеците, които се разселиха по лицето на планетата.

НАСТОЯЩЕТО

3.

Великденският остров

Летящата чиния профуча по тунела, изплува на повърхността на езерото в кратера Рано Кау и изхвърча във въздуха. Сянката на Аспазия стоеше на пулта и когато чинията се издигна над кратера, с пълна скорост я насочи на запад.

Той оставяше зад себе си най-уединения остров на планетата с над десет хиляди бивши „роби“, сега освободени от нановируса, с който ги беше заразил. Освен военни моряци имаше хора, пратени там от водачи, за да последват Сянката на Аспазия. След като хората бяха овладели главния пазител, той бе изгубил контрол над своя пазителски компютър, а оттам и над нановируса.

Ала беше безсмъртен, тъй като бе пил от Граала, който сега лежеше на пода до него. Вече нямаше да се налага да се превъплъщава чрез ка. Освен това оставяше след себе си шепата водачи, които бяха обладани от пазителските компютри и бяха дошли при него, когато ги бе призовал. Беше подвел новоосвободените да се нахвърлят срещу тях и след минути всички водачи на Великденския остров бяха разкъсани на парчета.

Сянката на Аспазия не се интересуваше от онези, които изоставяше. Той бе свободен от ка и най-после можеше да напусне този остров на затънтената планета. Въпреки че сега хората контролираха главния пазител, Сянката на Аспазия прекалено дълго се беше борил с тях, за да не е готов за всякакви изненади.

Циан Лин, Китай

Четирите метални дракона, носещи Артад и неговите кортади, излязоха от могилната гробница и поеха на запад. Хилядолетия след влизането си в гробницата Артад бе готов да възобнови задачата си на Земята. Беше спал в очакване над десет хиляди години в най-дълбоката камера под планината.

Извънземният седеше на висока седалка и двуметровата му фигура се сливаше с очертанията й. Шестопръстите му ръце управляваха пулта, а червените му очи наблюдаваха екраните. Изобщо не го вълнуваше това, че изоставя китайското правителство, с което се бе съюзил. Въпреки всички шансове хората бяха взели Екскалибур и бяха овладели главния пазител, а оттам — и неговия кораб-майка. Плановете му бяха осуетени и той знаеше, че има една-единствена възможност: да иде на Марс.

Беше видял какво са построили там оцелелите аирлианци. И знаеше, че това е решението на всичките му проблеми. После щеше да има време да постави хората на мястото им.

Кемп Роуи, Северна Каролина

През Втората световна война Единадесета въздушна дивизия се бе обучавала в Кемп Роуи. Десантниците от Сон Тай също се бяха подготвяли за десанта в Северен Виетнам на макета, построен до дългата писта. Десантниците от Делта Форс, които бяха провели злополучната операция за освобождаване на заложници в Иран, също се бяха обучавали там — сред севернокаролинските борови гори на запад от Форт Браг. Там се провеждаха и фаза I и фаза III от подготовката на новобранците от спецчастите.

Сега останалите от онези, които бяха действали от Зона 51, смятаха това уединено място за свой щаб. Като се имаше предвид, че Яков се намираше в Турция, а Търкот — на Еверест, както и че Че Лу и Муалама бяха мъртви, там бяха останали само майор Куин и Лари Кинкейд.

Двамата действаха в две свързочни коли, които командирът на Делта Форс, стар военен приятел на Търкот, бе докарал от недалечния Форт Браг. Колите бяха включени в секретната военна комуникационна система МИЛСТАР. Достъпът до нея позволяваше на двамата поне да се опитат да останат на хребета на вихрените събития.

Лари Кинкейд провери последните снимки от Марс, получени от космическия телескоп Хъбъл. Беше работил десетки години в ЛРД — Лабораторията за реактивно движение — и НАСА. Бяха го привлекли в Зона 51, когато се установи, че аирлианците имат древна база в Сидония на Марс. Оттогава той наблюдаваше активността на Червената планета и по-конкретно Сидония, както и неотдавнашния строеж на високия склон на Монс Олимпус.

Преди Яков да овладее главния пазител, строежът на Монс Олимпус, изглежда, бе напредвал бързо. Многобройни черни подпори пресичаха огромната яма, изкопана в горната част на вулкана. Кинкейд можеше да съди по сенките, че подпорите се издигат на десетина метра над земята. Върху повечето от тях имаше решетъчни конструкции, които му приличаха на паяжина с пролуки, запълнени с лъскава материя. Над ямата и решетките се издигаха три извити навътре кули, две от които — очевидно готови и абсолютно еднакви, докато третата беше малко по-къса и все още недовършена. Размерите им бяха поразителни, дори като се имаше предвид по-слабото гравитационно поле на Марс, само три осми от земното. Всяка от тях беше висока поне хиляда и петстотин метра, много над три пъти повече от Емпайър Стейт Билдинг в Ню Йорк. И бяха извити към центъра на ямата, като върховете им се доближаваха на четиристотин метра едни от други.

Въпреки огромните си размери, строежът не можеше да се сравнява с угасналия вулкан, до чийто връх се намираше. Монс Олимпус беше най-високата планина в Слънчевата система — издигаше се на повече от двадесет и четири километра над марсианския терен. Широчината на основата му беше почти петстотин и петдесет километра. Вулканът, наред с по-малките си събратя, образуващи масива Тарзис, беше толкова грамаден, че влияеше върху въртенето на планетата.

Роботите, които участваха в строежа, бяха принудени да прокопаят високия шест и половина километра насип около планината и да построят сто и шестдесет километрова рампа, за да си осигурят достъп до върха. Те идваха от Сидония и носеха материали от „Лицето“, което земните хора отдавна бяха забелязали на това място.

Нещо бе разрушено в Сидония, заключи Кинкейд. И сега го възстановяваха на много по-голяма височина. Като бе овладял главния пазител, Яков беше изключил контрола, упражняван от сидонийския пазител върху роботите, и строежът бе спрял. Малко преди да завършат обекта, виждаше той — ала какъв обект?

Глождеше го някакъв спомен — беше сигурен, че е виждал такова нещо. Къде? Кога? И най-важното, какво? Той се замисли. Ако бе виждал такова нещо, трябваше да е някъде на Земята. Кинкейд изключи марсианската обстановка и се съсредоточи върху строежа.

Дълбока яма. С кули. И решетки.

И тогава внезапно го осени. Къде беше виждал такова нещо на Земята. В Пуерто Рико. Обсерваторията Аресибо — най-големият радиотелескоп на света. С диаметър над триста метра на площ от двадесет акра. Докато работеше в НАСА, Кинкейд го беше посещавал няколко пъти. Строежът му бе отнел три години — от 1960 до 1963, ако не грешеше. Аирлианците почти го бяха завършили за също толкова седмици, при това техният беше много по-голям.

Той взе снимката и отново я разгледа. Нямаше никакво съмнение. На Монс Олимпус бяха построили почти същото нещо, само че в невъобразимо по-големи мащаби. Той бързо направи няколко изчисления и стигна до поразителния факт, че марсианският телескоп ще е сто пъти по-голям от Аресибо.

Защо им трябваше толкова голямо устройство? Аресибо бе създаден, за да засича радиовълни от далечния космос. Дали аирлианците в Сидония очакваха да получат съобщение? От кого? И… Кинкейд се откъсна от блуждаещите си мисли, защото му хрумна нещо страшно. Макар че се използваше главно като приемник, Аресибо можеше да предава. Естествено тази му функция така и не беше намерила приложение, защото на кого можеха да предават, по дяволите? А и радиовълните бяха сравнително бавни в сравнение с междузвездните разстояния. Дори първите радиопредавания на Земята все още пътуваха към най-близката звезда.

Освен ако… Побиха го тръпки. Освен ако аирлианците не бяха способни да предават по-бързо от радиовълните. Може би по-бързо от светлината? В края на краищата, подозираше се, че корабът-майка развива свръхсветлинна скорост. И ако комуникационните им средства бяха съобразени с разстоянията между звездните системи…

Кинкейд се обърна към Куин, който следеше събитията по радиото.

— Трябва възможно по-бързо да се свържа с Майк Търкот.

— Ще ми се да можех да го чуя, камо ли да се свържа с него. Според мен няма да слезе от планината — отвърна Куин.

Мексиканският залив

Гарлин мина по коридора и спря пред вратата на асансьора. Тя бавно се плъзна настрани и отзад се показа втора врата. Той не обърна внимание на кръвта по пода, останала от израелските агенти, които бяха донесли кивота и след това бяха убити. Труповете им все още бяха там, прерязани надве в кръста. Гарлин отиде до отсрещната стена, като по пътя прескочи един от тях. Вратата се плъзна и зад нея се показа гладка, черна, слабо заоблена повърхност. Появиха се правоъгълни очертания, после вратата се спусна надолу към пода. Зад люка имаше съвсем къс коридор, завършващ с метална врата. Гарлин отиде при нея и въведе кода на панела отляво. Тя се отвори и се видя сферично помещение, широко около четири и половина метра, пълно с оборудване и осветено с мътнозелено сияние. В центъра му имаше висок подиум, върху който лежеше странно същество — сиво кълбо с диаметър около метър и двадесет. Многобройните му очи бяха равномерно разположени по тялото. Една от дългите му метър и осемдесет сиви ръце се протягаше нагоре и се поклащаше като кобра, готвеща се за нападение. Върхът на второ пипало влизаше в квадратна черна кутия. От други три чуканчета растяха по-малки пипала, все още не съвсем зрели. Няколко очи се обърнаха към Гарлин и проследиха приближаването му. Това бе извънземно от Рояка, последното нещо, което беше видял израелският агент Шерев, когато бе донесъл кивота на завета, убеден, че го предава на новата комисия „Меджик-12“.

Гарлин коленичи пред подиума, отметна глава и широко отвори уста. От гърлото му се появи сиво пипало — бавно изпълзя навън. Беше дълго почти два метра. Една от ръцете на кълбото се пресегна, стисна трите пръста в края на пипалото и го притегли към себе си. Пипалото се огъна и дебелият му край се закрепи за едно чуканче от предната страна. След секунди двете вече се бяха съединили.

Единственото мозъчно полукълбо в стъблото на пипалото предаде сведения на четирите полукълба в разузнавача на Рояка: кивотът на завета функционира, но бавно. Мисловният щит около истинските спомени на Дънкан е пробит на отделни места. Проникването в истинската памет на Дънкан напредва, ала има да се желае още много, особено по отношение на действителната й самоличност, цел и произход — неща от огромно значение за Рояка, както и тайната на нейното безсмъртие.

Детайлите за повърхността на планетата, които бяха показани на екрана на кивота, бяха пратени в черната кутия, представляваща компютърен процесор. Образите бяха анализирани и резултатът се получи след секунди. Родният свят на Дънкан бе открит сред информацията, събрана от Рояка през предишните хилядолетия. Знаеха също, че преди пристигането на флота оттам е излетял кораб-майка. Предполагаше се, че аирлианците са изоставили планетата с него. Това предположение изглеждаше грешно. На борда на кораба-майка не бяха аирлианците, а народът на Дънкан. Което повдигаше друг въпрос.

Аирлианците бяха известен противник. Роякът беше срещал хора, ала винаги лесно се бе справял с тях. Но хора, които бяха победили аирлианците? Не веднъж, а два пъти, както показваха неотдавнашните събития на планетата. Това беше нещо неизвестно. И тъй като опитът му обхващаше стотици хиляди години на войни срещу други видове във вселената, Роякът вярваше, че неизвестната заплаха е най-опасна.

Роякът обмисли положението. При други обстоятелства времето не представляваше проблем. В края на краищата той бе прекарал дълги години в усамотение, бавно разработвайки и осъществявайки плана си да се внедри и изучи хората, за да се противопостави на присъствието на аирлианците. Дори на два пъти се беше опитвал да унищожи ключа за главния пазител — преди много години и съвсем наскоро, — но и двата му опита бяха провалени и в резултат бе изгубил две пипала.

Провалени от хора.

Извънредно странно и безпрецедентно.

Роякът вече почти половин милион години се сражаваше с аирлианците и други разумни видове на фронт, който обхващаше повече от дванадесет галактики. Аирлианците имаха по-съвършена техника, но Роякът компенсираше това с числеността си. Времето и разстоянията в тази междузвездна война бяха абсолютно непонятни за човеците.

На тази планета обаче времето беше дефицитен лукс, тъй като хората бяха овладели и задействали главния пазител. И малцината останали на Земята аирлианци се раздвижваха. И някакъв човек от една планета се беше вързал с други на огромно разстояние — и за пореден път бе победил аирлианците.

Роякът трябваше да предаде информация на своя флот, а тази планета да бъде определена за внедряване, побеждаване и унищожаване. Скачената с петролната платформа спасителна капсула можеше да се движи в атмосферата на планетата, но не и да излиза в орбита, нито да излъчва съобщения в междузвездното пространство.

Роякът знаеше, че щом корабът-майка се намира в човешки ръце, оцелелите аирлиански фракции са изправени пред същия проблем като него. Какво щяха да правят сега? Получи отговора почти също толкова бързо, колкото си зададе въпроса. На екрана пред него се появи планета, наред с данни, откраднати от хората, които наблюдаваха Марс. Ясно се различаваше строежът на Монс Олимпус. Роякът и преди беше виждал такива конструкции и бе разрушавал всички, на които се беше натъквал. Знаеше какво е това. Средството, с което щеше да се свърже с флота си.

Ала за да стигне до Червената планета, имаше нужда от космически кораб. Хората владееха единствения кораб за междузвездни пътувания — кораба-майка и свързания с него боен нокът. Докато обмисляше тази възможност, Роякът внезапно осъзна, че това не са единствените космически кораби на планетата — получените сведения показваха, че Дънкан е пристигнала със съд, който можеше да стигне поне до Марс. Той беше скрит някъде на Земята. Не бе трудно да вземе решение за следващите си действия.

Пипалото се отдели от главното кълбо и се протегна към все още отворената уста на Гарлин. Вмъкна се в тялото му и се уви около гръбначния му стълб. Микроскопичните сонди по краищата на трите пръста проникнаха в мозъка му и постигнаха пълен психически контрол, други сонди се впиха в гръбначния му мозък и овладяха тялото му. То потрепери и се разтърси, после замря неподвижно.

Гарлин се изправи и излезе от помещението. Отиде в стаята, където Дънкан лежеше на метална маса с корона на главата и тънък кабел, свързан с капака на кивота на завета. Гарлин въведе нова команда на контролния пулт и продължи да проучва тайните й спомени, като се съсредоточи върху въпроса къде е скрит корабът й.

Лиза Дънкан мъчително се гърчеше на масата. Нищо, преживяно в миналото, не можеше да се сравни с болката, която разкъсваше ума й, докато кивотът на завета разбиваше мисловния й щит и ровеше из истинските й спомени, скрити от самата нея тъкмо поради тази причина.

Истината лежеше дълбоко заровена в мозъка й. И малката частица от нея, която все още бе в състояние да разсъждава, въпреки болките, искаше да я научи също толкова отчаяно, колкото Роякът. Ала тя изпитваше и ужасен страх, че може да я издаде на Рояка и да обрече на гибел милиарди хора. Докато миналото й беше блокирано в собствения й мозък, Дънкан знаеше задачата си, знаеше, че съдбата на тази планета и всичките й обитатели зависи от нея.

Гарлин наблюдаваше екрана. Данните стигаха до мозъка му и бяха изсмуквани от пипалото на Рояка. Онзи, който бе представлявал преди Роякът да го обладае, се беше оттеглил в малка част от същността му, неспособен да действа със собственото си тяло, със собствения си ум. Роякът бе усъвършенствал изкуството да манипулира и използва другите видове. Той беше идеалният паразит, който се хранеше със своите приемници не само физически, но и психически и емоционално. За негово нещастие, накрая винаги ги унищожаваше и това налагаше расата постоянно да търси нови източници за съществуване.

Роякът караше кивота да сондира в същата посока като по-рано, да търси къде е отишъл космическият кораб. Той беше кацнал някъде на Земята. Споменът бе защитен, но Роякът знаеше, че това предполага нещо, което си струва да се защитава, и затова беше убеден, че нужната информация е в мозъка на Лиза.

На екрана проблесна нов образ. Обширна равнина, обрасла с висока трева, под сиво дъждовно небе, простираща се докъдето стига поглед. През равнината течеше река, издълбала дълбоко корито.

Появи се летяща чиния и увисна над равнината. Повърхността на кораба бе нажежена до червено от преминаването му през земната атмосфера. Той прекоси равнината, полетя на север към планините и спря над пръснатите по склоновете скали. От него се стрелна мощен лъч, прониза камъка и придаде на три от скалите правоъгълна форма. После от долната страна на кораба се активира тракторен лъч, който ги повдигна от земята.

Летящата чиния се понесе обратно към равнината заедно с камъните.

Екранът потъмня, мисловният щит прекъсна образа.

Гарлин докосна пулта и сондирането продължи оттам, откъдето бе прекъснало.

Корабът летеше над реката. Камъните бяха разположени на двадесетина метра един от друг. Корабът се спусна ниско над водната повърхност. Вдигна се пара.

Носът му докосна речния бряг. Двете двигателни капсули вдигнаха вой и тесният преден край на летящата чиния се заби в земята. Бавно потъна в пръстта и скалата и накрая навън останаха само задният му край и двигателят. Корабът се залюля и разшири издълбаната кухина. Топлината от повърхността му топеше варовика и образуваше пещера. Накрая корабът се измъкна от огромната дупка и кацна на брега.

В предната му част се отвори люк и оттам слязоха мъж и жена в черни гащеризони. Вдигнаха лица към дъжда и оставиха свежата вода да се стича по телата им. Жената беше точно копие на Дънкан, само че по-млада. Мъжът бе среден на ръст, добре сложен — същият от предишните образи.

Жената вдигна ръце и затанцува под дъжда. Мъжът с лека усмивка я погледа известно време, после отвори люка на товарния отсек и извади някакъв вързоп. Вътре имаше червена мрежа. Той я занесе в задния край на кораба и уви с нея едната двигателна капсула. Върна се при товарния отсек и взе подобен вързоп. След като покри и другата капсула, свърза двете с проводници.

Докато вадеше трети вързоп, жената най-после спря да танцува и отиде при него. Двамата безмълвно покриха целия кораб с червена мрежа. Жената се покатери по корпуса и скочи на брега. Мъжът влезе в кабината.

Корабът отново се издигна над равнината. Тракторният лъч повлече камъните и ги спусна над изкопаната пещера. Два бяха изправени, дълбоко забити в земята, докато третият бе поставен хоризонтално отгоре им.

Летящата чиния внимателно се вмъкна в отвора, без да докосва монолитите. След дългото пътуване тя най-после намери покой.

Екранът потъмня.

И Гарлин отново накара кивота на завета да продължи сондирането.

Застанала в равнината, жената наблюдаваше камъните. От единия започна да се вдига пара. Това продължи няколко минути. После тя пристъпи напред към левия камък, върху който се появиха очертания на врата. Тя се отвори и мъжът излезе навън с голяма раница на гръб и втора в ръце. Порталът се затвори и очертанията му изчезнаха. Двамата се вторачиха в структурата, след това мъжът подаде на жената раницата, която носеше, посочи с ръка и двамата тръгнаха.

Екранът угасна.

Корабът наистина се намираше на Земята — заровен. Но къде точно бяха тези странни камъни? Роякът все още не ги бе открил.

Връх Еверест

Търкот сляпо следваше браздата в снега, която бяха направили тюлените и по която се бяха изкачили двамата с Муалама. Стигна до трупа на Морис и спря за миг — взря се в замръзналата кръв и обезобразеното тяло на лекаря. Посветил се на спасяването на хората, той беше дал живота си, за да може Търкот да стигне до меча. Майк коленичи до трупа, извади герба на спецчастите от канадката си и го постави на гърдите му.

— De opresso liber — каза той и се изправи. „За освобождаване на угнетените“. Девизът на спецчастите. Осъзна, че думите идеално подхождат за войната, която водеше срещу извънземните. Докато стоеше до мъртвеца, го обзеха угризения. Едва не се беше отказал. Застана мирно и отдаде чест. Остана в тази поза няколко секунди, след това отпусна ръката си. Обърна се и погледна надолу.

После продължи пътя си с нови сили и стигна до труповете на двамата алпинисти, замръзнали в снега. Бяха умрели преди години в напразен опит да се изкачат на върха. Търкот ги погледна и се зачуди защо хората дават живота си за такова егоистично начинание. За слава ли? Докато се бореше с аирлианците и техните слуги през последните няколко месеца, не се беше замислял как другите разумни видове възприемат хората. „Освен физическия вид по какво се различаваме от аирлианците?“ И това го върна към същия въпрос, който си бе задал в самото начало: защо аирлианците бяха дошли на Земята? Какво искаха от планетата и човечеството? Бяха имали много възможности да изтребят човека, ала не го бяха направили. Всъщност изглеждаше, че двете фракции на аирлианците са направили всичко възможно да спасят хората.

Поклати глава. Мозъкът му бе прекалено изтощен и жаден за кислород, за да навлиза в такива въпроси. Той отсече с пикела катераческото въже от раницата на единия алпинист и с огромно усилие го провря през ремъците на двата трупа, после хвърли края му по южния склон, където беше летящата чиния. Тъй като труповете бяха замръзнали за планината, Търкот бе сигурен, че са достатъчно стабилна опора. Погледна надолу. Краят на въжето висеше над извънземния кораб.

Уви въжето около една халка на ремъците си и се обърна с гръб към бездната от южната страна на хребета. Оттласна се и се заспуска към златистия кораб. Блъсна се в склона, но дебелите му дрехи омекотиха удара, а и тялото му бе прекалено вцепенено, за да изпита болка. Сви колене към гърдите си, отпусна цялата си тежест върху въжето и скочи напред.

Когато стъпи върху летящата чиния, коленете му се подгънаха, и той падна. Остана неподвижен няколко секунди, като напразно се опитваше да си поеме дъх. С огромно усилие освободи въжето от халката, запълзя към отворения люк и се свлече вътре. Нямаше сили да се покатери по стълбичката и да затвори люка. Вмъкна се на пилотската седалка и се зае с пулта.

Летящата чиния се разтърси и завибрира, ала не помръдна от мястото си. Търкот се наведе над пулта. Не приемаше поражението. Ледът се пропука и корабът съвсем бавно започна да се откъсва от Еверест. После с рязко раздрусване се освободи. Той го насочи към мястото, откъдето бе дошъл.

Пред него се извисяваше величественият северен склон на Еверест. Въпреки изтощението си той не можеше да не се възхити на планината. Върхът се издигаше на няма и десетина метра от него.

Търкот задъхано насочи предния край към тясната пещера, в която лежеше ножницата. Когато корабът се допря до планината, той се покатери по стълбичката, излезе от люка и внимателно запристъпва по корпуса. После прескочи върху скалния перваз. С помощта на пикела изрови ножницата от ледения й гроб, върна се в кораба и я остави до себе си, без да прибира меча в нея.

След това издигна летящата чиния, обърна предния й край на югозапад и надолу и се понесе надалеч от мястото, където почиваха хората, провалили се в опита си да завоюват върха.

Протегна треперещата си ръка към микрофона на сателитната радиостанция и изхърка:

— Тук Търкот.

Не получи отговор.

— Тук Търкот.

Разнесе се пращене, после се чу развълнуваният глас на Куин.

— Шефе! Къде си?

— В летящата чиния. Спускам се.

— Слава Богу! Мислехме те за мъртъв.

— Какво стана? — попита той. — Великденският остров? Циан Лин?

— Щитовете и на двете места са свалени. Доколкото можем да преценим, като проследяваме корабите им, Сянката на Аспазия и Артад бягат.

— Къде? — попита Търкот.

— Не знаем. Артад се насочва на югозапад, а Сянката на Аспазия — на запад през Тихия океан.

— Дънкан?

— Няма данни за местонахождението й.

„Победата е бягство“. Тази мисъл неканена изникна в ума му и той разбра, че я е чул от някого. От някой важен за него човек. Разнесоха се викове.

— Кинкейд е тук — каза Куин. — Казва, че трябвало да ти съобщи нещо.

Горният люк беше отворен и Търкот усещаше повишаването на количеството кислород, докато се спускаше към Индия. Слънцето нахлуваше през корпуса и го огряваше. В кораба сигурно вече бе около нулата, ала той започваше да се чувства като в пещ. Навалелият сняг се топеше и образуваше локви по пода.

— Майк, аз съм Лари Кинкейд.

— Казвай.

— Става дума за Марс. За конструкцията, която аирлианците от Сидония строят на Монс Олимпус. Разбрах какво е. Някакъв предавател и приемник. Адски голям. Предполагам, че е предназначен за междузвездни комуникации. Навярно със свръхсветлинна скорост. Не съм сигурен каква техника имат в района. Смятаме, че корабът-майка развива свръхсветлинна скорост, следователно трябва да допуснем същото за комуникациите им. Мисля, че са имали такава конструкция в Сидония, но е била унищожена много отдавна. Сега я възстановяват на Монс Олимпус.

Думите отекнаха в ума на Търкот — несвързан хаос в продължение на няколко секунди преди мозайката да се подреди.

— Ясно. — Смисълът на казаното най-после стигна до съзнанието му. — Спечелихме битката за Земята. Но ако Артад стигне до Марс и прати съобщение на своя народ, може да изгубим всичко.

Не получи отговор.

Погледна зелените поля, които се носеха под него. Виеше му се свят. И му беше топло. Тялото му гореше. Пригади му се и той се обърна настрани, за да повърне, ала от гърлото му не излезе нищо. Не си спомняше кога за последен път е ял. Прекалено дълго бе оцелял с прекалено малко. Сега беше зашеметен от прекомерните количества кислород и топлина.

— Трябва веднъж завинаги да сложим край на това — измърмори той, пусна микрофона и припадна.

БЛИЗКОТО МИНАЛО

4.

Околността на езерото Грум, Невада

1942 г.

Докато пазеше равновесие в откритото купе на джипа и стискаше петдесеткалибровата картечница М-2, агентът от УСО си представяше, че е в Северна Африка и пътува в пустинята по следите на Ромеловия Африкански корпус. Предпочиташе да не мисли за това, че картечницата не е заредена.

Шофьорът, специален агент Кавана, правеше всичко възможно да не обръща внимание на по-младия си партньор. Но когато въпреки постоянния вой на вятъра го чу да имитира тракане на картечница с уста, удари спирачки и младежът болезнено блъсна гърдите си в оръжието. Кавана намали и спря. Слезе, отдалечи се на три метра, извади компаса си и провери картата. Искаше да се увери, че ще намерят обратния път.

Намираха се на северозапад от новосъздадената военновъздушна база „Нелис“ и се движеха след облак прах на няколко километра пред тях. Следяха немския агент от Ню Йорк, с влак до Солт Лейк Сити и после с кола до този район, а сега с джип в пустинята. Кавана не можеше да си представи какво прави на това затънтено място немецът, но имаха заповед от самия Донован — Дивия Бил.

УСО — Управление за стратегически операции — беше нова организация, създадена в резултат на войната по подобие на британската ССО, Службата за специални операции, която вършеше черната работа. Шефът на УСО Донован бе казал на Кавана, че британците са им съобщили датата и часа на пристигане на немския агент в Ню Йорк, но че не се знаело каква е задачата му.

— Крамър! — извика Кавана.

Младежът разтриваше гърдите си.

— Какво?

— Ела да погледнеш.

Крамър неохотно остави картечницата и слезе от джипа.

— Какво има?

Кавана просто му показа компаса.

— Виж.

Специалният агент сподави презрителната си въздишка.

— Слънцето е там. Север е натам. — Той посочи натам, накъдето сочеше стрелката на компаса — на сто и осемдесет градуса от севера.

— Наблизо трябва да има голямо находище на руда — каза Крамър.

Кавана се огледа, после погледна картата. Намираха се в пресъхнало езеро, обозначено на картата като „езерото Грум“. Компасът сочеше планината на юг.

Кавана избърса потта от лицето си и полепналите по кожата му песъчинки. И двамата бяха изгорели от слънцето и изтощени. И подсъзнателно изпитваха угризение, че не са на фронта, било то в Тихия или Атлантическия океан. Когато постъпи в УСО, Кавана си представяше как го спускат с парашут в Европа, за да действа в тила на врага, а не как се друса с джип из пустинята в Невада. Погледна си часовника, после се върна при колата и вдигна слушалките на радиостанцията, за да се свърже с „Нелис“.

Чу остро пращене. Изруга и настрои честотата. Отново опита, ала със същия резултат. Превключи на алтернативната честота, но без успех. Погледна планината на юг. Взе бинокъла си и го фокусира. Не можеше да различи автомобила на немеца, но виждаше облака прах, който вдигаше. Право към планината.

— Да тръгваме.

Скочиха в джипа и Кавана потегли напред, като поддържаше ниска скорост, за да не вдига прекалено много прах. И намали още повече, когато облакът пред тях изчезна. В подножието на планината. И спря джипа.

— Сега пък какво има? — попита Крамър.

— Ще изчакаме малко — поради липса на по-добър план, отвърна Кавана.

— Какво прави тук тоя тип, по дяволите?

Специалният агент сви рамене. „Нелис“ се намираше наблизо — голяма авиобаза, но доколкото той знаеше, тук нямаше нищо. Взе бинокъла, но бе прекалено далеч, за да различи нещо.

Крамър въртеше картечницата и обстрелваше въображаем противник. Кавана се зачуди как младежът е успял да попадне в УСО. Сепна се, когато над пустинята изтътна мощна експлозия. Отново погледна през бинокъла и видя, че облакът прах се приближава откъм по-ниската страна на планината.

Специалният агент запали двигателя, включи на скорост и едва не събори Крамър от задната седалка, когато настъпи газта. Опитваше се да разбере какво е намислил немецът, ала нямаше абсолютно никакви податки.

Мина между два големи камъка и спря, забелязал покритата с прах кола на немеца и на десетина метра над нея, на планинския склон, взривена скала — мястото на експлозията. От един скален перваз висеше въже, но не се виждаше какво има над самия перваз.

Кавана се пресегна между брезентовите седалки, взе автомата си и вкара патрон в патронника. Руменото лице на Крамър бе пребледняло.

— Да вървим — заповяда Кавана.

Партньорът му взе своя томпсън и несръчно го зареди. Кавана преметна ремъка през рамото си и се хвана за въжето. Когато видя, че Крамър също премята на рамо оръжието си, специалният агент спря и каза:

— Прикривай ме, докато се покатеря на перваза, после аз ще те прикривам. Става ли?

Крамър кимна нервно, свали автомата си, отстъпи няколко крачки назад, вдигна приклада до рамото си и затвори едното си око. Кавана се поколеба — чудеше се дали не е по-добре Крамър да не го държи на мушка; после реши да се довери на резултатите от обучението в УСО, хвана въжето и започна да се катери.

Докато се катереше към перваза, обмисляше дилемата. Ако немецът го чакаше, с него беше свършено. Естествено после немецът щеше да се озове в капан, тъй като Крамър щеше да го чака долу до колата му. Спомни си думите на своя инструктор в Управлението: от много мислене човек става страхливец. Лесно бе да се каже в класната стая.

Изтегли се върху перваза, скочи на крака и колкото можеше по-бързо свали томпсъна от рамото си. Нямаше никого. Точно пред него тъмнееше отворената от взрива дупка. Той въздъхна и погледна през ръба. Крамър стоеше на мястото си с вдигнат нагоре автомат. Специалният агент му даде знак да се покатери.

Щом партньорът му се изправи до него, Кавана се запъти към отвора, насочил оръжието си напред. Долови позната миризма и разбра, че е като на сапьорния полигон по време на подготовката в УСО.

Колкото по-навътре навлизаше, толкова по-тъмно ставаше и той се замисли дали да не се върне при джипа за фенерче. После зърна пред себе си светлинка и продължи нататък.

Излезе в отворено пространство и незабавно видя немеца на десет метра от себе си с фенерче в ръка. Разглеждаше някакъв пулт.

— Не мърдай! — извика Кавана. И в същия момент от лявата му страна застана Крамър.

Немецът се извъртя, насочи лъча на фенерчето право към тях и ги заслепи. Показалецът на Кавана неуверено потрепери. Прозвуча изстрел и той натисна спусъка. Автоматът заподскача в ръцете му и четиридесет и пет калибровите куршуми полетяха към източника на светлината. Крамър последва примера му и двамата изпразниха пълнителите си за по-малко от четири секунди.

Улученият немец се блъсна в скалата, оплиска я с кръв и лъчът се насочи нагоре. Гърмежите отекваха от огромно разстояние, но отначало Кавана не забеляза това. Крамър понечи да тръгне напред, ала специалният агент го спря с ръка.

— Първо презареди.

Извадиха нови пълнители от раниците си, заредиха ги и вкараха патрони в патронниците.

— Прикривай ме — нареди Кавана и внимателно тръгна напред. Не се съмняваше, че немецът е мъртъв, но предпазливостта му бе втълпена по време на обучението.

Стигна до трупа, приклекна и вдигна фенерчето. Немецът наистина беше мъртъв — тежките куршуми бяха разкъсали плътта му и бяха натрошили костите му до такава степен, че бе почти неузнаваем. В неподвижната си длан стискаше люгер. В ножницата на колана му имаше кама.

Кавана преметна автомата на рамо и взе ножа. В края на ръкохватката от слонова кост бе оформено черепче. По дължината й бяха издълбани свастики и мълнии. Специалният агент познаваше този символ: СС, Schutzstaffel, оглавяван от Химлер. Завъртя ножа и разгледа стоманеното острие, върху което имаше надпис: Туле.

Обърна го от обратната страна. И там бе гравирана дума: Щайнер. Предположи, че това е името на убития. „Туле“ смътно му говореше нещо, но не се сещаше какво. Затъкна камата в пояса си и претърси трупа. Раница, цялата надупчена и окървавена. Кавана предпазливо я смъкна от гърба на мъртвеца.

Вътре имаше подвързан с кожа дневник и шест осветителни факела. Дневникът беше написан на език, който не разбираше — със сигурност не бе немски, — затова го пъхна подмишница и извади един от факлите. Разкъса го и го възпламени.

— Божичко! — възкликна Крамър и Кавана се сепна. Обърна се, погледна към пещерата и видя каква е причината. Неволно отстъпи назад, защото пращящият факел осветяваше черен кораб, поставен върху подпори. Не се виждаше къде свършва — беше много дълъг.

— Какво е това, по дяволите? — попита Крамър.

Кавана мъчително преглътна в опит да възвърне дар слово, ала устата му бе суха като пустинята навън.

— Картата — изфъфли накрая той.

— Какво?

— Картата — повтори Кавана. — Къде сме? Какво е посочено на картата?

Крамър разгърна картата на планинската верига Нелис, която им бяха дали в базата, прокара показалец по нея и спря.

— Това е учебна зона. Има само номер. Зона петдесет и едно.

НАСТОЯЩЕТО

5.

Марс

През 1999 г. НАСА изстреля Марсианската орбитална климатична станция. Официалната задача бе да се прати сателит в орбита за една обиколка на Марс около слънцето, равна на две земни години, с цел изучаване на атмосферните условия на Червената планета.

Това беше лъжа.

Когато орбиталната станция се приближи до Марс, връзката прекъсна. Според даденото от НАСА обяснение проблемът бил в обмена на данни между орбиталния екип в Колорадо и навигационния екип в Калифорния по време на подготвителните фази на полета. Според официалния доклад единият екип използвал английски мерни единици, а другият — метрични. Поради тази грешка орбиталната станция се блъснала в повърхността на планетата, вместо да влезе в стабилна орбита. Доста странна и елементарна грешка за учени, ако бе истина. Това обаче също беше лъжа.

Всъщност проектът „Марсианска орбитална климатична станция“ бе разработен от „Меджик-12“. Неговата строго секретна задача беше да прелети над марсианския район Сидония и внимателно да го проучи със свръхмодерна техника за наблюдение. Сидония винаги бе привличала вниманието на земните астрономи поради няколкото очевидни аномалии, които изглеждаха прекалено линейни и симетрични, за да са естествени образувания. Първата беше възвишението, наречено „Лицето“, поради неестествената си форма, наподобяваща грамадно лице върху повърхността на планетата. Образуванието имаше дължина два и половина километра, широчина два километра и височина петстотин метра. Второто бе голяма пирамида недалеч от Лицето. Третото беше Крепостта — четири прави линии като стени около черен вътрешен двор.

Учените от НАСА години наред се бяха присмивали на всеки, който обявяваше тези обекти за нещо друго освен за естествени образувания. В същото време изглеждаше странно, че нито един от всевъзможните сателити, изстреляни за проучване на Четвъртата планета, не бе успял да прелети над тях, за да ги разгледа по-добре. Докато официалните изявления на НАСА показваха, че нито един кораб не е бил програмиран с подобна орбита, всъщност такава задача бяха имали няколко спътника като Марсианската орбитална климатична станция.

По време на първите полети на „Вайкинг“ на повърхността на планетата бяха спуснати два всъдехода, но далеч от Сидония. Сондата на „Патфайндър“ също кацна далеч от обекта. Мнозина наблюдатели смятаха, че НАСА нарочно се опитва да избегне получаването на по-точни сведения за Сидония. И бяха наполовина прави. НАСА наистина нарочно бе избегнала Сидония с „Вайкинг“ и „Патфайндър“. Причината обаче се криеше в това, че първият опит на „Меджик-12“ да проучи по-подробно Сидония през 1975 година с помощта на прототипа на спътника „Вайкинг“ и неговия всъдеход беше завършил със загубата им при влизане в орбита около Марс. Комисията смяташе, че това не е случайно, но изчака почти двадесет и пет години преди да повтори опита с Марсианската орбитална климатична станция, като се надяваше, че по-високата орбита може да я защити. И отново се провали.

Руският отдел IV, аналогът на „Меджик-12“, също се бе опитвал да проучи обекта. От края на 60-те години на XX век руснаците бяха изстреляли към Марс десет сателита. Два избухнаха при излитането. Връзката с други два беше прекъсната и не успяха да ги извадят от междинна орбита около Земята, за да ги насочат към Червената планета. Два се бяха отклонили от Марс поради повреда в насочващите системи и навярно все още се отдалечаваха от Слънчевата система. Три сателита влязоха в орбита около Марс, ала скоро престанаха да предават данни. Единственият спътник, който бяха успели да насочат към Сидония, бе започнал да излъчва изключително странна информация преди връзката също да прекъсне.

Руснаците предполагаха, че провалените космически полети са саботирани от очакващите или от водачите от Мисията. Поради липсата на данни от Марс те можеха само да се досещат, че в Сидония има някакъв защитен механизъм, който унищожава приближилите се спътници.

Истинският характер на Сидония се разкри едва след началото на настоящата война с извънземните, когато Аспазия и неговите привърженици излязоха от хилядолетния си криогенен сън, задействаха скритите си под Крепостта бойни нокти и полетяха към Земята, оставяйки в базата символичен гарнизон. Когато Търкот унищожи този флот, като постави клопка в кораба-майка, аирлианците на Марс бяха откъснати от своите, но не останаха със скръстени ръце.

Те пратиха малка армия роботи от Сидония на Монс Олимпус, докато други роботи проникнаха в Лицето и събраха металните части от останките.

Роботите на Монс Олимпус започнаха най-грандиозния строеж в Слънчевата система, като построиха рампа през високия шест и половина километра насип около планината. След като си осигуриха достъп, те продължиха нагоре по полегатия склон и стигнаха до място точно под върха на угасналия вулкан. Там изкопаха дълбока полусферична яма и я обградиха с решетка от черен метал. На три места изляха основи на грамадни кули и две от тях вече бяха построени.

Когато Яков използва главния пазител, за да изключи сидонийския, който контролираше роботите, конструкцията вече беше завършена и бяха издигнати две от трите кули. Третата се издигаше на повече от осемстотин метра в рядката марсианска атмосфера, но й оставаха още двеста метра.

Без помощта на роботите оцелелите аирлианци имаха само една възможност — да довършат последната кула и да ориентират предавателя ръчно. Бяха ремонтирани и задействани всъдеходите, които отдавна събираха прах в подземния гараж. Бяха проверени и тествани скафандри и подвижни модули.

Осем часа след изключването на пазителя към Монс Олимпус потегли конвой от двадесет коли с шестдесет аирлианци от Сидония, които отиваха да довършат предавателя.

Въздушното пространство на Иран

Някой силно тропаше на вратата.

Майк Търкот отвори очи. На хиляда и петстотин метра над пустинята към него с осемстотин километра в час се носеше изтребител и го обстрелваше с картечница. Куршумите рикошираха от корпуса на летящата чиния. Тъкмо тяхното тропане го беше свестило. Той проследи с поглед самолета, който профуча съвсем близо край неговия кораб. Ирански обозначения. Това поне му даде представа къде се е намирал, когато бе изгубил съзнание. Освен тропането куршумите очевидно не оказваха никакво въздействие върху корпуса на извънземния съд.

Търкот поклати глава и незабавно съжали, защото слепоочията му болезнено запулсираха. Краят на действието на кръвния допинг и амфетамините, които бе взел, за да оцелее на Еверест, се оказваше също толкова мъчителен, колкото и самото изкачване на планината. Поне не му беше студено — тялото му се обливаше в пот под дебелите дрехи. Той се разсъблече. И видя проблясък на метал.

Обърна се, протегна ръка към меча, който лежеше до седалката в центъра на летящата чиния, и стисна ръкохватката. Връхлетяха го късчета от действителността и непосредственото минало. Екскалибур. Легендарен меч, създаден от извънземни. Ключ за главния пазител, скрит от много поколения на почти недостъпния северен склон на Еверест.

Това му подсказа защо е бил там и накъде се е насочил. Към главния пазител. При Яков — руснакът навярно беше проникнал във втория кораб-майка, известен като Ноев ковчег, и бе открил извънземния компютър. Търкот за миг затвори очи и си представи тази част от света. Турция се намираше на северозапад от Иран. А Арарат беше в Източна Турция.

Изтребителят отново се приближаваше, този път от другата страна. Летящата чиния увеличи скоростта си и с лекота се отдалечи от него с над три хиляди километра в час. Иранският самолет изостана.

Търкот взе микрофона и го включи.

— Куин, тук Търкот. Край.

Отговори му развълнуван загрижен глас.

— Божичко, майоре, мислехме, че пак сме те изгубили. Просто изчезна от ефира.

— Имате ли връзка с Яков?

— Не. Не сме получавали съобщения от него, нито от никой друг от Делта. Засякох разузнавателни сведения на Службата за национална сигурност, които показват, че около Арарат има сериозно военно раздвижване. Мисля, че не сме единствените, които търсим кивота и главния пазител. За щастие, изглежда, че Яков пръв е стигнал до него.

Което означаваше, че Арарат — и корабът-майка и главният пазител — още не е в сигурни ръце.

— Знаем ли нещо за Дънкан?

— Не много повече от преди — призна Куин. — Проверих и не открих признаци за друг „Меджик-12“. Никой не знае кой е отвлякъл Дънкан, но мисля, че не е държавна институция.

— Насочвам се към Арарат — каза Търкот. — Искам да видя в какво се е забъркал Яков. Продължавай да търсиш Дънкан. Трябва да установим каква е нейната история. Зад всичко това се крие нещо, което още не ни е известно.

Планината Арарат, Турция

Яков отстъпи назад от главния пазител, препъна се в тясната платформа на червената пирамида и едва не падна. Запремигва и се върна в действителността от света, който му бе показал пазителят.

Усмихна се триумфално. Беше изключил пазителите на Великденския остров, Циан Лин и Сидония. Сега проклетите извънземни — и двете страни — бяха лишени от най-голямото си преимущество.

През по-голямата част от живота си Яков бе работил в Четвърти отдел, тайната съветска организация, която се беше опитвала да следи извънземните и техните слуги също като американския „Меджик-12“. Тази задача беше опасна. Яков много добре си спомняше как бе влязъл в разрушената база на Четвърти отдел на далечния остров Новая Земля и беше видял труповете на другарите си, убити от очакващите аирлианци — хуманоидни клонинги, които хилядолетия бяха чакали прераждането на Артад. Бяха го направили, за да вземат нещо от архивите на Отдела. Днес им го бе върнал тъпкано.

Намираше се дълбоко в кораба-майка, в идеално кръглото помещение на главния пазител. Беше се изолирал от останалата част на кораба, тъй като на борда бяха войниците на Артад, които едва не го бяха пленили преди активирането на главния пазител. Корабът-майка беше погребан в дълбока пещера в Арарат, скрит в продължение на повече от десет хиляди години.

Яков чу пращене, бръкна в джоба си и извади сатфона.

— Да?

— Тук Куин. Търкот идва към теб.

— И как ще стигне до мен?

— Не знам. Можеш ли да преместиш… — Не чу следващите думи на Куин, тъй като завъртя глава надясно, сепнат от отекналия в кораба грохот. След няколко секунди той се повтори. Яков остави телефона, опря длани върху главния пазител и влезе в контакт с компютъра. Анализира връхлетелия го порой от образи и потърси някаква информация за настоящото състояние на кораба-майка. Увеличи няколко вътрешни изгледа, докато получи картина, предавана от монитор в пещерата. В този момент отекна трети грохот.

Отначало не виждаше нищо, ала после забеляза, че скобата на един от бойните нокти се отваря и се прибира в гнездото си в носа на кораба. Разнесе се нов екот. Напомнящият на рапира съд се отдалечи от кораба-майка и се издигна на няколко метра. Яков се опита да се свърже с него чрез пазителя, но не успя. Кортадите сигурно бяха прекъснали контрола на главния пазител над бойния му кораб.

Но нали те все още бяха затворени в пещерата…

В този момент от носа на нокътя се стрелна златен лъч и удари скалната стена.

Търкот погледна надолу към Арарат и забеляза все още димящите останки от бронирани коли в подножието на планината. Видя и танкове и бронетранспортьори по пътищата наоколо. Във въздуха се носеха няколко хеликоптера с турски обозначения, но той не им обърна внимание.

Куин му бе дал координатите на пещерата на кораба-майка и Търкот насочи летящата чиния натам по клисурата Ахора. Когато се приближи до осемстотинметровата скала, рязко намали скоростта, защото тя избухна навън с гръмовен рев.

Камък, голям колкото автомобил, се удари в левия борд на летящата чиния и я завъртя. Търкот стисна щурвала с две ръце, спря въртенето и я хоризонтира. Точно в този миг от току-що пробитата дупка се показа острият нос на нокътя.

Търкот задържа летящата чиния на място, докато целият двестаметров извънземен кораб излезе навън. Той имаше същия черен метален корпус като на кораба-майка и широчината на основата му бе тридесет метра. Щом се измъкна от планината, нокътят зави на изток и бързо се отдалечи.

Търкот включи радиостанцията.

— Куин, тук Търкот. От Арарат току-що излезе нокът и се насочи на изток. Искам да се свържеш с космическото командване и да им кажеш да го проследят. Край.

— Ясно — отвърна Куин.

Майорът натисна щурвала напред, влезе в пещерата и видя кораба-майка, отчасти затрупан с камъни. Другите нокти бяха по местата си — само едно от леглата бе празно.

Яков „видя“ летящата чиния да влиза през току-що взривената от нокътя дупка, свърза се с контролния пулт на кораба-майка и отвори люка на един от трюмовете недалеч от кабината, в която се намираше. После тръгна към изхода на кръглото помещение.

Търкот видя люка да се отваря и насочи летящата чиния натам. Влезе в кораба-майка и люкът се затвори след него. Той кацна и разкопча ремъците си. Взе Екскалибур в едната си ръка и МП-5 в другата, покатери се по стълбичката и скочи от кораба.

Трюмът беше празен. Само по пода имаше пръснати тук-там останки. Той се приближи до най-близката купчина. Натрошени пръстени гърнета и кожен сандал. Много стари. Намръщи се и се зачуди как са се озовали тук. Отвори се врата и Търкот се усмихна, когато видя грамадната фигура на Яков да запълва касата.

— Приятелю! — извика руснакът, пристъпи напред, разтвори обятията си и Търкот се остави да потъне в прегръдката му.

Яков го пусна и се отдръпна назад. Видя меча.

— Екскалибур?

Търкот кимна утвърдително.

— Глупав въпрос — каза Яков. — Ако не беше в теб, нямаше да мога да постигна всичко това. — Усмивката му стана още по-широка. — Най-после победихме гадовете.

— Кой беше в нокътя? — попита Търкот.

Яков се изплю.

— Аирлианци. Предполагам, че са от Циан Лин, тъй като с тях имаше китайски войници. Дойдоха да вземат главния пазител, обаче ние ги изпреварихме.

— Къде са другите?

Усмивката на Яков се стопи.

— Всички са мъртви. Аирлианците и китайците за малко да ни победят. Мнозина храбреци дадоха живота си.

Още жертви. Търкот бе изгубил броя на загиналите в битките за контрол над артефактите на аирлианците. Той мислено обеща на хората, които бяха дали живота си, че щом войната приключи, ще се погрижи наследството на аирлианците никога повече да не се изправя на пътя на човешката раса.

— Има един проблем — каза майорът.

— Винаги има проблем — изсумтя Яков. — Руснаците още от малки се научават да приемат това. Какъв е този нов проблем?

— Аирлианците на Марс строят на Монс Олимпус нещо, което според Кинкейд е комуникационно средство. Той смята, че още не е завършено, но оставало малко.

Яков обмисли тази информация.

— Така. Ако Артад се качи на онзи нокът и стигне на Марс, и завършат предавателя, той ще може да се свърже с родния си свят и да повика още аирлианци.

— Да.

— Това наистина е проблем — призна руснакът.

На Търкот му прималя и той залитна. Яков го хвана за рамото.

— Добре ли си?

Майорът прокара длан по челото си и усети, че се е изпотил. Целият гореше.

— Просто съм малко замаян.

— Замаян ли?

— От прекалено голямата разлика във височината и температурата — поясни Търкот. — Къде е главният пазител?

Яков му даде знак да го последва, обърна се и закрачи по коридора, като внимаваше да не се отдалечава много от него.

— Ами Сянката на Аспазия и Граалът?

— Нановирусът е дезактивиран — отвърна Търкот.

— Знам. Аз изключих пазителя, с който го контролираше. Всички вторични пазители са изключени, включително марсианският. Това би трябвало да забави строителството.

— Моят флот си възвърна контрола над двете изгубени спецчасти. Обединеният флот се насочва към Великденския остров. Без пазителя Сянката на Аспазия няма щит и почти няма енергия. Куин казва, че избягал от острова с летяща чиния, но го следят. Би трябвало да успеем да се справим с него и да си върнем Граала. Флотът може да спаси Кели Рейнолдс.

Яков се намръщи. Бяха стигнали вратата на помещението, в което се намираше главният пазител.

— Не бива да подценяваш Сянката на Аспазия. Той много отдавна е на Земята и се е сблъсквал с достатъчно препятствия. Освен това трябва да допуснем, че е пил от Граала и е безсмъртен. Ами водачите? Дори след изключването на пазителя от Великденския остров те са запазили полученото умствено програмиране. И съм сигурен, че по света са пръснати и други.

— Водачите са малко на брой — отвърна Търкот, спря на входа и погледна светещата червена пирамида. — Без нановируса техните възможности са ограничени. — Мислите му се насочиха към Лиза Дънкан, която също бе пила от Граала и после я бяха отвлекли. Все още не знаеше кои са похитителите й. — Получи ли някаква информация за местонахождението на Дънкан от това нещо?

— Не съм опитвал — каза Яков. — Бях зает с други неща. Ще проверя дали има сведения и за предавателя. — Руснакът прекоси трапа до пирамидата и опря длани върху стената й.

Търкот нямаше желание да се свързва с главния пазител. Беше докосвал обикновен пазител в тайната база в Дулче, където „Меджик-12“ провеждаха биоексперименти върху отвлечени хора. Прекият контакт между ума му и извънземната машина го изпълваше с отвращение.

— Нищо — съобщи Яков след десетина секунди. — Обаче е странно. — Все още със затворени очи, той се намръщи. — Изключително странно. Получавам образи, излъчени от другите пазители преди да ги изключа.

— Какви образи? — попита Търкот.

— Нещо в небето. Движещо се. Черно. Сферично тяло с шест израстъка. Някакъв космически кораб. — Яков замълча за миг, после продължи: — Избухва. Високо над безкрайна гора. А, виждал съм такава гора. Знам какво е това. — Той пусна главния пазител, отстъпи назад и се обърна към майора. — Спомняш ли си генерал Хемстад на Дяволския остров?

На Търкот му се струваше, че оперативната база на Мисията е била разрушена много отдавна, макар че всъщност това се бе случило сравнително скоро. Едва бяха осуетили опита на извънземните да изтребят човечеството със смъртоносен вирус.

— Да.

— Последните му думи преди да се самоубие бяха за Тунгуския район. През хиляда деветстотин и осма. Току-що видях експлозията. Била е причинена от кораба, който ти описах. Улучиха го с някакво енергийно оръжие.

— Аирлианско ли?

— Не. Прилича на човешко.

Търкот се развълнува.

— Какво оръжие? Кой го е създал?

— Мога да проверя дали пазителят е съхранил тази информация, но в момента е по-важно, че от този извънземен кораб е излетяла спасителна капсула — каза Яков. — Има оцелели.

— Какво общо има това с Лиза Дънкан?

— Главният пазител потвърждава, че не я е отвлякъл нито Артад, нито Сянката на Аспазия — поне техните пазители нямат информация по въпроса, а те бяха във връзка със своите компютри, докато не ги изключих. Ако се съди по наличните данни, тя е похитена от съществата, които са се спасили с капсулата.

— Кои са те?

— От Рояка.

Търкот настръхна. Спомни си сивото кълбо, което двамата с Яков бяха видели в архива на Четвърти отдел. То беше още по-отвратително от контакта с пазителя в Дулче.

— Къде са?

— Не знам. Дай да видим дали има още нещо.

Яков се опря на главния пазител и потърси още информация. Търкот се свърза с Куин и му каза да събере всички възможни сведения за Тунгуския район и случилото там през 1908 година, както и за оръжието, успяло да унищожи кораба на Рояка.

Без да отдръпва длани от пирамидата, руснакът завъртя глава и повика Търкот.

— Конструкцията, който строят на Марс, наистина е предавател. Малко е объркано, обаче останах с впечатлението, че чрез него сравнително бързо могат да се свържат с Аирлианската империя.

— Повече не ни е нужно — промълви майорът.

Яков се намръщи.

— Нещо става.

— Би могъл да си по-конкретен.

— В пещерата току-що влезе друга летяща чиния — поясни Яков. — Отваря се люк на друг хангар в предния край.

— Можеш ли да го спреш?

Яков поклати глава.

— Преди да си тръгнат, кортадите повредиха контролния център на кораба-майка и изолираха главния пазител от някои функции, за да могат да вземат нокътя. Корабът може да се управлява само от контролната зала.

— Кой е с летящата чиния? — попита Търкот и провери дали е заредил автомата си.

— Само Сянката на Аспазия има такава — отвърна Яков. — Освен ако някой не е откраднал кораб от Зона петдесет и едно.

Майорът разбра, че щом задава въпрос с толкова очевиден отговор, явно не е в най-блестящата си форма.

— Можеш ли да ме заведеш до хангара, който се е отворил?

Руснакът отдръпна ръце от главния пазител.

— Да. — Втурна се към изхода и зави надясно по главния коридор. Търкот го следваше по петите.

— Запомни, приятелю: ако е Сянката на Аспазия, значи е пил от Граала — каза през рамо Яков, докато тичаха по коридора.

— Ще видим дали е безсмъртен, след като му откъсна главата — измърмори Търкот, здраво стиснал в едната си ръка автомата и Екскалибур — в другата. По гърба му се стичаше пот. За миг очите му се замъглиха и той залитна, но зрението му се проясни също толкова внезапно, колкото се бе влошило, и майорът настигна Яков.

След шестстотин метра Яков рязко спря пред една врата, натисна панела отстрани на касата и вратата с плъзгане се отвори.

— Ето. — Търкот му подхвърли Екскалибур. Руснакът го хвана за дръжката и го погледна не особено въодушевено. — Аз влизам пръв.

— Много мило. С това нещо ли ще трябва да те прикривам? — Яков протегна меча пред себе си.

— По-добре е от нищо — отвърна Търкот и си спомни Синай, където Яков за последен път го беше прикривал. В резултат руснакът бе „убил“ Лиза Дънкан, опитвайки се да попречи на Сянката на Аспазия да открадне Граала. По онова време нито един от тях не знаеше, че тя е пила от граала и е безсмъртна. И никой не бе имал представа, че Дънкан не е такава, каквато изглежда.

Майорът се вмъкна в хангара и се огледа. Той беше широк стотина метра и дълбок петдесет. И празен — освен летящата чиния, която кацаше на двадесетина метра пред него. Търкот притисна приклада на автомата към рамото си и се прицели в горния люк. Усещаше, че Яков е точно зад него.

Люкът рязко се отвори и отвътре се измъкна някой. Той позна Сянката на Аспазия от Синай — само че имаше нова ръка на мястото на онази, която беше откъснал самият Търкот. И в нея държеше предмет, увит в плат.

— Не мърдай! — извика майорът.

Сянката на Аспазия мрачно се засмя, сякаш думите бяха изречени от хлебарка, която възнамерява да стъпче.

— Вие човеците определено сте упорити. И много досадни, меко казано. — Той се плъзна по корпуса на летящата чиния и широко разпери ръце. — От хилядолетия воювам сред вас, смрадливи хора. Започва да ми писва.

— И най-после изгуби — каза Търкот.

— Не. Не съм изгубил. Това е временно отстъпление. И Артад бяга, нали? Така че старата гражданска война свърши. Е, честито. — Сянката на Аспазия погледна Яков, забеляза меча в ръката му и отстъпи половин крачка назад преди да се овладее. — Предлагам ви размяна. — Той протегна напред увития в плат предмет. — Граала за Екскалибур. — После сбърчи лице, сякаш си спомняше нещо неприятно. — Веднъж вече съм правил такова предложение. Преди много години. На Сянката на Артад във формата на Артур.

— И той явно го е отхвърлил — отвърна Търкот.

— О, така беше — призна Сянката на Аспазия. — И Сянката на Артад — Артур — също като мен, беше по-умен и по-прозорлив от оригинала. Бяхме толкова близо до… — Той замълча за миг, като че ли внезапно осъзнал с кого разговаря. — О, всичко свърши с кръв и смърт, както винаги. Мерлин. Предполагаемият наблюдател. Беше много досаден. Поредният човек, който се намесва в непонятни за него неща. Като вас.

— Обаче тогава тези неща не бяха в мен — прибави Сянката на Аспазия и извади два камъка със свободната си ръка. — Тумим и урим. Граалът не действа без тях. — Той пристъпи напред. — Помислете. Предлагам ви безсмъртие.

— Ако ти дадем меча, ти ще контролираш главния пазител и другите пазители — заяви Търкот. — Предлагаш ни безсмъртие, за да живеем в свят, в който господстваш ти, така ли? Искаш толкова лесно да се откажем от всичко, което току-що спечелихме?

— Вие човеците ми омръзнахте — отвърна Сянката на Аспазия. — Омръзна ми и тази планета. — Той ненадейно смени темата. — На влизане в пещерата видях, че един от ноктите липсва. Предполагам, че са го взели кортадите на Артад и отиват да го приберат. Знаете ли накъде ще се насочи?

— На Марс. Монс Олимпус — каза Търкот.

Сянката на Аспазия се изненада.

— Отлично. Известно ли ви е защо отива там?

— Аирлианците в Сидония, които ти заряза, строят предавател.

— Внушително — призна Сянката на Аспазия. — За хора, естествено.

Показалецът на Търкот погали спусъка. Беше му омръзнало да се отнасят с него като с невежо дете.

— Артад отива там, за да се свърже с родния свят на аирлианците.

— Което отново ще постави тази планета под робството им — отвърна Сянката на Аспазия. — И ще я върне в предните редици на войната срещу Рояка.

— Какво се е случило с предишния предавател в Сидония? — попита Търкот.

— Унищожен е. А и не беше много мощен, само колкото да се свързва с най-близката база на флота, която сигурно вече не съществува. Предполагам също, че щом си правят труда да го строят на вулкан, са го проектирали достатъчно мощен, за да се свързва с родната им система.

— Ако все още съществува — подметна майорът.

Сянката на Аспазия се засмя.

— Те съществуват много по-отдавна, отколкото ще ги има човеците.

— Значи ти си бил предателят, а не той — каза Търкот.

Сянката на Аспазия току-що бе потвърдил подозренията на Кинкейд. В известен смисъл майорът се беше надявал Кинкейд да греши.

Сянката на Аспазия поклати глава.

— Аспазия беше предателят. Аз съм само Сянка. Не съм виновен за нещата, които е извършил той. Аз само си ги спомням. Вече не ме интересуват нито аирлианците, нито тяхната гражданска война. Нито човеците. Както и Артад, естествено. Кортадите са полицията на аирлианците, пратени са тук да открият защо е прекъснал връзките с родния свят.

— И защо?

— Няма значение.

— А какво те интересува? — попита Търкот.

— Собствената ми личност. — Сянката на Аспазия прибра камъните в джоба си. — Сега съм безсмъртен. Знаеш ли колко пъти съм умирал и съм се превъплъщавал през хилядолетията? Сега е моментът за… — Той пак се усмихна. — … За моя рай, така да се каже, наградата за всичките ми страдания. — Очите му изгубиха фокуса си. — Аз нося спомените на Аспазия за звездите и многобройните планети, които обикалят около тях. Това са невъобразими за вас чудеса, които искам да видя, места във вселената, които искам да посетя. Много по-хубави от тази скала, която наричате своя родина.

Търкот се зачуди защо Сянката на Аспазия се опитва да преговаря, щом е убеден в безсмъртието си. Естествено, от случилото се с Дънкан знаеше, че ако го застреля, съществото ще умре само за кратко. Доколкото имаше представа, безсмъртието не правеше Сянката на Аспазия нито неуязвим, нито по-силен.

— Задръжте си меча — сякаш прочел мислите му, каза накрая Сянката на Аспазия. — И главния пазител. Няма да са ви от голяма полза.

— А какво искаш? — попита Търкот. Зачуди се защо Сянката на Аспазия отначало беше толкова загрижен за меча, а сега той като че ли не го интересуваше. Дали Екскалибур имаше друго, по-голямо значение, отколкото като ключ за главния пазител? Дали съществото не се опитваше да отвлече вниманието им от него?

Сянката на Аспазия посочи надолу.

— Мога да напусна с кораба-майка тази планета, целия този район от вселената.

— Не.

Сянката на Аспазия остави Граала на пода.

— Вземете го. Вземете и тях. — Той пусна камъните върху плата.

— Не — повтори Търкот.

— И си задръжте ключа и главния пазител. Можем да ги разтоварим където пожелаете.

— Не.

— Дайте ми кораба-майка. Казвам ви, че ще си отида. Никога повече няма да ме видите.

— И ще активираш междузвездния двигател, който ще привлече тук Рояка — каза Търкот. Беше попречил на другия кораб-майка да избяга от Зона 51, за да предотврати тъкмо това. Спомни си как професор Нейбингър е разчел плочките роро от Великденския остров. Струваше му се много отдавна. Професорът също беше загинал. Бяха го убили в Китай. Всичко, свързано с аирлианците, вонеше на смърт и измама.

— А, Роякът — повтори Сянката на Аспазия. — Древният враг. Но тъй като изглежда, че всичко ти е ясно, ти естествено знаеш, че Роякът вече е тук.

— Знам — отвърна майорът. — В архива на Четвърти отдел видях един от труповете, открити в Тунгуския район. И убих пипалото, което беше в един от моите хора а Еверест.

Сянката на Аспазия за втори път се изненада.

— Интересно. Значи пак се раздвижва.

— Пак ли? — попита Търкот.

— Преди се опита да унищожи Екскалибур.

— Защо?

— За да лиши аирлианците от властта им тук, също както направихте вие с меча и главния пазител. Когато преследва целите си, той може да е много решителен.

— За малко да успее — отвърна Търкот. — Изглежда, нещо е оцеляло от експлозията в Тунгуския район през хиляда деветстотин и осма. Много отдавна. И вие с Артад, великите победители на човечеството, не сте направили нищо.

На лицето на Сянката на Аспазия вече нямаше и следа от усмивка. Той впери тъмните си очи в майора.

— Да. Нещо оцеля. Спасителна капсула. Без възможност за връзка с флота си. Следователно не представляваше заплаха и не притежаваше потенциал за опасност. Затова не направихме нищо. Всъщност, ако бяхме направили, вероятността от катастрофа щеше да е по-голяма. Роякът е много търпелив вид и не виждах причина да го тласкам към действие — неотдавнашните събития най-вероятно са изиграли тъкмо такава роля. Това се е случвало и преди — спасителна капсула на Рояка е кацала на Земята. Много отдавна. В Древен Египет, когато аирлианците направиха нещо — унищожиха разузнавателния кораб. И тогава пак не се случи нищо.

— Мисля, че той се е превърнал в заплаха — възрази Търкот. Дори не забелязваше, че е отпуснал автомата си. След всички сражения и отчаяно търсене на информация започваше да му се струва странно приятно, че е в състояние да разговаря с някой, който знае истината. Въпреки че това същество беше виновно за смъртта на милиони и спокойно щеше да го излъже, ако му изнасяше. Обзе го гняв и той отново вдигна оръжието. — Мисля, че е похитил моята приятелка доктор Дънкан. И е откраднал кивота на завета.

Сянката на Аспазия се намръщи, но лицето му веднага отново стана безизразно. Той разбра, че майорът го е забелязал.

— Стар спомен. Не мой. Странно е, че това пак съм аз. Роден съм с всички спомени на някой, който не съм аз, но който е формиран като мен. Който дори не е бил от същия вид. — Съществото се вторачи в Търкот. — Но ти може би разбираш това повече от другите.

Майорът не отговори.

— Обаче аз не съм Аспазия — каза накрая Сянката на Аспазия. — Не съм и човек. Имам човешко тяло, но съм живял стотици пъти. И сега съм безсмъртен.

— Като Лиза Дънкан — отвърна Търкот. — Защо я е отвлякъл Роякът?

— За да научи тайната на нейното безсмъртие и… — Сянката на Аспазия млъкна.

— И?

— Откъде идва и защо е дошла.

Търкот настръхна.

— Откъде идва ли?

— От коя планета.

Майорът чу ахването на Яков.

— Наистина сте адски невежи — отбеляза Сянката на Аспазия.

— Ще разменя кораба-майка срещу истината — заяви Търкот.

— Истината ли? — Сянката на Аспазия леко наклони глава, сякаш му беше смешно. — Какво е „истина“? Човешката истина ли? Истината на аирлианците? Моята истина? Истината за нещата в космоса? Дори Роякът си има истина. И знаеш ли, че всички те са различни? Няма еднакви истини. Истината е свързана единствено с възприятието, което е индивидуално и видово обусловено. На теб няма да ти хареса истината на Рояка, а те не се интересуват от истината на който и да било друг вид.

Сянката на Аспазия пристъпи към него.

— Ние с теб сме воювали в миналото. Много пъти. Знаеш ли тази истина?

— Лъжеш — заяви Търкот, но още докато отвръщаше, знаеше, че в известен смисъл греши. Думите на Сянката на Аспазия отекнаха в главата му и той разбра, че наистина е срещал този „човек“, както твърдеше той. Нима бе възможно? Не знаеше прекалено много неща. Щом миналото на Дънкан беше лъжа, какво оставаше за неговото? На какво се дължеше тази силна връзка с нея, ако никога не я бе срещал преди да му повери Зона 51? Нима спомените му за Мейн, за майка му и военната му кариера също бяха фалшиви, също като спомените на Дънкан за нейното семейство и минало? Сега разбираше смайването й, когато й бе разкрил лъжливата й история. Главата му щеше да се пръсне; сякаш бяха забили копие в тила му.

— Корабът-майка срещу истината — повтори Търкот. Обзе го раздразнение. Прекалено много игрички. Сянката на Аспазия можеше да го лъже просто за да го смути. Съществото не за пръв път се опитваше да приложи такава тактика.

— Сега лъжеш ти — очевидно прочел мислите му, каза Сянката на Аспазия. — Няма да направиш такава размяна. Думите ми са те накарали да се замислиш и смяташ да ме манипулираш с лъжа, но не си свикнал да го правиш и е почти смешно. — Той отново пристъпи напред. — Не знаеш дори собствената си истина, войнико.

— Какви ги говориш? — попита Търкот.

— Научил си, че Дънкан не е такава, каквато изглежда, нали?

— Да.

— Ти също.

— Вече го чух. Тогава ми кажи какъв съм.

Сянката на Аспазия поклати глава.

— Това не е моя работа. Двамата с руския ти приятел се справихте добре. Спасихте своя свят. Засега. Всъщност ще имате късмет, ако Артад наистина стигне до Марс, прати съобщение и доведе тук аирлианците. Те отново ще управляват, но и ще ви пазят от Рояка и други врагове сред звездите. По-малката злина.

Търкот сдържаше вихъра от въпроси и мисли, породени от думите на съществото, и се опитваше да се съсредоточи върху по-големия проблем.

— Ти каза, че Роякът не представлявал заплаха, защото нямал връзка със своите.

— Засега. Но мислѝ. Напрегни си ума. Артад отива на Марс. Къде мислиш, че ще иска да отиде и Роякът, който е попаднал тук? Ако прати съобщение на някой от флотовете си, вашата планета е обречена. Гибелта й ще е ужасна. Имам спомени от Аспазия за световете, които са били победени от Рояка. Още една причина да искам да си отида.

— Не бива да го слушаме, приятелю — най-после се обади Яков. — Той ни пълни главите с лъжи, за да ни обърка. Стара тактика.

Търкот се колебаеше. Знаеше, че не може да даде кораба-майка на Сянката на Аспазия. Знаеше също, че трябва да настигне Артад. Трябваше да предположи, че липсващият нокът ще се срещне с извънземния и после ще се насочи към Марс — часовникът тиктакаше.

— Защо не сключим съюз? — предложи Сянката на Аспазия.

Яков застана до Търкот.

— Не бива да го слушаме.

— Какъв параноичен руснак — подметна съществото. — Каква приятна изненада.

— Какъв съюз? — попита майорът.

— Ще ви помогна да спрете Артад и да унищожите предавателя на Марс.

— Как?

Сянката на Аспазия посочи надолу.

— С кораба-майка. Ще унищожим Артад и всички на Марс. Ще разрушим предавателя. Тази планетна система отново ще остане изолирана. После ще замина с кораба-майка. Няма да активирам междузвездния двигател в продължение на сто земни години. Дотогава ще съм се отдалечил достатъчно от вашата слънчева система и ако Роякът ме засече, няма да ме свърже с нея.

Гласът на Яков показваше, че не вярва на нито една негова дума.

— И ще чакаш сто години?!

— Чаках хиляди години, за да пия от Граала — отвърна Сянката на Аспазия. — Вече съм безсмъртен. Сто години не са нищо. Освен това в този кораб има хибернетични капсули. Времето изобщо няма да тече за мен.

— Не бива да го правим — заяви Яков.

— Предавателят не е завършен — каза Сянката на Аспазия. — Остава още съвсем малко. Смятате ли, че ще успеете да спрете Артад сами? Смятате ли, че ще настигнете неговия нокът и ще го победите със собствената му техника?

— През хиляда деветстотин и осма някой е унищожил кораб на Рояка — отвърна майорът.

— Просто късмет — рече Сянката на Аспазия.

— Съмнявам се — възрази Търкот. — Кой го е направил?

— Няма значение.

— Според мен има огромно значение, защото мисля, че е бил човек — с оръжие, което е изобретил сам. Нещо, което сме постигнали сами, без извънземна намеса.

— Ще ви дам Граала и камъните — без да обръща внимание на думите му, каза Сянката на Аспазия. — Можете да станете безсмъртни.

Търкот поклати глава.

— Защо смяташ, че безсмъртието ще е такова щастие? Планетата вече е свръхнаселена. Ако дадем на всички безсмъртие, ще настъпи екологична катастрофа. Ще се самоунищожим. В момента на Земята живеят повече хора, отколкото е имало през цялата история — това е най-неподходящият момент за безсмъртие. За двайсет години ще изчерпим всички полезни изкопаеми. А ако не дадем безсмъртието на всички, между безсмъртните и смъртните ще избухне война, каквато този свят никога не е виждал.

Сянката на Аспазия широко разпери ръце.

— Това не е мой проблем. Можеш да запазиш Граала и неговите свойства в тайна. Сподели я с неколцина избраници. Много ви бива в тайните. Това ще ти даде огромна власт. Ще си като бог — безсмъртен и притежаващ силата да даваш безсмъртието на други. Всички големи религии на тази планета се появиха пред очите ми и това лежи в основата на много от тях. Обещанието за вечен живот.

— И във възникването на кои от тях са участвали аирлианците или техните слуги? — попита Търкот.

Сянката на Аспазия лукаво се усмихна.

— Може би на няколко. Човеците са много лековерни. Особено когато им предлагаш да се избавят от нещо, от което се страхуват. А теб те е страх от смъртта, нали?

Търкот не обърна внимание на последните му думи.

— Което ме кара да се чудя защо аирлианците изобщо са донесли Граала тук. Просто като символ ли? Или за да го използват някой ден? И в такъв случай, кога? И на кого са щели да дадат безсмъртие?

— Сериозни въпроси — каза Сянката на Аспазия.

— Ами отговорите?

— Това не е моя работа — отвърна съществото.

— Грешен отговор — каза Търкот и натисна спусъка. Куршумът улучи Сянката на Аспазия в десния крак и го повали на пода.

— Какво правиш? — извика той и се опита да спре кръвта с ръце.

— Боли, нали? — Търкот се приближи с насочено напред оръжие. — Безсмъртието може би не е точно такова, каквото се предполага.

Сянката на Аспазия с усилие се изправи.

— Допускаш огромна грешка.

— Чао — каза майорът и повторно натисна спусъка. Този път го улучи точно между очите и Сянката на Аспазия политна назад, пръскайки струи кръв.

НАСТОЯЩЕТО

6.

Циан Лин, Китай

Танкове пъплеха по черния път между редиците разрушени статуи, които някога бяха бележили церемониалната алея до Циан Лин. Фигурите изобразяваха чуждите посланици, участвали в погребалната процесия на първия император Шъ Хуанджоу, управлявал от недалечния град Ксиан.

Камъните бяха обгорени и всички статуи бяха обезглавени. Първото се бе случило, когато сегашното китайско правителство беше взривило ядрена бомба в опит да унищожи могилната гробница и нейното съдържание, преди да се съюзи с Артад. Второто бе дело на вандали в древни времена.

Пътят лъкатушеше нагоре към планината Циан Лин. Тя се издигаше на височина над деветстотин метра и симетричните й склонове подсказваха дори на най-разсеяния наблюдател, че това не е естествено образувание. Циан Лин беше известна като най-голямата гробница на света, по-грамадна дори от Голямата пирамида в Гиза.

Скърцането на танковите вериги отекваше в склоновете, придружавано от свръхзвуковия рев на изтребител, който осигуряваше въздушно прикритие. Стената, която бе пазила Циан Лин и Артад, беше изчезнала — злокобен признак за китайските войници, които охраняваха обекта.

Отчаяните послания на Пекин до Артад бяха останали без отговор и след като Съединените щати бяха обявили победата си над Артад и Сянката на Аспазия, китайските управляващи изпаднаха в паника. Техните войски в Южна Корея бяха спрени от американските ядрени оръжия, а десантниците в Тайван бяха преследвани и унищожавани.

Очертаваше се разгром и Пекин искаше отговор от Артад. Съобщенията от Съединените щати не бяха окуражаващи, тъй като Щатите бяха възвърнали контрола си не само върху тихоокеанските си флотове, но и над построените от нановируса подводници и кораби.

Първият танк зави и спря точно пред разположения между два големи камъка вход. Върху двете скали имаше статуи на приклекнали тигри. Оръдието на танка беше насочено точно към двете крила на масивната бронзова врата, покрити с руническо писмо. Макар металът да бе почернял и огънат, вратата продължаваше да затваря входа. Малката дупка на височината на гърдите показваше мястото, откъдето бе влязъл Че Лу, ала оттогава вратата беше затворена и запечатана.

Оръдието изгърмя и снарядът улучи абсолютния център. Последваха го няколко високоексплозивни заряда, които окончателно разбиха вратата и я изтръгнаха от пантите.

Няколко бронетранспортьора се приближиха и спряха зад танка. Задните им рампи бяха спуснати и двете пехотни роти се насочиха към входа. Половината войници носеха фенери и ги включиха при влизането си в гробницата.

Озоваха се в голямо преддверие, чиито стени бяха покрити с пищни изображения. Оттам започваше тунел, който водеше надолу към дълбините на могилната гробница. Тунелът бе широк десет метра и прав като стрела.

Първите войници напредваха предпазливо, тъй като не знаеха какво да очакват. Стигнаха до място, от което под прав ъгъл се отклоняваха два коридора. Старшият офицер прати по-малки групи във всеки от тях.

Продължиха по главния тунел и на двадесет метра пред тях се появи мътна червена светлина. Той даде знак на хората си да спрат. Светлината промени формата си — от кръг се преобрази в двуметрова линия, докосваща пода. После се разшири и се превърна във фигура. Офицерът беше гледал видеозаписа, който Артад бе пратил на китайския парламент, затова видът на извънземния не го изненада. Яркочервените му очи се вторачиха в китаеца, продълговатите котешки зеници не издаваха никакви чувства.

Фигурата вдигна дясната си ръка. Пръстите й бяха свити в юмрук. След това вдигна другата си ръка с широко разтворена длан. А после удари с юмрука по дланта си.

В този момент дълбоко в главната пещера, където се съхраняваха провизиите и пазителският компютър на Артад, избухна аирлианско оръжие. Подобно на ядрена бомба, по-малко и по-компактно, но със същия опустошителен ефект. Експлозията изгори хората в тунелите, после взриви самата могилна гробница и осея района в радиус от осемдесет километра с останки. Там, където се бе издигала деветстотинметровата могила, остана само зейнала яма.

Пекин най-после получи отговор от Артад.

Великденският остров

Към Великденския остров на голяма височина летяха четири F-14. Когато се приближиха, забелязаха, че непрозрачният щит, който пазеше острова, е изчезнал. Два от изтребителите останаха на същата височина, за да осигуряват прикритие, другите два се спуснаха и прелетяха над международното летище.

Пистите бяха покрити с хиляди моряци и морски пехотинци, които ръкомахаха като луди и радостно подскачаха при вида на самолетите. Пилотът на първия изтребител съобщи на приближаващия се американски флот и следващите го самолети, че пътят е чист, и продължи да кръжи на средна височина.

Великденският остров има площ едва четиристотин и четиридесет квадратни километра, самотна точица насред Южния Пасифик. Над него се издигат три вулкана, които са причина за триъгълната му форма. Отдавна спящите вулкани са заобиколени от фигурите, с които бе известен островът преди откриването на скрития там пазителски компютър: осемстотинте моаи (статуи). До този момент беше загадка защо островитяните са положили толкова усилия не само да издялат статуите от мекия вулканичен туф на кратера Рано Рараку, но и да ги пренесат на брега и да ги изправят с лице към морето. Днес бе ясно, че фигурите са били предупреждение за всеки, който минава край острова, да не се приближава.

Не бяха обърнали внимание на предупреждението.

По-малко от пет минути след прелитането на изтребителите пристигнаха осем транспортни самолета С-2А „Грейхаунд“ от самолетоносачите „Кенеди“, „Стенис“ и „Уошингтън“. Един по един те кацнаха на пистата и спряха пред главния терминал. Лекарите и другите военнослужещи бяха посрещнати от хилядите, които някога бяха под робството на нановируса и пазителя.

Специално подразделение се насочи към тунела, изкопан от ККИООН — Комисията за контрол на извънземните към Обединените нации — в Рано Кау, един от трите вулкана на острова. Тунелът водеше до камерите, от които за кратко беше управлявал Сянката на Аспазия и в които преди хилядолетия бе скрит пазителски компютър.

Подразделението завари камерите празни — само една съсухрена фигура бе просната на пода до тъмната пирамида. Отначало помислиха, че са открили труп, но един от лекарите провери със стетоскоп и смаяно чу съвсем слаба сърдечна дейност. Той бързо нареди хора с носилка да изнесат тялото на повърхността и предупреди един от самолетите да се приготви колкото може по-бързо да го откара във флота.

Едва тогава някой забеляза мигащата лампичка на контролния пулт.

Мексиканският залив

Струи пот се стичаха от лицето на Дънкан по студената стоманена повърхност на носилката. Тя пъшкаше със стиснати зъби и тялото й опъваше ремъците. Във въздуха се носеше тихо жужене, показващо високоенергийния поток, преминаващ от кивота на завета през короната в мозъка й.

На малкия екран играеше палитра от багри. Гарлин наблюдаваше безизразно, без да й обръща никакво внимание. Ръката му беше върху пулта и само връхчетата на пръстите му докосваха клавишите, докато насочваше сондирането. За миг се появи образ, група изправени камъни, подредени в полукръг, с хоризонтални плочи отгоре, насред обширно поле. Той бързо изчезна, но ръката на Гарлин вече се движеше и нареждаше на сондата да го върне с повече подробности.

Камъните се появиха отново — ала сега бяха шест, с три хоризонтални плочи. Край тях стояха фигури в бели роби с факли в ръце. Камъните бяха четири пъти по-високи от тях. Пипалото на Рояка в Гарлин позна централните два камъка — същите, които в предишната сцена бяха поставили Дънкан и нейният партньор, за да обозначат заровения си кораб.

А ето я и нея, застанала в края на групата, с качулка, скриваща почти цялото й лице. Мъжът бе от дясната й страна. Под робата му проблясваше броня.

Образът избледня.

Гарлин насочи сондирането. Жуженето се усили. Дънкан изви гръб, после се изпружи на стоманената повърхност.

Сцената се появи, ала този път без пеещите мъже. Само Дънкан и мъжът. Беше пълнолуние и изправените камъни хвърляха дълги сенки. Мъжът стискаше меч и тревожно се озърташе. Дънкан се приближаваше към централните камъни.

Тя нададе мъчителен вик. Тялото й върху масата се разтресе. После изведнъж спря.

Образът изчезна.

Гарлин премести поглед от екрана към масата. Дънкан лежеше неподвижно — за пръв път, откакто бе поставил короната на главата й. Той се пресегна, постави пръсти на шията й и потърси сънната й артерия.

Нямаше пулс.

Беше мъртва.

Гарлин остана в тази поза, докато пипалото на Рояка обмисляше положението. После му бе наредено да провери кивота и да извади сондата. Причината за смъртта беше установена почти незабавно: мозъчен аневризъм. Клетките на кръвоносния съд бяха програмирани да се пръснат, ако активността в определена част от ума й надхвърли съответното равнище.

Това и преди се бе случвало с пленени аирлианци — те бяха програмирани да умрат, за да не издадат тайната си. Поради тази причина така и не бяха открили родната им планета. Всички пленници умираха преди да разкрият тази информация, а заловените пазителски компютри се самоизключваха при опитите за достъп до тези данни.

И сега Дънкан не им беше разкрила къде е скрит корабът й. Бе програмирана да умре преди да го стори.

Само че тя вече беше безсмъртна. Гарлин се отдръпна и зачака. Артерията се самовъзстанови. След малко повече от минута сърцето на Дънкан отново затуптя.

Пръстите му погалиха клавишите и сондата на кивота се стрелна към паметта й. За да проникне през преградата и да открие местонахождението.

Екранът затрептя. Дънкан и мъжът бяха в кораба. Роякът позна сцената и устройствата — две вани за криогенен сън. Дънкан беше по-стара, косата й бе почти съвсем бяла, гърбът й — превит от възрастта, лицето й — покрито с бръчки.

Как бяха влезли вътре? Къде се намираше корабът?

Артерията поддаде, кръв нахлу в мозъка на Дънкан и екранът почерня. Когато вирусът в тялото възстанови артерията, кръвта в мозъка беше изтласкана през мозъчната кора, изтече през ушите й, събра се на локвичка под главата й и обагри косата й. Вирусът, който бе поела от Граала, не само възстанови кръвоносния съд, но и образува нужните нови кръвни клетки.

Гарлин зачака, вцепенен от пипалото на Рояка. Много ги биваше в чакането. Разузнавачи като този понякога прекарваха хиляди години на някоя планета в наблюдение и подготовка. От време на време действаха. Този Рояк беше дошъл в тази звездна система по маршрут на предишен разузнавач. Разузнавач, който просто бе изчезнал.

Случваше се. Вселената беше голяма и пътуването в нея криеше много опасности. Но такова изчезване трябваше да се разследва, макар и след хиляди земни години. Нямаха представа какво е оръжието, унищожило кораба. Поради това — и поради начина, по който тези човеци бяха отхвърлили игото на аирлианците, — Роякът знаеше, че е важно да прати информация за тази планета, за да я определят за приоритетно завладяване.

В миналото Роякът бе срещал и други потенциално опасни форми на живот, повечето от които на толкова примитивно равнище, че завладяването им беше пречило да създадат достатъчно високоразвита техника, за да се превърнат в истинска заплаха.

Дънкан отново оживя. Локвата кръв под главата й вече бе толкова голяма, че протече по пода. Пръстите на Гарлин заиграха по клавишите и насочиха сондата към същото място.

Пак се появиха криогенните вани. Този път обаче току-що клонираната Дънкан лежеше в една от ваните, докато мъжът я наблюдаваше. Той извади ка от слота на пулта пред себе си и го прибра в калъф. После отиде при ваната и помогна на Дънкан да излезе. На младата Дънкан.

При поредното изключване на мозъка на Дънкан екранът отново потъмня.

Пипалото на Рояка в Гарлин зачака.

Пустинята Къзълкум, Казахстан

Четири блестящи дракона чакаха на земята, един начело, другите три малко зад него. Всички бяха дълги десет метра и пет — широки. Дългите им извити шии се издигаха от късокрилите им тела и завършваха със змийски глави с големи челюсти, в които тъмнееха черни зъби. Тъмночервените им немигащи очи се взираха над пясъците.

В първия дракон Артад наблюдаваше дисплеите, показващи външния свят. Когато видя нокътя да се приближава — летеше ниско над пустинята — натисна един бутон и задната рампа на драконовата му машина бавно се спусна. Артад се изправи и слезе от кораба, последван от своите кортади.

Нокътят намали скоростта, изправи носа си към небето и кацна. На пет метра височина се отвори люк и оттам се спусна дълъг трап. Кортадите слязоха от летящите дракони и последваха Артад, който се запъти към нокътя.

Извънземният командир спря и плъзна червените си котешки очи по околността. Войниците му търпеливо чакаха. Бяха спали хиляди години и няколко минути не бяха от значение за тях. Артад се обърна към един от кортадите, негов заместник, и го заговори на аирлиански:

— Тази планета е бедна.

— Но е обитаема, господарю — отвърна заместник-командирът.

— Не особено. Ви трябвало да я оставим на Рояка. Достатъчно неприятности ни донесе.

Кортадът не отговори.

Накрая Артад отново се обърна към трапа.

— Ще изпълня дълга си. Ще върнем тези същества в коалицията. И после ще ги накараме скъпо да платят за дързостта си. — Той се заизкачва към нокътя.

Когато и последният аирлианец се качи на борда, трапът се вдигна, люкът се затвори и нокътят излетя на хиляда метра и спря.

От носа му се стрелна златна мълния и улучи централния от четирите дракона. Когато прахът и димът от експлозията се разнесоха, пясъците на километри наоколо бяха осеяни с останки.

Нокътят започна да набира височина и се понесе към космоса.

Космическото командване, планината Шайен, Колорадо

През 1961 година за изкопни работи в планината Шайен бяха отпуснати над осем и половина милиона долара. Година и два дни по-късно от вътрешността на планината бяха изкопани над седемстотин хиляди тона скала и започна строеж на електростанция, стоманена сграда, горивни и водни резервоари и други поддържащи системи.

Петнадесетте сгради бяха построени от заварена стомана и бяха поставени върху грамадни пружини. Твърдеше се, че има седемдесет процента вероятност цялата конструкция да издържи на петмегатонен взрив на разстояние от пет километра. Половинкилометров тунел водеше до двадесет и пет тонни врати, зад които се намираше главната пещера.

Първоначално центърът беше предназначен за връзка с радарната система за ранно предупреждение като мярка срещу заплахата от съветски бомбардировачи. После бе осъвременен за контрол над междуконтиненталните балистични ракети. С развитието на техниката задачата на центъра също се променяше и по време на Войната в Залива оттам следяха изстрелваните ракети СКЪД.

След края на Студената война се отделяше все повече внимание на космическите и мирновременните мисии като координиращите космически полети и следенето на контрабандата на наркотици. При получаването на предупредителна заповед от майор Куин центърът използва ресурсите си за проследяване на нокътя от Арарат до Казахстан. Срещата с четирите драконови кораба беше прихваната от шпионски сателит КХ-14 и бе наблюдавано качването на Артад и неговите привърженици на нокътя, както и унищожаването на драконите.

Когато нокътят се издигна в атмосферата, преминаха от сателитно заснемане към наблюдение от Земята. Операторите от военновъздушните сили не изпускаха нокътя от екраните си и го следяха внимателно като космическа совалка.

Марс

Докато всъдеходите се насочваха към Монс Олимпус, една самотна кола потегли към Лицето. Всички звена бяха дълги над метър, а цялата дължина на веригата надхвърляше осемдесет метра. Двете вериги носеха тридесетметрова капсула с форма на куршум и две манипулационни ръце отпред. В отсека за екипажа седяха трима аирлианци.

Преди изключването на сидонийския пазител лицето вече беше напълно изкопано от роботите. Първият предавател бе специално проектиран да използва техника, донесена от родния свят на аирлианците. След унищожаването му натрупаните останки му бяха придали форма на лице. Той вече нямаше такава форма. Центърът беше издълбан от роботи, събиращи материали за преизползване. Всъдеходът бавно се придвижи по развалините, смазвайки камъните с веригите си.

Машината прехвърли върха и се насочи към центъра. Аирлианците внимателно спуснаха всъдехода в ямата. На дъното имаше мътнозелено сияние и те продължиха натам. Точно преди да стигнат дъното грамадните вериги се плъзнаха и колата се наклони.

В задния край се отвори един панел и отвътре излезе ръба. Тя изстреля харпун към стената на ямата и широкото метър и двадесет острие се заби дълбоко в камъните. Използвайки харпуна като котва, аирлианците бавно отпуснаха кабела и се приближиха към сиянието.

Един от извънземните в контролния отсек пъхна ръце в манипулационните ръкавици. Големите метални клещи предпазливо започнаха да копаят. Накрая едната ръка внимателно хвана източника на зелената светлина — многостранен кристал с диаметър два и половина метра, — измъкна го от останките и го доближи до горния край на всъдехода.

От един преден люк излезе аирлианец в черен скафандър с въздушен резервоар на гърба. Специалните ботуши го задържаха за корпуса, докато се придвижваше към широката средна част точно под кристала. Той приклекна, вдигна малък панел и въведе код на шестоъгълния дисплей под себе си. Отвори се люк на голям трюм.

Аирлианецът говореше на онзи, който управляваше ръката. Кристалът бавно се спусна. Извънземният върху корпуса грижливо се увери, че няма да докосне страните на люка, и внимателно го насочи към отвора. Веднага щом кристалът влезе вътре, аирлианецът нареди на другаря си да спре движението, вмъкна се в трюма, провери специално построената за кристала стойка и даде команда на другия да продължи.

Спуснаха кристала върху стойката. Аирлианецът в трюма изчака, докато стойката пое цялата тежест, и съобщи, че всичко е наред. Металните клещи пуснаха кристала и ръката се измъкна от отсека. Извънземният въведе команда в контролния пулт на стената и стойката обхвана кристала.

Люкът се затвори и се херметизира. В предния край на помещението се отвори врата, водеща към коридор, но аирлианецът не си тръгна веднага. Той свали черния си шлем и отдолу се показа светла кожа и червени котешки очи. Извънземният почти цяла минута наблюдава кристала, после бавно, почти неохотно се обърна и се запъти към контролния отсек.

Като се поклащаше на кабела на харпуна, всъдеходът потегли нагоре и излезе от ямата. Когато се изкачи на върха, екипажът го обърна и го насочи по следата, оставена по червения пясък от другите машини, които бяха отишли на Монс Олимпус.

НАСТОЯЩЕТО

7.

Кемп Роуи, Северна Каролина

Майор Куин бе служил като оперативен началник на Зона 51 по времето, когато я беше ръководил „Меджик-12“. Когато Майк Търкот и Лиза Дънкан бяха разкрили, че комисията е „обладана“ и я бяха пречистили, незнанието на Куин за незаконната дейност на организацията и опитът му в управлението на центъра му бяха осигурили запазването на този пост.

В Кемп Роуи, на петдесет километра западно от Форт Браг, той изпълняваше функцията на координатор между оцелелите от Зона 51, осъществяваше връзката помежду им и пренасочваше информация към съответните представители на правителството на Съединените щати. След загубата на пазителите на Артад и Сянката на Аспазия това ставаше все по-лесно. Вече беше разгласил разгрома на извънземните. Докато светът празнуваше, той се опитваше да следи оцелелите в двата лагера.

Имаше пряка връзка със Службата за национална сигурност във Форт Мийд, която следеше електронния трафик, и Космическото командване, скрито дълбоко в планината Шайен в Колорадо. Чрез Службата Куин наблюдаваше отчаяните опити на водачите по света да влязат в контакт със Сянката на Аспазия и мълчанието на бившия им ръководител. Чрез Командването проследи нокътя от Арарат до Казахстан и сега наблюдаваше новия му курс.

Работеше в стар самолетен хангар в края на пистата, където се обучаваха спецчастите и откъдето провеждаха въздушните си операции. Мястото се охраняваше от елитната Делта Форс. Оцелелите от Зона 51 бяха принудени да се преместят там, след като правителствените сили бяха атакували Зоната по секретна заповед. Куин все още се опитваше да установи кой е издал тази заповед, тъй като всички държавни институции, с които до този момент се бе свързал, твърдяха, че нямат представа.

Беше разговарял дори с командира на частта, провела атаката. Той му бе съобщил само, че заповедта е имала верния шифър, че са разрушили базата и са откарали Лиза Дънкан на летище край Ню Орлиънс, където чакал самолет „Оспри“.

Куин разбираше, че положението е изключително странно. Отдавна работеше в сивия свят на секретните операции и знаеше, че със съответните шифри може да се постигне почти всичко, без да ти задават никакви въпроси. И онзи, който бе отвлякъл Лиза Дънкан и беше унищожил Зона 51, очевидно бе разполагал с шифъра.

Когато позна гласа в слушалките си, той се извърна от компютърния екран.

— Куин?

— Слушам, майор Търкот?

— Роякът е отвлякъл Дънкан.

Куин се намръщи и се замисли. Бяха предполагали, че Дънкан е похитена от нова комисия „Меджик-12“, копие на първата, която е унищожила и Зона 51. Впоследствие той беше установил, че няма данни за нова комисия, и бе решил, че зад отвличането на Дънкан и атаката срещу Зоната стои едната или другата страна в гражданската война на извънземните.

— Искам да знам къде се крие Роякът — продължи Търкот. — Какво ти е известно до този момент?

Куин му съобщи информацията за летището край Ню Орлиънс, която беше получил от командира на частта, получила заповед да нападне Зона 51.

— След като вече не сме в немилост, поисках информация от всички държавни институции и получих отрицателен отговор.

— Продължавай да търсиш — нареди Търкот. — Искам да знам къде са я отвели. Проследи самолета. Все някой трябва да го е пилотирал.

— Ще опитам.

— Гледай да успееш.

Последва кратко мълчание, след това по радиостанцията отново се разнесе гласът на Търкот.

— Извинявай. Знам, че правиш каквото можеш.

— А ти какво ще правиш? — попита Куин.

— Трябва да махнем кораба-майка — и главния пазител — оттук. Къде е нокътят, който откраднаха аирлианците?

— Вече е в космоса, движи се към Марс.

— Време до целта?

— Какво?

— Кога ще стигне до Марс? — попита Търкот и овладя нетърпението си.

— Ако се съди по сегашната му скорост и наблюденията ни от пристигането на Аспазия от Марс, предполагам, че ще стигне за малко повече от един ден.

— Колко време според Кинкейд ще им трябва на аирлианците да довършат предавателя?

— Казва, че не можел да прецени, защото след като роботите не функционират, всичко се е променило. Щом аирлианците от Сидония се насочват натам, изглежда, че ще го довършат самите те.

— Добре — каза Търкот. — Ще върнем кораба-майка на Щатите. После ще го закараме на Марс. Имам нужда от помощ — хора, които могат да работят в такава среда. Виж дали Космическото командване може да ни прати някого. Трябва да имат още хора освен онези, които пратиха със совалката.

— Слушам. — Куин замълча: на компютърния му екран течеше нов доклад. — Струва ми се, че това ще те заинтересува. Изглежда, че Сянката на Аспазия е поставил клопка на Великденския остров. В момента се опитват да се евакуират. Артад явно е направил същото с Циан Лин — имаме данни за мощна експлозия в този район.

— Флотът може ли да спаси всички онези хора? — попита Търкот.

— В момента ги евакуират по въздух, но върви бавно. Ще отнеме най-малко един ден.

Планината Арарат

Търкот с интерес наблюдаваше бавно зарастващата рана на главата на Сянката на Аспазия. Беше завързал ръцете и краката на съществото с алпинистко въже.

Когато новата кожа най-после затвори раната, Сянката на Аспазия вдигна клепачи и погледна Търкот.

— Това беше глупаво.

— Защо? — попита майорът.

— Мога да ти предложа много.

— В наши ръце са корабът-майка, главният пазител, а сега и… — Търкот повдигна покрития с плат предмет — Граалът. Така че в края на краищата не се налага да сключвам сделки с теб. Какво друго можеш да ми предложиш?

— Информация.

— Относно?

— Истината, която толкова отчаяно искаше да узнаеш.

— Няма да ти повярвам, даже да ми кажеш истината — отвърна майорът, остави Граала и опря ръка върху автомата си. — Виж какво. В момента можеш да направиш нещо за мен, за да докажеш искреността си. Заложил си унищожителен механизъм на Великденския остров, нали?

Сянката на Аспазия се усмихна и показа острите си зъби.

— Значи имаш нужда от мен.

— Кога ще се взриви?

— Скоро.

— До един ден ли?

— Да.

— Как да деактивираме устройството?

— Пусни ме и ще ти кажа.

Търкот поклати глава.

— Не си в положение да се пазариш.

— Напротив, ако разполагам със сведенията, които искаш.

Майорът вдигна автомата.

— Колко пъти искаш да умреш?

На лицето на Сянката на Аспазия пробяга страх.

— Няма да го направиш.

— Искам да знам как се деактивира устройството. Казвай.

— Само срещу свободата си и кораба-майка.

— Ела с мен. — Търкот развърза краката на Сянката на Аспазия, задърпа въжето и съществото бе принудено да го последва към залата на главния пазител. Когато стигнаха до вратата, майорът надникна вътре. Яков пак бе долепил длани към пирамидата.

— Кажи как да деактивираме устройството — повтори Търкот.

— Само ако ми дадеш кораба-майка — заяви Сянката на Аспазия.

— Няма да стане. — Търкот натисна спусъка и куршумът улучи същото място като преди.

Великденският остров

Самолетът, на който бяха Кели Рейнолдс и другите бежанци, излетя от пистата и много претоварен, се издигна в небето. Транспортните С2А можеха да поберат само малка част от хилядите пленени и поробени от нановируса. Останалите чакаха край пистата, вперили очи в небето с надеждата, че ще пристигнат други самолети да ги спасят. Знаеха, че времето изтича.

Някои по-предприемчиви отидоха на брега и отплаваха с катамарани. Останалите можеха само да стоят и да чакат.

Космическото командване, Колорадо

Съобщението беше с шифър СТ-6. Капитан Манинг започна да го разшифрова и закима още преди да стигне до средата. Носеше черен гащеризон. Над левия джоб на гърдите му бе извезано името му, над десния бяха отличията на тюлен от военноморския флот, а на лявото рамо имаше уникален пагон с кинжал между полумесец и звезда — пагонът на космическите сили на Съединените щати.

Този род войски вече беше изгубил две подразделения във войната срещу извънземните: едното на борда на совалката „Колумбия“, другото с Търкот по време на акцията в Египет. Манинг бе взел останалите си хора и с тях беше обучил новобранци от различни спецчасти, главно от сухопътните сили и тюлените от военноморския флот. Предпочиташе тюлените, тъй като поради водолазната си подготовка вече бяха свикнали да работят в „безтегловна“ среда.

Сега имаше заповед да се приготви за трета задача. Излезе от свързочния център със съобщението в ръка. Бяха разквартирувани във военновъздушната база „Питърсън“ край Колорадо Спрингс. Свързочната сграда се намираше в съседство с грамаден хангар, някога използван за бомбардировачи Б-52. Сега служеше за основен тренировъчен полигон на неговата част.

Капитанът влезе в хангара и спря, когато забеляза раздвижването. В центъра имаше голям воден резервоар, висок три етажа и с диаметър сто метра. До платформата на върха му водеха няколко рампи. От тавана висяха множество метални релси, които пресичаха пространството над резервоара.

Манинг чу един от старшините, застанал на платформата, да вика по радиостанцията и се качи по рампата. Резервоарът беше пълен с вода и старшината проверяваше уменията на шестима мъже в пълно бойно снаряжение.

Те носеха ТШКБС — тактически шарнирни космически бойни скафандри, предназначени за бойни операции в космоса. Освен действителните космически операции резервоарът предоставяше най-добрата среда за подготовка на бойците — безтегловност и липса на кислород.

Най-интересното в скафандрите бе това, че отвън шлемовете бяха плътни и нямаха визьори. Образите се предаваха от камери до екран, разположен точно пред очите на боеца, наред с тактическата информация. Ръцете свършваха с плоски черни плочи, с които бяха свързани различни оръжия, пригодени за космоса. На краката имаше миниатюрни ракети, допълващи реактивното устройство на раницата, която освен нещо[80] съдържаше кислородна бутилка и сложен компютър.

ТШКБС почти изцяло беше разработен в рамките на програмата на военновъздушните сили „Пилот 2010“. съзнали, че възможностите на самолетите им се развиват по-бързо от способността на пилотите да ги управляват, ВВС разбираха, че е нужен съвсем различен подход към проблема. Бяха проектирани изтребители, които щяха да са в състояние да развиват 20 g, но пилотите щяха да припаднат при два пъти по-малко ускорение. Освен това при скорост повече от няколко маха пилотът нямаше да реагира достатъчно бързо, за да управлява самолета както трябва.

ТШКБС решаваха и двата проблема, като предпазваха пилота и позволяваха по-бързи реакции с помощта на устройство, наречено СУАР — сензорно усилен активатор на реакции. В шлема имаше черна лента с микроскопични сонди, които проникваха директно в мозъка. Заповедите се получаваха направо от нервните центрове и миниатюрните двигатели на ТШКБС се активираха още докато нервният сигнал се движеше по нервната система към мускулите на пилота.

В предишните две мисии не бяха използвали СУАР поради опасението, че системата е създадена на основата на извънземна технология — дори Манинг не знаеше точно как са я разработили. След като извънземните, изглежда, бяха победени и пазителските компютри бяха изключени, той бе наредил на хората си да започнат обучение с новите скафандри. Те бяха бронирани и можеха да спрат 7.62 милиметров куршум.

— Повикай ги тук, старшина — нареди Манинг.

Шестимата изплуваха на повърхността. Капитанът знаеше, че го чуват, тъй като микрофоните на шлемовете увеличаваха звука, ако се налага.

— Имаме нова задача, бойци. — Той вдигна във въздуха разшифрованото съобщение. — За два часа трябва да се приготвим за тръгване. Район на действие: Марс. Изглежда, че извънземните строят там някакъв свързочен център. Ние ще го унищожим. Това е всичко.

Планината Арарат

Търкот хвана Яков за рамото и го дръпна от главния пазител. Когато се откъсна от виртуалния и се върна в реалния свят, руснакът за миг се обърна.

— Какво има?

— Нашият приятел… — Търкот посочи Сянката на Аспазия, проснат на пода. Кръвта под главата му контрастираше на фона на светлата му кожа, която вече започваше да заздравява по краищата на раната, — е заложил механизъм за унищожаване на Великденския остров. Там има десетина хиляди души.

— Какво можем да направим?

— Да ги спасим — отвърна майорът.

— Нямаме ли по-важни задачи? — попита Яков.

Търкот се втренчи в руснака.

— Какво може да е по-важно от спасяването на тези хора?

— Спасяването на планетата — отвърна Яков.

Търкот се засмя. Месеците на тревоги и напрежение за миг изчезнаха от лицето му.

— Вече го направихме няколко пъти. — Усмивката му се стопи. — Всяко нещо по реда си. После ще мислим за Марс, Артад, Рояка и всеки друг, който ни заплашва. — Той тръгна към главния коридор. — Хайде, да се задействаме.

НАСТОЯЩЕТО

8.

Великденският остров

В продължение на хиляди години аирлианските учени бяха наблюдавали образуването на световете, усърдно бяха изучавали механизмите на сътворението. И междувременно бяха усвоили обратния процес: да използват тази информация, за да нанасят щети и дори да унищожават планети. Бяха следили еволюцията на планетите и тези данни се съхраняваха в пазителските компютри. Тъкмо на тях се основаваше планът на Сянката на Аспазия за Великденския остров.

Отначало Земята представлявала само куп скали, доближили се една към друга преди 4.6 милиарда години в резултат на слабите си гравитационни сили. Шест милиона години по-късно купът бил бомбардиран от астероиди и метеорити. Това продължило много милиони години и довело до натрупване на огромни количества енергия, което на свой ред предизвикало извънредно покачване на температурата и превърнало цялата планета в стопена маса. Оттогава Земята се охлажда и все още не се е възстановила напълно.

В момента тя се намира в етап, в който вътрешността й е разделена на пластове в зависимост от степента на охлаждане. Има четири основни пласта: вътрешно ядро, външно ядро, мантия и кора. Вътре скалата все още е течна и образува магнитно поле. Аирлианците бяха установили, че почти всички планети с живи същества се намират на същата фаза от развитието си. Те се бяха научили да използват този източник на енергия за корабите си винаги, когато се намираха в полето на такава планета. Мъртвите планети като Марс и Луната нямаха електрически и магнитни полета, защото бяха студени и плътни. Там генераторите на аирлианците кораби трябваше сами да произвеждат полета — с огромен разход на енергия.

Земната повърхност е съвсем тънка обвивка, представляваща по-малко от два процента от цялата маса на Земята. Пластът под континентите е пет пъти по-дебел, отколкото под океаните. Тъй като обаче Великденският остров е изолиран в Тихия океан, под него има съвсем тънка кора. Ето защо течното външно ядро е само на девет и половина километра под повърхността на острова, където стопената скала ври при температура четири хиляди градуса по Целзий.

Дълбоко под Рано Кау, най-южния от трите вулкана на острова, роботите на Сянката на Аспазия бяха пробили шахта в изстиналата лава, достигаща до течната скала. Предназначението й беше да отвежда топлина като източник на енергия.

След хилядолетията на война и измама обаче Сянката на Аспазия се бе научил винаги да е готов за изненади. Едно от първите неща, които беше направил след пристигането си на острова, бе да разработи планове за бягство и унищожение. И преди да избяга с летящата чиния беше задействал втория план. На дъното на шахтата, точно над огнената магма, бе поставил няколко двеста и петдесет килограмови бомби, откраднати от американския флот.

Сами по себе си бомбите не представляваха опасност за острова. Той ги взриви преди да се качи на летящата чиния и резултатът дори не се усети на повърхността. Но експлозията увеличи изтичането на енергия и направи процеса неовладяем. Течната скала се издигаше нагоре под огромно налягане.

Спящият от хиляди години Рано Кау скоро щеше да изригне.

Това щеше да опустоши Великденския остров и да унищожи всичко живо. Сянката на Аспазия обаче бе замислил нещо далеч по-ужасно. Великденският остров бе само първата плочка домино от плана му.

Планината Арарат

Търкот се настани на седалката в пилотския отсек на кораба-майка. Не много отдавна беше извел кораба на Аспазия в орбита, затова донякъде можеше да го управлява. Постави длан върху един от пултовете и заоблената стена пред него показа панорамен изглед от камерата навън.

— Знаеш ли какво правиш? — попита Яков.

Майорът отговори, като постави другата си длан върху един от шестоъгълниците, покрити с руническо писмо. Подът под тях се разтърси — електромагнитният планетен двигател бе активиран за пръв път от десет хиляди години. Гигантският съд се издигна от стойката си.

— Как ще се измъкнем оттук? — попита Яков, вкопчил се в облегалката на огромната седалка на Търкот. Кокалчетата на пръстите му бяха побелели.

Търкот пак му отговори с действие — обърна носа на кораба-майка към дупката, която нокътят беше пробил при излизането си. Естествено тя бе прекалено малка, ала майорът трябваше да допусне, че кораб, предназначен за междузвездни полети, няма да се затрудни особено много от скалата.

Оказа се прав. Черният извънземен метал се блъсна в стената на пещерата и я разби, без да намали скоростта си. Когато видя ясното небе пред себе си, Търкот плъзна дланта си напред и корабът-майка излетя от пещерата.

— Въпрос — каза той.

— Да?

— Накъде е по-бързо? На изток или на запад?

— Мисля, че е горе-долу еднакво — отвърна Яков.

Щом се отдалечи от Арарат, Търкот увеличи скоростта и набра височина.

— Ще тръгнем на изток — заяви той.

На дисплея се появиха два турски изтребителя, но за разлика от колегите си, които бяха прихванали летящата чиния, те бягаха колкото можеха по-бързо. Пилотите им очевидно бяха уплашени от огромните размери на кораба-майка.

— Как се отваря това нещо? — попита Търкот руснака. — Имам предвид трюмовете.

— Аз те доведох тук — отвърна Яков. — Предполагам, че мога да се оправя. Куин ми даде ръководството на „Меджик-12“ за другия кораб-майка в Зона петдесет и едно.

— Трябва да качим десетина хиляди души — каза майорът.

— Ще видя какво предлага главният пазител.

— Добре.

Яков излезе от пилотската кабина и тръгна към помещението на главния пазител. Търкот се пресегна и натисна друг бутон, после внезапно се намръщи. Беше се научил да пилотира кораба-майка от Зона 51 по инструкциите, написани от учени, които бяха работили в комисията и над половин век бяха изучавали кораба. Само че това му се струваше познато, сякаш неведнъж го бе правил. Не, това не беше възможно. Все още бе изтощен от преживяванията си на Еверест и сигурно умът му си прави шеги с него.

Очите на Сянката на Аспазия бавно се отвориха. Мускулите на ръцете и краката му се издуха, когато опъна въжетата. Напразно. Той завъртя глава и видя, че едрият руснак отново е в контакт с главния пазител.

Въпреки че имаше човешко тяло, Сянката на Аспазия се смяташе за аирлианец или по-точно, за нещо повече от представителите на двата вида, тъй като вече беше безсмъртен. Той бе уникален, нов вид. Ала тези човеци… Хилядолетия беше воювал с тях и въпреки привидното си презрение неохотно трябваше да признае известна уникалност и на тях. Да победят и него, и Артад в надпреварата за главния пазител и кораба-майка! А преди това да унищожат Аспазия и неговия флот. Просто удивително. И преди години да се справят с разузнавателния кораб на Рояка, като го взривяват над Тунгуския район — това бе истинска изненада. Сега съзнаваше, твърде късно, разбира се, че е трябвало да обърне по-голямо внимание на този предупредителен знак, но беше прекалено съсредоточен върху очакващите и поддържането на статуквото на тайната им гражданска война.

Яков отстъпи назад от главния пазител и погледна Сянката на Аспазия.

— Сега ще ни кажеш ли колко време остава до експлозията на Великденския остров?

Сянката на Аспазия сви рамене.

— Не знам. — Но когато руснакът плъзна ръка към пистолета на кръста си, съществото побърза да прибави: — Казвам ти истината. Отворих сеизмичен разлом дълбоко под земята. Рано Кау ще изригне. Скоро. Нямам представа кога точно.

Яков наклони глава и се вторачи в него.

— Защо си го направил?

Сянката на Аспазия запремигва, като че ли руснакът го питаше защо диша въздух.

— Така трябва да прави командирът, когато отстъпва. Да унищожава всичко, за да не остави нищо на врага.

— Командир на какво? — попита Яков.

Сянката на Аспазия не отговори на този въпрос. Руснакът понечи да го подмине, като клатеше глава.

— Чакай! — извика Сянката на Аспазия.

Яков спря.

— Трябва да сключим сделка — каза съществото.

— Защо?

— Искаш ли да спасиш хората на Великденския остров?

— Ще минем и без твоята помощ.

— Възможно е — призна Сянката на Аспазия. — Но можете ли да спасите всички, които живеят по Огнения пръстен?

— По кое?

— По бреговете на Тихия океан — поясни Сянката на Аспазия. — Великденският остров ще е само началото. От него ще започне верижна реакция от вулканични изригвания и земетресения по разломните линии. Край на западната част на Съединените щати — усмихна се той. — Сбогувай се с Лос Анджелис, Сан Франциско и Сиатъл. Япония ще бъде опустошена. Както и Камчатка в родната ти Русия.

— Десетки милиони ще загинат — продължи съществото. — Ако си мислиш, че смъртта и разрушенията на Третата световна война са били ужасни, те ще са нищо в сравнение с онова, което ви очаква. Освен ако не сключим сделка, естествено, и аз не предотвратя всичко това.

Яков ненадейно замахна с дясната си ръка и заби юмрук в лицето на Сянката на Аспазия. После безмълвно излезе от помещението и вратата с плъзгане се затвори след него.

В земна орбита

Артад погледна тактическия дисплей. На него се виждаше ужасно примитивна космическа станция. Изключително странно — само това ли бяха успели да постигнат човеците за десет хиляди години в завладяването на космоса? Изкушаваше се пътьом да я унищожи. Но станцията беше толкова архаична и представляваше толкова нищожна заплаха, че той преодоля импулсивното си желание. Хората щяха да платят много по-висока цена.

Той протегна шестопръстата си ръка и превключи дисплея на земната повърхност. Фокусира Китай и кимна, когато видя Великата стена. Във формата на Шъ Хуанджоу неговата Сянка беше завършил строежа й преди повече от две хиляди и триста години, придавайки й очертанията на аирлианския рунически символ за ПОМОЩ. Което показваше колко са отчаяни привържениците на Артад. Над две хиляди и четиристотин километра от стената бяха построени само за десетина години.

В търсене на помощ от небесата, която така и не бе дошла.

Артад премести образа напред. Отдалечаваха се от Земята и набираха скорост. Навигаторът беше определил курс към четвъртата планета от системата. Мъртъв свят, на който бяха построили първия си предавател и защитната си решетка, унищожени по време на гражданската война.

Един от кортадите го информира за нещо, което бяха засекли сензорите му, и той отново превключи образа. И се наведе напред, когато видя грамадата на кораб-майка, носещ се в орбита на хиляда километра от тях. Артад заповяда да променят курса и да го пресрещнат.

След няколко минути нокътят се намираше до много по-големия кораб. Знаеше, че е на Аспазия, и беше получил доклад от пазителя, в който се описваше унищожаването на флота на Аспазия от човеците. И все пак го сепна зейналата дупка в борда, пробита от рубинената сфера и ядрените оръжия на хората. Познаваше конструкцията на кораба-майка и неговите възможности.

Забеляза необичайната тишина на мостика. Как се бе случило всичко това? Не можеше да повярва, че човеците сами са успели да нанесат такъв удар.

Отърси се от тези смущаващи мисли и заповяда да пратят група на борда, за да видят дали могат да използват кораба. Нокътят и древният кораб-майка се носеха В орбита високо над повърхността на Земята.

Великденският остров

Лейтенантът набързо беше сглобил устройството от части, взети от самолетоносача „Стенис“. Инструментите И предавателят бяха в метална кутия, облепена със стиропор, от който стърчеше антената.

Устройството и лейтенантът, на когото бяха възложили задачата въз основа на научните му успехи, бяха докарани на Великденския остров с Ф-16 с максимална скорост. Самолетите С-2А току-що бяха оставили първата група бежанци на самолетоносачите и презареждаха за обратния полет. Лейтенантът трябваше да се опита да определи каква е потенциалната опасност и с колко време разполагат.

— Готови — извика той, когато двамата морски пехотинци забутаха устройството по шахтата, издълбана в пода на пещерата.

Лейтенантът провери различните дисплеи, които получаваха информация от инсталираните в кутията уреди. Изглежда, всичко работеше.

— Спуснете я! — нареди той.

Морските пехотинци я пуснаха в отвора.

Макар да знаеше, че данните се предават сателитно до флота, лейтенантът съобщи онова, което му показваха датчиците.

— Сто метра. Сто и десет градуса.

Облиза устните си и продължи със следващата група данни:

— Петстотин метра. Сто и осемдесет градуса.

— Осемстотин. Двеста и десет градуса.

— Хиляда. Двеста и четиридесет.

— Хиляда и петстотин. Триста. — Докато гледаше движещите се цифри, той изчисли наум. — Досега няма никакви прегради.

Вторачи се в дисплеите. Не можеше да повярва, че кутията пада толкова бързо. Озърна се към отвора, който бе широк едва около метър. Колко широка беше тази шахта надолу? Трябваше да се разширява доста, щом кутията не се бе блъснала в стените й.

— Два километра. Петстотин градуса.

— Три километра. Седемстотин и петдесет.

— Пет километра. Хиляда.

— Седем километра. Две хиляди.

— Девет километра. Две хиляди и петстотин.

— Десет километра. Три хиляди.

Сякаш усещаше огромната топлина. По челото му избиха капки пот. После всички дисплеи угаснаха и лейтенантът запремигва. Бързо натисна няколко бутона.

— Последни данни: единайсет хиляди шестстотин четирийсет и два метра дълбочина. Температура: три хиляди и осемстотин градуса. Предполагам, че е потънала в течна магма. — Той отвори геоложка карта, която бе пратена по искане на самолетоносача. — Тук кората е дебела дванайсетина хиляди метра. Господа, имаме шахта чак до външното ядро, което, изглежда, се издига под налягане.

Въздушното пространство на Южна Америка

— Говори — нареди Търкот.

Гласът на Куин звучеше разсеяно и майорът предположи, че е затрупан с данни.

— Хм, има сведения от флота. Пуснали са някаква сонда в шахтата. Изглежда, е стигнала чак до външното ядро. И смятат, че магмата се качва нагоре.

— Значи Сянката на Аспазия за пръв път казва истината — разочаровано измърмори Яков.

— За шахтата — прибави Търкот и се обърна към микрофона. — Ами този Огнен пръстен? Какво е?

— Така се наричат разломните линии по различните тектонични плочи на материците, които се срещат със субокеанските плочи на Тихия океан. Пръстенът обгражда целия океан. По тези разломни линии има вулкани, и активни, и угаснали, и земетръсни зони. Пръстенът минава по калифорнийското крайбрежие, на юг по западното крайбрежие на Южна Америка…

— Чакай малко — прекъсна го Търкот, вперил поглед в екрана пред себе си. На него се виждаше южноамериканското крайбрежие, за което току-що беше споменал Куин. — Великденският остров е далече от Южна Америка. Как може тя да влиза в този пръстен?

— Между Южна Америка, Великденския остров и Тихоокеанската плоча има друга плоча — поясни Куин. — Нарича се плочата Наска. Великденският остров лежи върху мястото, където се срещат плочата Наска и Тихоокеанската плоча. Този разлом продължава на север и се свързва с южноамериканския тектоничен разлом. Пак той минава по западното крайбрежие на Съединените щати, по дъното на Тихия океан до Нова Зеландия, през Филипините до Япония, по западното крайбрежие на Русия и покрай Алеутските острови. Общата му дължина е повече от деветнайсет хиляди километра.

— Чакай — каза Търкот. Корабът-майка се носеше над сините води на Тихия океан и с огромна скорост продължаваше на запад. — Какви са тия тектонични плочи, по дяволите?

— Това е сравнително ново откритие — отвърна Куин. — Повърхността на Земята, земната кора, е образувана от девет основни плочи като Тихоокеанската и дванайсетина по-малки като Наска. Те представляват кора от твърда скала, плаваща върху течното външно ядро. И всички плочи се движат, което оказва три вида въздействие върху границите помежду им. Когато се отдалечават едни от други, образуват цепнатина, през която излиза материал, обикновено магма, и се втвърдява в хребет. Когато се сблъскват, едната плоча се приплъзва под другата. Доскоро ти се намираше в една такава зона — Хималаите са резултат от сблъсъка на Евразийската и Индийската плоча. В третия случай плочите се движат в срещуположни успоредни посоки — пример за това е разломът Сан Андреас. По Огнения пръстен се срещат и трите типа, затова имаме вулкани и изключително нестабилни зони. През хиляда деветстотин и шеста Сан Франциско е бил разрушен от сравнително слабо смущение в Пръстена — също като при изригването на Маунт Хууд.

— Ако някой от вулканите на Великденския остров изригне, може ли да предизвика верижна реакция? — попита Търкот.

— Трябва да допуснем, че аирлианците — и пазителите — знаят повече за тектоничните плочи от нас — отвърна Куин. — Не виждам причина да не вярвам на Сянката на Аспазия.

Майорът се намръщи.

— Освен че почти никога не ни е казвал истината.

— Готов ли си да поемеш риска? — попита Куин.

Търкот погледна пред себе си и видя точица на хоризонта.

— Почти стигнахме. Можем ли да направим нещо, за да предотвратим това изригване?

— Ще проверя.

— Провери, но бързо — каза Търкот, докато корабът-майка се носеше към острова. Той го спря над летището, после бавно го спусна точно над пистата. Хиляди се стълпиха наоколо, наблюдавайки гигантския кораб със страхопочитание и надежда.

— Отвори трюмовете — нареди майорът.

Яков седеше пред друг пулт и използваше информацията, която бе получил от главния пазител. Люковете на трюмовете с плъзгане се отвориха и от тях се спуснаха метални трапове. След кратко колебание хората се втурнаха напред. Търкот погледна дисплея. Въобразяваше ли си, или над Рано Кау вече се вдигаше тънка струя дим?

Той се изправи и грабна автомата си.

— Съобщи ми, когато всички се качат.

Яков го стрелна с поглед.

— Къде отиваш?

— Да си поприказвам с нашия приятел.

Майорът се върна в помещението на главния пазител, където беше завързан Сянката на Аспазия.

— Руснакът предаде ли ти съобщението ми? — попита съществото още щом Търкот влезе в залата.

— Да.

— Наясно ли си с опасността?

— Ако не лъжеш, да.

— Не лъжа и мога да го спра.

— Как?

— Не си способен да разбереш.

Търкот вдигна автомата.

Сянката на Аспазия поклати глава.

— Можеш пак да ме убиеш, но това ще ти струва ценно време.

— Какво искаш?

— Същото като преди. Само че сега твоят залог е много по-висок.

Майорът безмълвно отпусна оръжието си. Изтекоха няколко минути.

— Времето ти изтича — обади се Сянката на Аспазия.

Търкот мълчеше.

След още няколко минути Сянката на Аспазия се размърда и опъна въжетата си.

— Скоро процесът ще стане необратим.

— Искаш от мен да приема две предположения — каза Търкот. — Първо, че ако изригне, вулканът ще предизвика верижна реакция в района на целия Тих океан. Второ, че ако това е вярно, ти си в състояние да спреш започнатото.

— Това са факти.

— Според теб.

— Не можеш да си позволиш да не ми повярваш.

— Мога, естествено — възрази Търкот. — Някога в многобройните си превъплъщения играл ли си покер?

— Да играя ли? Аз не си играя игрички.

— Жалко. — Търкот потъна в мълчание. Накрая гласът на Яков обяви, че всички от Великденския остров са на борда. — Спасихме всички — каза майорът на Сянката на Аспазия.

— Спасили сте няколко хиляди — отвърна съществото. — Ами милионите, които скоро ще загинат?

— Цената ти е прекалено висока. Никога няма да ти дам кораба-майка. Категорично.

— Тогава ще загинат милиони.

Търкот усещаше неотложността. Усещаше, че има голяма вероятност Сянката на Аспазия да лъже, ала можеше ли да си позволи да рискува?

— Ако предотвратиш изригването, ще те пусна и ще ти дам един нокът.

Сянката на Аспазия просто се взираше в него.

Офицерът от спецчастите пак вдигна автомата.

— Другата ти възможност е да продължиш да умираш след всяко следващо съживяване. Мисля, че това ще те накара да копнееш за предишния си живот. И ще пия от Граала, за да превърна безсмъртието ти в ад.

Сянката на Аспазия се намръщи.

— Много пъти си се опитвал да ме излъжеш, но сега ми се струва, че казваш истината.

— Искаш ли да потвърдя подозренията ти? — Търкот постави показалец на спусъка.

— Ноктите не могат да осъществяват междузвездни скокове — посочи Сянката на Аспазия.

— Това не е мой проблем. Освен това, както си забелязал, имаш колкото искаш време.

— Приемам сделката.

Търкот не отпусна веднага автомата. Разбираше, че съществото бе капитулирало прекалено бързо, но знаеше също, че няма много време. Факт, който Сянката на Аспазия също съзнаваше.

— Какво ти е нужно, за да спреш изригването? — попита майорът.

— Достъп до контролната зала — отвърна Сянката на Аспазия. — Можеш да ме държиш на мушка, ако искаш.

Търкот пусна автомата да виси на ремъка, извади ножа си, мина зад гърба на съществото и преряза въжетата.

— Да вървим.

Сянката на Аспазия се запъти към коридора. Търкот го побутна с цевта на автомата.

— Тичай.

Затичаха по главния коридор. Докато минаваха покрай вратите, Търкот чуваше приглушения рев на хилядите, натъпкани в различните трюмове. Влезе в пилотската кабина и вдигна ръка, за да покаже на рязко обърналия се Яков, че всичко е наред.

— Той ще спре изригването.

— В замяна на какво? — попита руснакът и се втренчи в Сянката на Аспазия, докато се отпускаше на седалката.

— На нокът.

— Не мислиш ли…

Търкот го прекъсна.

— Нямаме време за мислене. Всички трапове ли са вдигнати? Люковете затворени ли са?

Яков кимна с глава.

— Да.

Търкот си погледна часовника. От кратера на Рано Кау вече определено се вдигаше дим. Сянката на Аспазия седна пред пулта. Корабът-майка бавно набра височина и на около три хиляди метра спря.

— А сега? — попита майорът.

Сянката на Аспазия не му обърна внимание и плъзна ръце над светещите шестоъгълници, които заемаха голяма част от контролния пулт. Търкот настръхна.

— Какво правиш?

— Каквото ти казах — отвърна съществото. — Гледай.

По-леката от скалата наоколо магма се издигаше към повърхността на планетата. На около три километра под Рано Кау тя започна да топи скалната маса и образува грамадна кухина, широка над километър и половина. Този процес даде на Търкот нужното време да качи на борда всички от острова.

Сега налягането бе огромно и магмата нямаше къде да отиде, освен отново нагоре. Водата в езерото в кратера закипя от горещите газове, предшестващи магмата. Вдигна се пара, последвана от газ. Битката между водата и газа продължи няколко минути, после магмата избра друга посока, изля се в камерата на пазителя, напълни я и се насочи към една пукнатина в стената.

Търкот потръпна, когато обърнатата към морето страна на Рано Кау избухна и изстреля във въздуха камъни, големи колкото къщи. Над морето и острова се понесе вълна от горещ газ и уби всичко живо. Моаите бяха обгорени и новата им боя, която трябваше да ги превърне в туристическа атракция, беше стопена.

Майорът погледна към другите вулкани в другите два края на острова. От кратерите им излизаше дим. По склона на Рано Кау потече яркочервена магма и със съскане стигна до океана.

Подът под краката му завибрира от енергийния импулс, който корабът-майка изстреля към острова. Той потъна в земята без видим резултат. След пет секунди последва в втори импулс.

Енергията премина през кипящата магма и разтърси земята. Стигна до границата между кората и външното ядро, разпръсна се и разби скалата, която потъна в магмата и прекъсна потока. Нещо повече, амплитудата и честотата на ударната вълна бяха обратно пропорционални на енергията, която я бе образувала. Това беше нещо, което можеше да знае само Сянката на Аспазия. Възпиращият ефект се разпространи от Великденския остров и противодейства на енергията, освободена при изригването на вулкана.

Сянката на Аспазия натисна още няколко бутона и се обърна на седалката.

— Направих каквото поиска. Сега си тръгвам.

Търкот не виждаше промяна на екраните — положението като че ли не се влошаваше, но от Рано Кау все още течеше лава и другите два вулкана продължаваха да пушат.

— Имаш цяла вечност — отвърна той. — По-добре да изчакаме малко преди да те пуснем.

— Ти ми даде думата си.

— И ще я удържа.

— Попитай вашите учени с техните измервателни устройства — упорстваше Сянката на Аспазия. — Те ще покажат, че планетата отново е в покой. — На тънките му устни плъзна усмивка. — Аз вече не представлявам опасност. Артад и Роякът… — той сви рамене, — те са вашият проблем. Ако ми дадеш този кораб, ще ви помогна да се справите с тях.

— С удоволствие бих се справил и с теб — отвърна Търкот. — Всяко нещо с времето си.

— Нямаш представа за цялата картина — заяви Сянката на Аспазия.

— Ти не ми я обясни.

Съществото скръсти ръце и няколко дълги секунди го наблюдава.

— Направих каквото искаше.

Търкот кимна към изхода.

— Върви.

Сянката на Аспазия се изправи и излезе, без да каже нищо повече.

— Нямам му доверие — рече Яков.

— Аз също, но поне сега се избавихме от него. — Търкот зае току-що освободеното от Сянката на Аспазия място, хвана щурвала и обърна носа на кораба-майка на север към Хавай. През корпуса се разнесе екотът на една от скобите, освобождаващи нокътя.

Търкот усещаше неодобрението на руснака и се чувстваше принуден да аргументира постъпката си.

— Просто искам, когато веднъж завинаги приключим с това, на Земята все още да има хора, които да се зарадват на победата. Стига повече жертви.

Яков тежко въздъхна и отново седна.

— Разбирам. Но в историята на моя народ има безброй прекалено скъпи победи. А битките и войните като че ли никога не свършват. Наполеон. Хитлер. И предателствата. Предавало ни е собственото ни правителство. Затова не вярвам на Сянката на Аспазия, но разбирам защо сключи тази сделка с него.

Търкот видя, че Яков няма да каже нищо повече, затова вдигна сатфона си и натисна бутона за автоматичното избиране на Куин. Докато звънеше, чу отварянето на нова скоба.

Куин вдигна на третото позвъняване. Гласът му звучеше разсеяно и Търкот чу други гласове.

— Какво знаеш за сеизмичната активност, майоре?

Куин незабавно отговори.

— Всичко се успокои. Спрял си го.

— Нещо ново за Дънкан?

— Получихме едно странно съобщение. Изглежда, че някакви израелци — водени от Симон Шерев — са върнали кивота на завета на нов „Меджик-12“. Или поне те са си мислили така.

— Къде?

— На изоставена петролна платформа в Мексиканския залив. Потвърди се също, че осприто е използвано за секретна операция в този район.

— Тогава…

— Това не е всичко — прекъсна го Куин. — Получихме това сведение от един от десантниците на Шерев, който още е на платформата. Казва, че нямал връзка с Шерев и другите, откакто влезли в платформата.

Освободи се поредната скоба. Търкот изруга.

— Имаме ли нещо наблизо, за да проверим сигнала?

— Работя по въпроса.

В кораба-майка отекна четвъртият екот. Майорът погледна екраните и видя, че един от ноктите се отдалечава.

— Добър път — измърмори той.

— Мисля, че не го виждаме за последен път — подметна Яков.

Търкот очакваше руснакът да каже нещо такова.

— Ако пътищата ни пак се пресекат, ще оцелее само единият от нас.

— Той е безсмъртен… — започна Яков, но майорът го прекъсна.

— Ако пак се срещнем, ще оцелее само единият от нас, и това ще съм аз.

НАСТОЯЩЕТО

9.

Мексиканският залив

Подът на помещението беше покрит с кръв, но Гарлин като че ли не я забелязваше, докато се взираше в тялото на масата. Вече над двадесет пъти бе убивал Дънкан, вкарвайки сондата все по-навътре в мозъка й.

Роякът, по природа търпеливо същество, започваше да се нервира. Засечените съобщения от разузнавателната мрежа на човеците показваше, че един от оцелелите аирлианци има нокът и се насочва към Марс, където се строеше предавател. Цикълът на сондиране, смърт и съживяване започваше да става досаден.

Пипалото на Рояка нареди на Гарлин да възприеме нов подход. Той отиде в спасителната капсула и взе плоска черна метална кутия шестдесет на шестдесет сантиметра и дълбока петнадесет. Донесе я в стаята и я отвори. В гнездата имаше грижливо подредени хирургически инструменти.

Гарлин се приближи до кивота и въведе нови команди — нареди му короната да сканира мозъка й и да му даде карта. След няколко секунди се появи дисплей на мозъка на Дънкан. Артерията, която се пръскаше, бе осветена, ала Гарлин забеляза нещо друго. Малък кръгъл предмет близо до тила й. Нещо от плътен метал.

Когато Дънкан за пореден път се съживи, той включи свредела и го насочи към черепа й.

Отвратителният звук от метал, врязващ се в кост, не успя да заглуши вика й.

Хавай

През военната си кариера Търкот няколко пъти беше ходил на Оаху и не се сещаше къде другаде може да приземи кораба-майка и да разтовари хората от Великденския остров, освен на международното летище. Той насочи извънземния съд ниско над океана между Диамантения нос и Пърл Харбър.

Летището изглеждаше пусто, а и той получаваше объркани съобщения от хората на острова, които все още не се бяха възстановили от въздействието на нановируса. Пристанището му се стори странно без нито един военен кораб.

Майорът спря грамадния кораб над главната писта, спусна го почти до самия асфалт и се обърна към Яков.

— Отвори всички трюмове.

Люковете отстрани на кораба се отвориха и от тях се спуснаха трапове. Хилядите се заизсипваха навън, но Търкот не напусна контролната кабина.

— А сега какво, приятелю? — без да откъсва поглед от монитора, на който се виждаха хората, попита Яков. — Към Марс ли?

— Не още. Не сме готови.

— И как ще се приготвим?

Търкот разтърка лице и усети четината и разранената си от студа кожа.

— Сянката на Аспазия каза някои неща, които ми се струват логични.

— Например?

— Че Артад има нокът. Доколкото можем да определим, ноктите са бойни кораби. Той може да го управлява и да използва оръжията му. Ние дори не знаем как действа оръжието на този кораб, което Сянката на Аспазия използва на Великденския остров. Наблюдавах го, но не съм сигурен, че ще мога да повторя действията му, а и той нямаше да ми дава уроци. Убеден съм, че ще мога да закарам кораба до Марс, но какво ще правим после?

— Ядрени бомби? — предложи Яков. — Хвърлени ръчно?

— Ами ако спуснат щит над предавателя?

Руснакът сви рамене.

— Не знам какво да ти кажа, приятелю.

Търкот почука с пръст по слепоочието си.

— Помисли за всичко, което научихме. Някой е свалил разузнавателния кораб на Рояка над Тунгуския район. И не са били нито аирлианците, нито Мисията, нито очакващите.

— Хора ли?

— Остава ли някой друг?

— Но как?

— Тъкмо това е въпросът — каза Търкот.

— Може би майор Куин има още сведения за нас.

Търкот погледна дисплеите и провери докъде е стигнало разтоварването.

— Потегляме натам веднага щом трюмовете се изпразнят. Само ще се отбием до една петролна платформа в Мексиканския залив.

Мексиканският залив

Гарлин работеше бързо, без да обръща внимание на кръвта, която плискаше навсякъде. Отдели част от черепа на Дънкан с диаметър осем сантиметра, за да разкрие вътрешността. Направи разрез в трите защитни мембрани на мозъка. Дори не мигна, когато разряза най-вътрешния слой и по лицето го опръска мозъчна течност.

Продължи в главния мозък, за да стигне до постоянно пръскащата се артерия. Не можеше да преодолее програмирането на клетките, затова направи нещо друго — постави на това място байпас.

И още докато го правеше, защитната мембрана започваше да се затваря, образуваше се нова плът. След като постави байпаса, Гарлин бързо се дръпна настрани и проследи възстановяването на тъканите. Отворът в черепа се покри с кост. Веднага щом раната се затвори, той отново взе свредела и завъртя главата на Дънкан, така че да има достъп до тила й. Проби черепа и повторно проникна в мозъка. Откри метално топче с диаметър около дванадесет милиметра. С помощта на лупа видя, че от топчето излизат няколко тънки влакна, които потъваха в мозъка.

Гарлин взе дълги тънки пинцети, вмъкна ги в отвора, хвана топчето и без да го е грижа за болката, го извади и изтръгна тънките проводници.

Хавай

Търкот политна напред и не падна, само защото се опря на големия дисплей пред пилотската седалка.

— Добре ли си? — попита скочилият от мястото си Яков.

Майорът се чувстваше така, все едно в тила му се е забила стрела. Толкова го болеше, че не смееше да поклати глава, за да отговори на въпроса. Болката беше толкова силна, че му призля и за малко да повърне.

— Какво има, приятелю? — Яков колебливо се наведе над него.

Търкот опита тила си. Очакваше да има кръв, но нямаше нищо.

— Все едно ме простреляха — промълви той.

Болката постепенно отслабваше и той се изправи. Отново докосна тила си и потърси рана. Нищо.

— По дяволите! — измърмори Търкот.

— Какво стана? — попита Яков.

— Не знам, но се надявам да не се повтори — отвърна майорът.

Мексиканският залив

Гарлин разглеждаше металното топче и го въртеше в ръце. От него висяха четири изключително тънки проводника, покрити с кръв. Той внимателно постави топчето в една чашка и се върна при масата. След като се увери, че Дънкан се е съживила, отиде при кивота и протегна окървавените си длани към пулта. Започна сондирането още преди втората рана да е заздравяла съвсем.

Дънкан не дойде веднага в съзнание. Травмата бе прекалено тежка дори за нейното подсъзнание. Дарът на безсмъртието беше запазил живота й, ала не можеше да й помогне да се справи с болката и ужаса на онова, което й причиняваха. Разсъдъкът й по най-примитивен начин се опитваше да защити съзнанието й.

Психосондата на кивота влезе в ума й, мина по пътищата на нервната система и потърси образите на кораба й. Байпасът осигури нормалното кръвообращение дори след като програмираната плът отново поддаде.

Екранът оживя.

Двата изправени камъка и хоризонталната плоча вече бяха включени в кръг от подобни камъни. Пет вертикални двойки, покрити с хоризонтални камъни. И около тях — втори, по-нисък кръг. Мястото очевидно бе опустошавано, тъй като някои камъни бяха съборени, включително онзи отдясно на портала. Разумът на Гарлин позна структурата, но пипалото на Рояка беше прекалено съсредоточено върху екрана, за да приеме посланието.

Дънкан се мяташе на масата и опъваше ремъците, с които бе стегната. Лицето й бе сбърчено от мъка, кожата й беше по-бледа от обикновено: извънземният вирус се опитваше да възстанови огромното количество изгубена кръв.

Близо до камъните имаше павиран път, което показваше, че образът е от по-късен спомен. Гарлин се наведе напред. Край пътя имаше стълб с табела. Надписът се фокусира и той прочете:

Стоунхендж

Веднага изключи кивота на завета и свали короната от главата на Дънкан. Той свърза масата на Дънкан с тази на кивота и освободи спирачките на колелата им. После бавно избута и двете маси в коридора и ги върна в спасителната капсула.

От камерата Роякът започна да приготвя капсулата за изстрелване.

Снайперистът вече от няколко часа бе на крана, който се издигаше високо над изоставената петролна платформа в Мексиканския залив. От Симон Шерев и неговите израелски десантници нямаше нито следа. Цевта на неговия „Хеклер & Кох“ ПСГ-1 беше опряна на парапета, насочена към асансьора, на който се бяха качили мъжете с кивота на завета.

Знаеше, че нещо не е наред. Шерев и другите прекалено дълго се бавеха, без да го осведомят за положението. Възможностите му обаче бяха ограничени. Не можеше да става и дума да се спусне с асансьора след тях. Снайперистът разбираше, че ако някой долу е елиминирал Шерев и петимата десантници, той няма голям шанс да се спаси. Затова чакаше и наблюдаваше. Отправи призив по радиочестотата за извънредни ситуации и описа малкото, което знаеше, но нямаше представа дали са го чули.

На дъното на Залива, на деветдесет метра дълбочина, една черна сфера с диаметър четири и половина метра се отдели от подводната конструкция и се насочи на изток, като постепенно се издигаше нагоре. На километър и половина от платформата достигна повърхността, излетя във въздуха и се понесе на по-малко от десет метра над гребените на вълните.

Снайперистът я видя, но сферата вече беше извън обсега на оръжието му и продължаваше да се отдалечава. Не се съмняваше, че не е от човешки произход. Той изруга и откопча радиостанцията от бойната си жилетка. Нямаше голям обхват и не можеше да се свърже с Израел. Ала трябваше да направи някакъв опит да информира някого за местонахождението на кивота и онова, което току-що беше видял. Той включи на извънредната честота и отново започна да предава с надеждата, че някой е достатъчно близо, за да го чуе.

Хавай

В кораба-майка бяха останали само Търкот и Яков. Не обърнаха внимание на настойчивите молби за разговор от страна на различни служители. Майорът издигна кораба в небето и го насочи на изток към континента. Главата още го болеше, но не като по-рано. По-скоро като силно главоболие, но като се имаше предвид всичко, преживяно през последните няколко седмици, той спокойно можеше да го пренебрегне.

Адреналинът, нахлул в кръвта му по време на спасяването на хората от Великденския остров — и целия тихоокеански регион, — отстъпваше мястото си на изтощението от случилото се на Еверест. Търкот имаше чувството, че никога няма да успее да си почине и да възвърне силите си. Знаеше, че трябва да се обади на Куин и да чуе последната информация. Надяваше се, че Космическото командване следи ноктите на Сянката на Аспазия и Артад. В момента обаче това изобщо не го вълнуваше.

Къде беше Дънкан? В Мексиканския залив ли? Чудеше се защо го интересува. Тя го бе излъгала, беше го манипулирала и го бе забъркала във фиаското със Зона 51. И Сянката на Аспазия му беше намекнал, че собственото му минало е лъжа. Обзе го гняв. Само лъжа и смърт, а оставаха толкова много неизвестни неща, погребани под планини от измами.

На хоризонта се появи западното крайбрежие на Съединените щати. Майорът забеляза два Ф-16 на юг — насочваха се към него. Знаеше, че военните все още са нервни и че световният мир не е напълно възстановен.

Той включи микрофона.

— Куин, съобщи на Пентагона, че навлизаме с кораба майка във въздушното пространство на Съединените Щати.

— Ясно.

— Имаш ли нещо за мен?

— Един снайперист на петролната платформа в Мексиканския залив съобщи за съд, който изплувал от водата и отлетял на североизток.

— Космическото командване следи ли го?

— Съобщих им, но още не съм получил данни от тях.

— Нещо друго? — Търкот промени курса и зави на изток, тъй като вече нямаше смисъл да се отбива на петролната платформа.

— Открих някои интересни сведения за Тунгуския район и един човек, Тесла.

— Тесла ли? — повтори Яков. — Кюрдът на Арарат спомена за него.

— Изглежда, че е свързан със събитието в Тунгуския район — каза Куин.

— По-точно? — попита Търкот.

— Ако се съди по онова, което успях да намеря, може би той е свалил разузнавателния кораб на Рояка — отвърна Куин.

НАСТОЯЩЕТО

10.

Въздушното пространство над Ламанша

Капсулата на Рояка летеше на по-малко от пет метра над вълните и беше невидима в мрака. Лиза Дънкан все още бе върху масата, но вече не беше свързана с кивота на завета. Гарлин чакаше, прегърбен до масите.

Капсулата прелетя над южното английско крайбрежие между Уеймът и Борнмът. Светлините на двата града ясно се виждаха от двете страни. Сферата мина над източен Дорсет, стигна до Солсбърийската равнина и намали скоростта. Целта му се очертаваше напред, осветена от няколко прожектора, ала наоколо като че ли нямаше никого — нищо чудно, като се имаше предвид ранният час.

По един път се движеха самотни фарове, после изчезнаха в далечината. Капсулата се приближи и спря точно пред осветения район. Сканира земята с радара си, насочи се на североизток и бавно кацна на тревата край оградата.

Космическото командване, планината Шайен, Колорадо

Мери Кийн доброволно работеше извънредна смяна, за да даде възможност на някои свои женени колеги, дежурили по време на последната световна война, да се приберат вкъщи и да се видят със семействата си. Не беше казала на шефа си, че не иска да си иде у дома, защото се бои от съобщенията, които може би я очакваха там. Единствената й дъщеря бе в армията и беше служила в Сеул, Южна Корея. Мери бе виждала снимките на шпионските сателити и знаеше какво се е случило с този град.

Докато не знаеше със сигурност, нямаше да е вярно. Не можеше да понесе тази мисъл, затова се съсредоточи върху екраните. Намираше се в една от металните сгради върху тежки пружини, дълбоко в комплекса, и заедно с десетината други оператори седеше на дълга заоблена маса.

Нейната зона за наблюдение беше Северният Атлантически океан, регион, в който не се бяха водили много бойни действия. Тя имаше достъп до три шпионски сателита КХ-14, които заснемаха от източното крайбрежие на Съединените щати до западното крайбрежие на Европа.

Мери се сепна, забелязала някакво движение. Изключително бърза топлинна следа, която започна в Мексиканския залив, премина през Атлантическия океан и спря в Южна Англия. Тя влезе в компютъра, засече координатите и установи, че там няма летище. Не можеше да е хеликоптер — обектът се беше движил прекалено бързо и на огромно разстояние. Всъщност, когато взе данните за полета, операторката видя, че той е летял прекалено бързо, за да е дори свръхмодерен военен самолет.

Оставаха летящите чинии. Както и други в Космическото командване, тя бе виждала следите на извънземните, но всеки път, когато насочваха вниманието на началниците си към тях, получаваха отговор да не им обръщат внимание.

След като се разкри истината за Зоната, Кийн неколкократно ги беше следила. Въпреки че бе симетрична обаче, тази следа се различаваше. Беше по-топла. Освен това операторката си спомни, че се бе получило питане за необичайни летящи обекти в района на Мексиканския залив.

Провери в списъка и забеляза, че като източник на питането е посочена Зона 51 чрез МИЛСТАР. Мери набра кода за достъп. Половин минута никой не отговори и тя тъкмо се канеше да затвори, когато от високоговорителя се разнесе разсеян глас.

— Майор Куин слуша.

— Имате ли летяща чиния по трансатлантически курс?

— Не. Какво сте засекли?

Тя предаде информацията.

— Казвате, че идва от Мексиканския залив, така ли?

— Да.

— Къде е сега?

Докато разговаряха, Кийн бе взела точните координати от най-близкия сателит КХ-14. Отвори картата на района и потърси мястото. Това, което откри, я изненада. Червеният надпис обозначаваше обект с национално значение.

— В Южна Англия. При Стоунхендж.

Стоунхендж

Стоунхендж беше най-голямата туристическа атракция в района и една от най-големите в цяла Англия. Капсулата на Рояка се намираше на северозапад от него и известно време само го наблюдава. Добрият разузнавач винаги проучва обстановката преди да се приближи до целта, а Роякът имаше голям опит в разузнаването, на галактическо или местно равнище.

Когато се установи, че районът изглежда безопасен и пуст, капсулата се придвижи напред. Блъсна се в оградата, с лекота я разкъса и спря до вътрешния кръг пред олтарния камък. Неизвестната на Рояка алармена система, вградена в оградата, се задейства и в местния полицейски участък се включи предупредителна лампичка.

В капсулата Гарлин отново беше поставил короната на главата на Дънкан и сега я свърза с проводниците на кивота.

Дълбочинният радар не бе установил присъствието на кораба от спомените на Дънкан. По време на сондирането обаче Роякът беше забелязал червената мрежа, с която Дънкан и мъжът бяха покрили космическия кораб преди да го заровят, и предполагаше, че това е някакъв вид щит.

Въпросът бе как да влязат в каменния асансьор.

Гарлин вкара сондата в ума на Дънкан и потърси още спомени.

Екранът затрептя. Появи се образ. Стоунхендж. Невредимите кръгове показваха, че действието се развива преди хиляди години. Беше нощ, ала камъните бяха окъпани в червено сияние. На неколкостотин метра оттам гореше огромна дървена фигура, висока над петнадесет метра, направена от клони, оплетени около дървена основа. Вътре бяха натъпкани десетки хора, които надаваха крясъци, обгърнати от безпощадните пламъци.

Около горящия „човек“ имаше кръг от стотици, ако не и хиляди хора, облечени в пъстри роби, които наблюдаваха ужасяващата клада и огънят осветяваше хипнотизираните им лица. В края на тълпата двама души се отдалечаваха към Стоунхендж. Бяха сами, когато стигнаха при камъните и смъкнаха качулките си. Дънкан и партньорът й. Тя се приближи до левия изправен камък в центъра на комплекса, протегна дясната си ръка, притисна дланта си към монолита — и се появи врата. Гарлин изключи проводниците и екранът потъмня. Той погледна надолу и видя, че Дънкан за пръв път от доста време е в съзнание. Тъмните й очи бяха вперени в него. По време на полета тялото й бе имало достатъчно време да се възстанови от раните.

— Кой си ти? — Гласът й беше дрезгав, гърлото й бе пресъхнало и прегракнало от викане. Очите й бяха хлътнали и уморени, спомените за болката се бяха отпечатали на лицето й.

Без да отговори, той се пресегна и стегна ремъка на дясната й ръка.

— Какво правиш? — попита Дънкан.

Гарлин безмълвно се обърна към черната чанта и извади странно наглед устройство, ключов елемент от което бе дълго тънко острие. Натисна един бутон и острието бързо започна да се движи назад напред. Дънкан се ококори, когато Гарлин насочи устройството към ръката й.

— Недей! — извика тя.

Гарлин притисна острието към китката й. Плисна кръв, плът, парченца кости. Викът на Дънкан отекна в капсулата. След по-малко от четири секунди, цяла вечност за нея, острието излезе от другата страна. Кръвта шуртеше от прерязалите артерии и Гарлин не направи опит да я спре.

Той пусна бутона и се възцари тишина, в която се чуваха само стоновете на Дънкан. Гарлин остави машината и вдигна отрязаната й дясна ръка. Част от външната стена на капсулата се отвори, спусна се на земята като рампа и той слезе по нея.

Лиза Дънкан лежеше на масата почти в безсъзнание. Устните й беззвучно се движеха. От дясната й ръка вече не течеше кръв, тъй като вирусът бе затворил раната. Тялото й бавно започна да възстановява изгубения крайник.

Докато шофираше служебния лендроувър по М-34 към Стоунхендж, полицай Мартоу тихо ругаеше. Охранителната система беше инсталирана на оградата от частна организация против младите гуляйджии, които често се събираха при паметника късно нощем, пиянстваха и дори драскаха по камъните. Този месец Мартоу вече два пъти ги бе пъдил.

Ако пак пипнеше тия проклети хлапета… Той завъртя волана на поредния завой. Нямаше нищо против да се забавляват — смущаваше го оскверняването на камъните. Мартоу беше тукашен и като всички, живели край мегалитния паметник, винаги бе изпитвал почит към него. Местните не се интересуваха кой и кога го е построил — важното беше, че съществува.

Когато фаровете му осветиха разбитата ограда, той инстинктивно удари спирачки и колата рязко спря. Полицаят запремигва, когато забеляза голямото кълбо, носещо се на няколко метра над земята близо до вътрешния кръг. Към централните камъни се приближаваше човек. И носеше нещо. Мартоу понечи да отвори вратата, когато мъжът вдигна предмета и го притисна към левия вертикален камък. Полицаят позна предмета: отрязана човешка ръка.

Той се върна в лендроувъра и посегна към радиостанцията. Първо изпусна микрофона, после няколко секунди не успя да го включи. През това време всичко от странно стана нереално. В камъка се отвори врата, мъжът мина през нея и тя се затвори. За миг Мартоу остана с микрофона в ръка, неуверен дали е видял това, което току-що се бе случило, или всичко е някакъв кошмар. Ала голямото кълбо продължаваше да виси на няколко метра над земята недалеч от него.

Полицаят натисна бутона на радиостанцията.

Кемп Роуи, Северна Каролина

Корабът-майка се спускаше към старата писта, тъмен на фона на облачното нощно небе. Десантниците от Делта Форс го зяпнаха благоговейно, когато спря точно над разбития бетон. В предната част на кораба се отвори люк и оттам се спусна метален трап. През люка сияеше зелена светлина и на нея се очертаха силуетите на двама мъже. Единият беше огромен, много по-висок от партньора си, но по-дребният се движеше самоуверено въпреки изтощено отпуснатите си рамене. Същата онази самоувереност, която притежаваха всички от Делта.

Познал Яков и Търкот, майор Куин изпита облекчение. То отстъпи мястото си на загриженост, когато двамата влязоха в светлия кръг около хангара. Изглеждаха измъчени, особено Търкот. По лицето му имаше мехури от студа, очите му бяха кръвясали, брадичката му бе покрита със сива четина. Той разсеяно разтриваше тила си.

— Мисля, че намерихме Дънкан — бяха първите думи на Куин.

Търкот не реагира така, както очакваше майорът. Нямаше усмивка, нито оживление.

— Къде?

— При Стоунхендж.

Търкот не спря. Плътно следван от Яков, той мина покрай Куин, влезе в хангара и се строполи на един сгъваем стол. Руснакът направи същото. Донесоха им чаши горещо кафе. Търкот хвана в шепи топлата чаша, наведе се над нея и дълбоко вдиша аромата.

— При Стоунхендж ли? В Англия? — попита най-после. — Откъде знаеш?

Куин приклекна пред него и тихо, бавно заговори:

— Засекли са придвижване на съд от Мексиканския залив до Стоунхендж. Прекалено бърз е, за да е самолет. Със странна термична следа. Помислили са го за летяща чиния, но не е. Отгоре на всичко имаме съобщение от израелски снайперист, според когото Шерев е занесъл кивота на завета на петролната платформа в Мексиканския залив. И неотдавна нещо, някакъв вид капсула, е излетяло от района на платформата на североизток. Сега е при Стоунхендж.

По време на обясненията на Куин Търкот бе затворил очи.

— В такъв случай Шерев е мъртъв.

— Не знам… — започна Куин, но Търкот вдигна ръка и го накара да млъкне.

— Защо Стоунхендж?

— Не знаем.

Търкот бавно обърна притворените си очи към Яков и съвсем леко повдигна едната си вежда. Руснакът се беше отпуснал назад, изпружил дългите си крака.

— Случайно някой да има водка? — попита Яков. Когато не получи отговор, въздъхна тежко и се изправи. — Вие американците никога не сте екипирани както трябва. Предполагам, че се налага да отидем в Англия.

Търкот също стана.

— Обади се на британците — на път към изхода на хангара каза той на Куин. — Да пратят някого там. Ако може, от СВС.

— Слушам.

Търкот спря.

— Нещо ново за Тесла и Тунгуския район?

— Имаме доста информация — отвърна Куин. — Очаквам да получа още.

— Тесла ли е свалил кораба на Рояка?

— Да. Изобретил е… — започна Куин, но Търкот вдигна ръка.

— Не всичко наведнъж. Отиваме в Англия да вземем Дънкан. После ще се върнем. Докарайте хората от Космическото командване. Да се приготвят за път и да ни чакат. И онова, което е изобретил Тесла… намерете някой, който може да го направи.

Стоунхендж, Англия

Мартоу наблюдаваше сцената пред себе си и нервно облизваше устни. Черната сфера не бе помръднала и рампата, по която очевидно беше слязъл мъжът, продължаваше да е спусната. Нямаше следи от вратата, през която мъжът бе влязъл във вертикалния камък. Полицаят се беше свързал с участъка и след като му отговориха, остави микрофона и няколко минути остана на мястото си, парализиран от нерешителност.

После бавно слезе и отиде при багажника на лендроувъра. Вдигна го и извади стария автомат „Стърлинг“, който му бяха дали по време на неотдавнашните безредици. Взе бронирана жилетка и я облече. Накрая тръгна напред, здраво притиснал приклада на автомата към рамото си. Местеше поглед между рампата и изправения камък, в който беше влязъл мъжът.

Зави към рампата.

Полковник Спиърсън от британската Специална военновъздушна служба (СВС) потегли към Стоунхендж десет секунди след обаждането на Куин от Америка. Двамата с Търкот бяха открили пещерата с рубина. Познаваше Търкот като изключителен боец. Човек, на когото можеше да се разчита.

Тъкмо провеждаха учение на юг от Херефорд, където бе разквартируван командваният от Спиърсън Двадесет и първи полк. Сега летяха на югоизток с максималната скорост на хеликоптера.

Полковникът се замисли за съобщението и местоназначението. Стоунхендж. Сърцето на Древна Англия. По-древен от всички други — от Тауър, от кралете, от кралиците, от всичко. Още отпреди Артур, който се бе оказал извънземен. Сега там имаше нещо. Нещо неизвестно, проследено през Атлантическия океан. Най-вероятно с извънземен произход. Ужасно го безпокоеше фактът, че извънземните като че ли са замесени във всяка легенда и мит, дори в нещо толкова благородно като легендата за Артур. И сега бяха при Стоунхендж.

— По-бързо — нареди той на пилота. Отзад в хеликоптера „Уестланд Линкс“ седяха дванадесет десантници от Специалната военновъздушна служба. Елитът на английската армия. Държаха оръжията си и безизразно гледаха пред себе си. На всички им бе писнало. От извънземните. От слугите на извънземни. От манипулирането, заразяването, промяната на хора. Бяха гледали записите на унищожаването на Тайван и атаката срещу Сеул, първо със севернокорейско химическо оръжие, а после и с американски ядрени бомби. И някак си знаеха, просто знаеха, че макар хората винаги да са воювали помежду си, зад всичко това стоят извънземните. Които действаха от сенките. И на всички им беше писнало.

Въздушното пространство на Съединените щати

Търкот седеше на пилотската седалка в кораба-майка, който летеше над Атлантическия океан. Не знаеше с каква скорост се движат, но океанът под тях се носеше стремглаво. Екскалибур бе облегнат на недалечния контролен пулт.

— Приятелю — каза руснакът.

— Да?

— Добре ли си?

— Не.

— И аз. — Яков постави широката си длан на рамото му. — Не позволявай думите на Сянката на Аспазия да всеят съмнение в душата ти.

Вперил поглед в екраните, Търкот не отговори.

Яков не отдръпна ръката си.

— И… — проточи той, за да привлече вниманието на майора, — що се отнася до госпожа Дънкан, не забравяй, че каквото и да е миналото й, сега тя е различна дори от жената, която познаваше през последните няколко месеца.

Търкот съвсем леко кимна.

— Знам.

— Понякога вършим неща, които по-късно…

— Знам, че не разсъждавам нормално, — прекъсна го майорът.

— Аз също не разсъждавах нормално, когато се влюбих в Катенка — отвърна Яков. Имаше предвид жената, която ги беше предала в Москва.

При други обстоятелства Търкот щеше да възрази срещу сравнението, но през последните няколко дни се бяха случили прекалено много неща, за да е сигурен в каквото и да било.

— Бях секач. Това винаги ми се е струвало адски странно. Да отсичаш живи същества. Дървета. Красиви големи дървета. Които са живели на Земята много повече от мен. Другите нямаха такива колебания — не знам защо аз мислех така. Но после се примирих с мисълта, че дървото ще бъде превърнато в ценни неща. Например в детско креватче. — Търкот мрачно се усмихна. — Глупости, знам. Но трябваше някак да го преодолея. И го преодолях.

— А сега?

— Не знам как да го преодолея.

Яков го плесна с широката си длан по гърдите.

— Ти си човек. — После удари по собствените си гърди. — И аз съм човек. Това е. Това е всичко. Докато ти си сякъл тия дървета, за които толкова много те е грижа, аз цял живот съм преследвал извънземните и техните слуги. Те убиха приятелите ми, унищожиха родината ми. Унищожили са много други страни и са избили милиони, дори милиарди хора през хилядолетията, откакто са на планетата ни. Известно ни е, че Черната смърт е тяхно дело. Опитаха се да направят нещо подобно, което едва успяхме да предотвратим.

— И през всички тия години, които прекарах в мрака, докато ги преследвах, аз трябваше, както казваш ти, да го преодолея по някакъв начин — продължи той. — Да накарам разума си да приеме онова, което правя. Също както ти е трябвало да разбереш какво вършиш. И знаеш ли какво реших? До какво се свежда всичко?

Търкот поклати глава.

— Аз съм човек — заяви Яков. — Те и онези, които работят за тях, не са.

— Толкова ли е просто? — попита майорът.

— Да. Толкова.

Стоунхендж

Мартоу предпазливо се изкачваше по рампата. Почти не повдигаше крака от метала, за да не вдига шум. Беше гледал Би Би Си. Знаеше за извънземните, Зона 51, световната война. Всички знаеха. И не се съмняваше, че се отнася за това. Нямаше представа защо е толкова сигурен.

Влезе вътре. Сияеше зелена светлина. Полицаят мъчително преглътна, но продължи напред. Рампата водеше до открехната метална врата. Той бавно я отвори с цевта на автомата. Първото, което забеляза, бе бледата жена, окървавена и завързана на количка. Дясната й ръка липсваше — беше отрязана малко над китката.

— Боже Господи — промълви Мартоу.

По-скоро усети, отколкото чу, че зад него има някой, и се завъртя. Показалецът му замръзна на спусъка, толкова се смая. Видя, че не е човек, а нещо… нещо невъобразимо. Пипалото се уви около шията му. Полицаят отвори уста да извика и това бе грешка.

Въздушното пространство

Пред тях се появи брегът на Англия и Търкот погледна навигационния екран, за да провери посоката към Стоунхендж. Промени курса и корабът-майка леко зави наляво.

— Още една минута — съобщи на Спиърсън пилотът по интеркома.

Полковникът изтегли назад затвора на автомата си МП-5 и провери дали в патронника има патрон. Останалите в хеликоптера последваха примера му.

Вертолетът намали скоростта и започна да се спуска.

— Докладвай обстановката — нареди Спиърсън на пилота, който управляваше с очила за нощно виждане. На каската на полковника също имаше такива, но предната седалка му пречеше да вижда.

— Има някаква черна сфера с диаметър около пет метра. Виси точно пред централния пръстен камъни. Изглежда, е отворен някакъв люк и от него струи зелена светлина. Наблизо е паркиран полицейски лендроувър. Няма следа от онзи, който е пристигнал с него.

Черна сфера ли? Спиърсън бе следил разузнавателните сведения за последната световна война, беше воювал главно в Тихия океан и Близкия изток, ала не си спомняше такова описание. Нещо ново. Нещо различно. Много пъти бе попадал под обстрел — в Северна Ирландия, през Войната в Залива, в Етиопия — но сега го побиха тръпки. Хеликоптерът кацна със слабо разтърсване.

Нямаше нужда да издава команди. Знаеше, че хората му ще го последват и ще се разгърнат тактически. Това беше разликата между СВС и обикновената бойна част. Той се затича към черната сфера, като в движение спусна очилата за нощно виждане. Запремигва и изчака няколко секунди мракът да отстъпи мястото си на яркозелената светлина. Кълбото беше абсолютно неподвижно и висеше на няколко метра над земята. Част от корпуса му бе отворена и се спускаше като рампа.

Спиърсън замръзна, когато от отвора излезе мъж с автомат „Стърлинг“. Полковникът тъкмо се прицелваше в него и се готвеше да стреля, когато позна униформата.

— Натам! — извика полицаят и посочи наляво, настрани от мегалита.

Спиърсън се обърна, последван от всичките си хора. Нищо.

Чу тракането на автомата, когато първите куршуми го улучиха и го повалиха. Полицаят се приближаваше към бойците от СВС и стреляше.

Полковникът лежеше на земята. Гърдите го боляха от ударите по бронираната жилетка. Вдигна глава. Хората му отвръщаха на огъня. Пред смаяния поглед на Спиърсън ченгето бе надупчено като решето, ала продължаваше да стреля. Паднаха още двама бойци от СВС, единият смъртоносно улучен в лицето.

Оръжието на полицая — стар „Стърлинг“ — глухо изщрака. Пълнителят се беше изпразнил. Десантниците не престанаха да стрелят и буквално го разкъсаха на парчета, докато трупът му най-после не се свлече на земята.

Полковникът се изправи. Един от хората му се втурна напред и провери тялото. Спиърсън даде знак на останалите да го последват и заобиколи, за да погледне в капсулата. Люкът беше затворен.

— Взривете го — нареди той.

Един от хората му извади малък насочен взрив от раницата си, изтича при люка и го постави в центъра му. После възпламени детонатора.

— Залегни! — извика сапьорът, докато тичаше настрани от сферата. Спиърсън се хвърли на земята. Разнесе се остър пукот. Спиърсън се изправи изруга. В люка бе пробита само шестдесетсантиметрова дупка.

Зад себе си чу изстрели и се обърна. Мъжът, който се бе надвесил над трупа на ченгето, беше прострелял друг боец в лицето. Вторият десантник извика и притисна раната с длани. Между пръстите му потече кръв. Другият продължи да стреля по другарите си — в главата, както го бяха обучавали.

— По дяволите! — изруга Спиърсън, когато бяха повалени още двама от хората му, натисна спусъка и куршумът улучи мъжа в главата, точно над дясното око, под ръба на каската. От изходната рана на тила му пръснаха кръв и мозък. Но войникът продължаваше да стреля и свали още един боец.

Полковникът усети нещо над себе си, ала нямаше време да погледне — стреляше, натискаше спусъка колкото може по-бързо, докато онзи най-после се строполи на земята.

— Какво става тук, господин полковник? — попита един от малцината му оцелели войници, които се бяха събрали при трупа. Той бе неузнаваем. Спиърсън буквално му беше откъснал главата.

Полковникът вдигна поглед нагоре. Звездите бяха изчезнали.

После ярка светлина изпълни небето и го заслепи.

Търкот чакаше точно до люка на трюма и щом Яков го отвори, се втурна навън по все още спускащия се трап. В едната си ръка стискаше автомата, а в другата — Екскалибур. Руснакът сигурно бе открил как да освети земята, защото беше светло като ден.

Майорът се огледа. Големите камъни бяха точно пред него, черната капсула също, един лендроувър, трупове. Неколцина униформени сваляха очилата си за нощно виждане. Познаваше единия — Спиърсън — от операцията в Етиопия.

— Полковник — извика Търкот и тръгна към командира на СВС.

Спиърсън премигваше и се опитваше да се ориентира, все още объркан и стъписан от безумното поведение на собствените си хора.

— Какво става, полковник? — Търкот спря до него.

Спиърсън поклати глава.

— Не знам. Полицаят откри огън срещу нас. После един от моите хора… не знам защо.

Търкот погледна обезглавения труп. Нещо мърдаше в края на гръбначния стълб, който стърчеше от шията. Нещо сиво.

— Какво е това, по дяволите? — Британецът отстъпи назад.

Появи се трипръстият край на пипало от Рояка и заопипва в търсене на нов приемник. Когато започна да изпълзява от тялото, Търкот замахна с Екскалибур и го разсече на две, точно под „пръстите“. Отсечената част падна на земята и започна да се „топи“. Разнесе се отвратителна смрад.

— Какво е това, по дяволите? — повтори Спиърсън.

Търкот не обърна внимание на въпроса.

— Дънкан? Видяхте ли доктор Дънкан?

Полковникът поклати глава, все още вторачен в мястото, където бе паднало пипалото.

— Току-що пристигнахме. Ченгето започна да ни обстрелва. После моят човек се побърка. Това нещо в него ли е било? Какво става?

Търкот продължаваше да не отговаря на въпросите му. Нямаше време за обяснения. Тръгна към капсулата, като държеше в готовност и двете си оръжия. Изобщо не му дойде наум да се почувства странно от това, че в едната си ръка държи ултрамодерен автомат, а в другата — легендарен меч. Качи се по рампата и видя пробитата в люка дупка. Спря за миг, после се наведе и надникна вътре. Настръхна — чакаше да го нападне пипало. На зелената светлина видя Дънкан, завързана върху маса на колелца, огромните локви кръв, полувъзстановената й ръка, кивота на завета и короната.

Дънкан завъртя глава и погледите им се срещнаха. Търкот зърна болката в очите й.

— Майк. — Произнесе името му толкова тихо, че той не бе сигурен дали го е чул, или го е прочел по устните й.

— Ще те измъкна — каза майорът. Дупката беше прекалено тясна, за да се провре. Трябваше да я разшири.

— Майк.

Този път определено я чу. Бързо се огледа. Почти очакваше да види някое от съществата, с които двамата с Яков се бяха сражавали в руините на Четвърти отдел.

— Да?

— Съжалявам.

Търкот залитна, когато капсулата под краката му се раздвижи.

— Ще те измъкна. — Зачуди се дали излитат. Измъкна глава от дупката и отстъпи назад. Не беше капсулата. Разтърсваше се самата земя. Най-близкият изправен камък опасно се накланяше. Една хоризонтална плоча с трясък падна върху тревата. Спиърсън крещеше на хората си да се оттеглят.

Търкот отново се обърна към капсулата, тъкмо навреме, за да види, че трапът започва да се вдига. Разбра, че има само секунди.

— Ще се върна! — извика към отвора той, хвърли се настрани и за малко да бъде смазан от затварящия се люк. Сферата се издигна във въздуха и полетя в посока, обратна на кораба-майка. След петдесетина метра спря.

Майорът се изправи и мигновено трябваше отново да се хвърли на тревата, тъй като друг висок камък се стовари само на сантиметри от мястото, на което беше застанал. Усети изместването на въздуха от профучалия покрай него огромен монолит.

Опита се да забие пръсти в здравата земя, но пръстта се изплъзваше под тях. После усети метал, топъл метал, което бе странно. Корабът-майка във въздуха все още осветяваше всичко и той погледна надолу. Сив метал. Все повече. Търкот лежеше върху леко заоблена повърхност. Разбра, че е върху кораб от вид, какъвто не беше виждал досега. И този кораб се издигаше.

Запълзя на четири крака към ръба. Чу силен екот, който можеше да е само от падането на вертикалните камъни върху корпуса на кораба.

Когато стигна до ръба, корабът се бе измъкнал от земята. Имаше форма на чиния — с голяма изпъкналост отпред и още две отзад. Търкот нямаше време да го разглежда. Сви се и скочи от металната повърхност, нещо, на което преди много години го бяха научили във Форт Бенинг. Гласът на старшината отекна в главата му. „Свий колене и ръце. Скочи. Претърколи се.“

Остана легнал по гръб и видя очертанията на странния съд на фона на кораба-майка. След миг съдът се понесе на запад, последван от капсулата на Рояка.

НАСТОЯЩЕТО

11.

В земна орбита

Артад пристъпи напред, пъхна предната част на стъпалата си в отворите на скафандъра и се притисна към вътрешната облицовка. Задната половина се затвори зад гърба му. Той проучи дисплея точно под визьора и провери дали всички системи са изправни.

Докладът на разузнавачите, които бе пратил на древния кораб-майка, го беше заинтригувал. Последните съобщения показваха, че предавателят на Марс още не е завършен, ала това не го безпокоеше. Човеците можеха да се опитат да откарат кораба-майка на Червената планета, но какво щяха да направят после? Те имаха съвсем елементарна представа как да използват възможностите му. Всъщност, докато обмисляше възможностите, той се надяваше, че човеците наистина ще откарат кораба-майка там, за да може да го превземе. Така щеше да е в много по-добро положение, когато пристигнеше флотът. Определено щеше да е по-добре да прати първото си съобщение след като завладееше кораба-майка. Сега все едно искаше помощ в ситуация, изплъзнала се от неговия контрол.

Отиде при херметичния шлюз на нокътя, затвори вратата след себе си и изчака да се отвори външната. Намираха се до главния трюм на кораба-майка. Люковете бяха изтръгнати от мощна експлозия, отворила в борда му четиристотин метрова рана. Артад включи реактивната раница и се прехвърли на по-големия съд. Когато влезе в трюма, първо забеляза опустошението. Всичко вътре бе разбито — вътрешните прегради не бяха издържали.

Имаше няколко повредени нокътя — от марсианския флот на Аспазия. Артад тръгна към един от тях, където го чакаха неколцина кортади, също в скафандри. Те го въведоха вътре през един от люковете. В коридора се носеха трупове на аирлианци, идеално запазени в космическия вакуум. Артад не им обърна внимание, въпреки че познаваше някои. Кортадите го поведоха към контролната кабина.

Шестима мъртви аирлианци бяха закопчани с ремъци на седалките си. Дори не бяха в скафандри, което показваше, че катастрофата ги е сполетяла неочаквано.

А на командната седалка беше Аспазия.

Артад спря пред някогашния си съперник. Над десет хиляди години бяха изтекли от първата им битка. Техните Сенки и привържениците им бяха продължили войната през хилядолетията. Изобщо не беше очаквал, че ще свърши така, че Аспазия ще загине от човешка ръка, което ще лиши Артад от възможност за отмъщение.

Той протегна облечената си в ръкавицата на скафандъра шестопръста ръка и хвана брадичката на Аспазия. Повдигна отпуснатата глава. Червените очи бяха мътни и пусти.

Без да пуска брадичката му, Артад завъртя глава към трупа на друг аирлианец, който седеше зад Аспазия. Жена. Пръстите му стиснаха брадичката, впиха се в мъртвата плът. Спомняше си я. Спомняше си, когато се бе отправила на мисията в този затънтен край на вселената. Спомняше си времето, което бяха прекарали заедно.

С рязко движение той строши врата на Аспазия.

Отново погледна трупа на жената и се обърна към изхода. Тръгна си, без дори да се обърне.

Марс

„Марс Патфайндър“ беше изстрелян на 4 декември 1996 година. На 4 юли следващата година стигна до Марс и влезе в орбита, която изобщо не минаваше близо до Сидония. Сондата навлезе в атмосферата и парашутът й се отвори на осем километра над планетата. На двадесет и един метра височина близо до Арес Валис парашутът се откъсна и заобиколен с въздушни възглавници, „Патфайндър“ падна на повърхността и отскочи. Продължи да подскача повече от осемстотин метра преди най-после да спре. Въздушните възглавници спаднаха.

Подобно на венчелистчета, бавно се отвориха четири сини слънчеви батерии. Разгъна се метеорологична антена, наред със СМП, скенера на „Марс Патфайндър“. Върху една от слънчевите батерии имаше малък всъдеход, наречен „Просветената истина“ в чест на афро-американска героиня от борбата против робството през XIX век Съджърнър Трут. Всъдеходът беше дълъг шестдесет и шест сантиметра и тежеше десет килограма.

Призори на 5 юли 1997 година СМП, който всъщност представляваше две разположени под различен ъгъл камери, даващи заедно триизмерно изображение, засне първите картини от повърхността на планетата. „Просветената истина“ бавно спусна прибраните си по време на пътуването колела и потегли по марсианската повърхност — първият човешки всъдеход на друга планета след последния полет на „Аполо“ на Луната. „Просветената истина“ измина четиридесет сантиметра до една скала, която ръководителите на полета нарекоха Досадника, и я анализира с помощта на АПРС — алфа-протонен рентгенов спектрометър. АПРС бомбардира скалата с алфа-частици и измери рикоширалата радиация. Данните бяха пратени на „Патфайндър“, който ги препрати на Земята. Анализирайки резултатите, учените получиха доста пълна представа за състава на скалата.

Един от проблемите с придвижването на „Просветената истина“ бе, че образите и данните пътуваха до Земята за две и половина минути. Също толкова време изминаваше, докато ръководителите на полета пратят обратно насочваща информация. Ето защо те трябваше извънредно внимателно да планират бъдещите движения на всъдехода. Американската общественост беше толкова възхитена от този успех, че през първия ден от работата на „Просветената истина“ в уебсайта на НАСА влязоха четиридесет и четири милиона души.

Проектираният да издържи само седем дни всъдеход продължи да функционира дълго след този срок. През август той се отдалечи на разстояние от десет метра, като измери състава на няколко скали. Останала с тридесет процента енергия, на 26 септември „Просветената истина“ бе пратена на най-дългото си пътуване от петдесет метра покрай сондата „Патфайндър“. На другия ден обаче сигналът и от „Просветената истина“, и от „Патфайндър“ се изгуби. Учените смятаха, че с началото на марсианската есен температурата е спаднала под долната граница, при която можел да работи предавателят.

Въпреки това те продължиха да пращат заповеди на „Просветената истина“ още няколко седмици, в случай, че макар да не е в състояние да предава данни чрез „Патфайндър“, всъдеходът все още може да приема и да функционира с енергията от слънчевите батерии.

Учените не знаеха, че сондата наистина предава техните заповеди на всъдехода, който продължаваше бавното си пътуване по повърхността на Марс с помощта на елементарната си лазерна насочваща система, позволяваща му да заобикаля препятствията. „Просветената истина“ се отдалечи на над четиристотин метра от сондата преди батериите й най-после да се изтощят. Всъдеходът спря в центъра на открито пространство — малък символ на способността на човечеството да лети до други светове.

И продължаваше да стои на това място години по-късно, когато на хоризонта се появи червен облак прах, показващ, че нещо се приближава. Главният конвой на аирлианците бе почти в подножието на Монс Олимпус. На километри зад него колата бе взела кристала от развалините на Лицето и бързаше да го настигне. Огромните вериги се впиваха в марсианската повърхност и вдигаха облаци червен прах.

Само едно звено от веригата на извънземната машина беше по-голямо от целия земен всъдеход.

И едно от тях заби всъдехода в марсианската почва, също както човек може да настъпи мравка, без да я забележи.

На четиристотин метра оттам сондата „Патфайндър“ изобщо не бе видяна — аирлианците бързаха да настигнат конвоя за Монс Олимпус.

Въздушното пространство на Южните Съединени щати

Сянката на Аспазия летеше на височина двайсет и пет километра, много над линиите на пътническите самолети, и обмисляше положението, в което се намираше. Без да губи време за гняв и съжаление, той просто анализираше фактите.

Нановирусът вече не функционираше и онези, които преди бяха негови неволни роби, сега бяха свободни.

Великденският остров вече не съществуваше.

Мисията на планината Синай гъмжеше от израелски войници.

Аспазия беше загинал в космоса.

Артад бе свободен и в момента човеците следяха нокътя му, който очевидно летеше към Марс.

Сянката на Аспазия беше изгубил много. И имаше само един нокът, неспособен на космически скокове.

Неприемливо.

Знаеше го, още когато сключваше сделката. Нямаше да изгуби цяла вечност в пълзене между звездните системи със субсветлинна скорост. Нямаше да го направи дори в криогенен сън. Достатъчно дълго бе чакал, за да приеме такава участ.

Оставаха му още няколко възможности. Водачите. През годините беше вербувал много хора, бе ги водил на Синай и ги беше принуждавал да влизат в директен контакт с пазителя. Машината буквално беше „пренаписвала“ мозъците им, за да ги превърне в слуги, без да се налага той да ги заразява с нановируса. И тъй като бе отпечатана в умовете им, програмата продължаваше да функционира, въпреки че Сянката на Аспазия не контролираше пазителите. Беше върнал тези хора по родните им места — агенти, готови да се подчинят на волята му, когато получат съответната парола.

Винаги трябва да имаш резервен план. Сянката на Аспазия бе научил този урок през хилядолетията в различните си превъплъщения. Най-сигурната гаранция беше винаги да има клонирано тяло в ка-ваната и спомените му да са качени в компютъра. Така, ако го убиеха, както се бе случвало, ка-машината щеше да се активира, да качи спомените в клонинга и той отново щеше да се „съживи“. Естествено случилото се от последното актуализиране на компютъра до неговата „смърт“ щеше да се изгуби, но Сянката на Аспазия винаги се опитваше да поддържа компютъра в крачка със събитията и рядко го актуализираше на повече от десет години. Сега той беше в ръцете на израелците, дълбоко в подножието на Синай, но в момента това не вълнуваше Сянката на Аспазия. Имаше много по-добър резервен план — безсмъртие.

Имаше и резервен вариант за подкрепа в случай, че положението ужасно се влоши, както бе станало. Той провери местонахождението си. Намираше се над Западен Тексас, където Рио Гранде описваше широк завой, близо до националния парк „Биг Бенд“.

Спусна нокътя през атмосферата с висока скорост и я намали точно над пустинята. Наоколо не се забелязваха светлини, нито следа от цивилизация. Това не беше необичайно, тъй като „Биг Бенд“ бе най-малко посещаваният национален парк в Съединените щати, макар да обхващаше над осемстотин хиляди акра. Индианците бяха наричали района Скалното хранилище на Великия дух, което даваше представа за терена. Първите испански изследователи го бяха нарекли El Despoblado, Необитаемата земя.

Нокътят кацна в подножието на високата хиляда и двеста метра планина Чиликота. В радиус от шестдесет километра наоколо не минаваха никакви пътища. Сянката на Аспазия включи мощен прожектор в горния край на кораба. Лъчът му щеше да освети терена на разстояние петдесетина километра, стига да не го спираше планината.

После Сянката на Аспазия се отпусна назад и зачака.

Военномедицинският център „Триплър“, Оаху, Хавай

В стаята час по час влизаха лекари, проверяваха картона, преглеждаха пациентката и си тръгваха. Не защото смятаха, че някой от тях може да направи нещо повече, а защото никой не вярваше, че е жива, и трябваше да го видят със собствените си очи.

Кели Рейнолдс тежеше около тридесет и пет килограма, много под обичайните й седемдесет и пет. Интравенозното вливане в измършавялото й тяло се бе оказало почти невъзможно. Но тъй като нямаше друг начин да я хранят, лекарите бяха упорствали, докато не бяха поставили две системи направо в артериите.

Откакто я бяха докарали от Великденския остров, не беше идвала в съзнание и нямаше голяма надежда, че това изобщо ще се случи. Нито един от лекарите, които бяха удивени, че е жива, нямаше да се обзаложи, че ще оцелее повече от няколко дни. Бе изгубила прекалено много телесна маса и жизнените й органи бяха тежко увредени. Те не можеха да си обяснят защо още не е умряла.

Но Кели Рейнолдс остана жива. Защото една от сестрите в спешното отделение не мислеше като лекарите. Тери Къмингс работеше в „Триплър“ повече от тридесет и пет години. Беше натрупала опит с безбройните ранени, които караха от Виетнам в края на онази война. Бе виждала да се предават и умират хора, които би трябвало да оцелеят, беше виждала да оживяват хора, вече отписани от докторите.

Тя вярваше, че Кели Рейнолдс е от втората група. В края на краищата нали досега беше оцеляла? Това показваше силна воля. Затова, докато лекарите зяпаха костеливото тяло и клатеха глави, Къмингс се отнасяше с нея като с жив човек, държеше я за ръка и й говореше, макар че пациентката не я чуваше.

Дълбоко в ума си, в онова ъгълче, в което бе избягала, когато я бяха свързали с пазителя на Великденския остров, Кели Рейнолдс беше повече от жива и разсъждаваше. Анализираше пороя от данни, натрупани по време на симбиозата с пазителя. Адски много история, повечето от която различна от учебниците.

И началото на всичко това по времето, когато аирлианците бяха пристигнали на планетата. Пазителят й бе показал някои неща, но всеки път щом мислите й стигнеха до тях, тя се отдръпваше, ужасена от истината. И поради това не можеше да излезе от комата, в която се намираше.

Стоунхендж

Търкот се взираше в кратера, в който лежаха грамадните камъни, някога представлявали Стоунхендж, разхвърляни като кубчета от ядосана детска ръка. После включи радиостанцията си.

— Яков?

— Да?

— Къде са двата кораба?

— Насочиха се на югозапад. Свързах се с майор Куин и му казах да предаде на Космическото командване да ги проследи.

— Видях Дънкан.

Отговори му само пращене.

— Не успях да я спася. Роякът пак я отвлече. Изглеждаше много зле. Едната й ръка беше отрязана. Каза, че съжалявала.

— За какво? — най-после се обади руснакът.

— Не знам.

— Трябва да тръгваме — каза Яков. — Качвай се на борда.

Майорът се обърна и видя, че от кораба-майка се спуска трап. Спиърсън отцепваше района. Полковникът се приближи до Търкот.

— Какво беше това?

— Не знам. — Търкот нямаше нито време, нито желание да обяснява за Рояка, Дънкан и Марс. — Трябва да тръгвам.

— Имате ли нужда от помощ? — попита британецът.

Търкот уморено се усмихна.

— Благодаря за предложението, но следващата битка няма да се проведе тук… — той посочи земята под краката си, после вдигна ръка към небето, — а там.

Въздушното пространство на Северния Атлантически океан

Капсулата висеше във въздуха до космическия кораб, скрита в мрака на километър и половина над океана. От горната страна на кораба се отвори люк и Гарлин се покатери върху корпуса, като се движеше внимателно, но без осигурително въже. Застана в центъра и зачака капсулата да се приближи. Сферата се спусна и се приземи върху самия кораб. Гарлин отвори два малки люка, извади кабели и закрепи капсулата за кораба.

Рампата на черното кълбо се отвори и той влезе вътре. Скоро излезе с Дънкан на ръце. Пренесе я в кораба и я завърза на една от седалките. Направи втори курс и замъкна на борда кивота на завета. При третия взе жреческите одежди и короната. Капсулата се затвори и Гарлин се върна в космическия кораб.

Бавно увеличи скоростта, понесе се нагоре, напусна атмосферата и влезе в земна орбита. Люкът на капсулата отново се отвори и от него излезе кълбото на Рояка — само с две напълно развити пипала.

Никой разумен вид в космоса не знаеше произхода на Рояка. Учените от расите, които бяха оцелели след контакта с него и бяха успели да проучат труповете след битките, бяха установили само някои неща. Например, че кълбото представлява голям череп с масивен мозък, състоящ се от четири полукълба. Пипалата имаха мозъчен стълб и установяваха връзка с главния мозък, като се скачваха с него. Те можеха да контролират всеки организъм, в който проникнеха. Друга интересна особеност на Рояка бе това, че изглежда, беше еволюирал в условията на безтегловност. Кълбото с огромна трудност се движеше по планетна повърхност и това изискваше да са се скачили почти всичките му пипала.

В безтегловност обаче Роякът се движеше бързо и ефикасно дори само с едно пипало. Можеше да издържа известно време без кислород. Очите му бяха разположени на равни разстояния по тялото и кълбото с еднаква лекота се придвижваше във всяка посока. За него не съществуваха понятията „назад“, „нагоре“ и „надолу“. В редките случаи на ръкопашен бой в космически кораби Роякът беше жесток и непобедим противник. Учените на аирлианците предполагаха, че той не е еволюирал естествено, а е раса, създадена като оръжие — погълнала собствените си създатели и превърнала се в чума на вселената.

Тук задачата бе проста. Роякът пропълзя по повърхността на космическия кораб и стигна до херметичния шлюз. Люкът се отвори и кълбото влезе.

Лиза Дънкан чу отварянето на външния люк. Разбра къде се намира — в собствения си космически кораб. Безтегловността й показваше също, че се намира в космоса. Беше завързана на седалка в дъното на пилотската кабина. Цялата бе в засъхнала кръв, косата й беше сплъстена.

Когато вътрешният люк се отвори, Дънкан завъртя глава. Кълбото плавно влезе в кабината. Кожата й настръхна при отвратителния вид на съществото. То се приближи до съседната седалка и се хвана с едното си пипало. Щом се настани, Гарлин се откопча от своята седалка и отиде при Дънкан.

— Къде си? — промълви тя. — Истинският?

Гарлин безизразно я погледна, после отвори капака на кивота на завета вдигна короната и я постави на главата й.

— Не научи ли всичко, което искаше? — попита Дънкан. — Какво още ти трябва?

— Искаме да знаем защо си дошла на тази планета с кораба си — отвърна Гарлин.

— Какъв е бил Гарлин? — попита тя. — Знам, че си някъде там вътре, някаква частица от теб. Някаква човешка частица.

— Той е тук. — Гарлин посочи главата си. — Но ние контролираме всичко. Няма да може да ти помогне.

— Тогава защо не облада и мен? — Дънкан печелеше време, за да отложи сондирането.

Гарлин поклати глава.

— Не можем. Заради вируса, който е в теб. От Граала на аирлианците. Той атакува всичко, което влезе в тялото. — Гарлин се обърна към кивота и протегна ръце към пулта.

Дънкан извика, когато психосондата проникна в мозъка й.

Националният парк „Биг Бенд“

Сянката на Аспазия отдавна се бе подготвил за тази операция и беше дал заповед за осъществяването й още с пристигането си на Великденския остров. Това бе една от многобройните заповеди, които беше издал, тъй като не знаеше кои от тях ще се наложи да използва.

Затова не се изненада, когато в далечината се появиха дванадесет чифта фарове — приближаваха се към него. Бе пратил тридесет водачи, всички бивши военни, в този отдалечен край на Тексас. Беше се надявал, че никога няма да се наложи да ги повика.

Дванадесетте пикапа спряха до нокътя и мъжете слязоха. Извадиха оръжията и раниците си от колите и тихо се качиха по тясната стълба, която им бе спуснал Сянката на Аспазия. Щом всички стъпиха на борда, той затвори люка и излетя. За втората фаза от резервния си план.

Кемп Роуи, Северна Каролина

Нещата се бяха променили. Това беше впечатлението на Търкот, когато Яков спусна кораба-майка към пистата. Имаше много светлини. Цареше оживление. Обикаляха хеликоптери, които припряно правеха път на кацащия извънземен кораб. В единия край на летището бяха подредени шест товарни самолета С-130.

Щом руснакът спря кораба над земята, двамата отидоха при най-близкия люк и слязоха. Търкот носеше Екскалибур, увит в парче плат. Майор Куин ги чакаше, застанал между полковник Микол и някакъв мъж в хубав костюм.

— Майор Търкот, господин Яков. — Куин бързо пристъпи напред, за да ги представи. — Това е заместник генералният секретар Каонг, новият директор на ККИООН.

Търкот едва не се засмя. ККИООН — Комисията за контрол на извънземните към Обединените нации — всъщност не съществуваше, тъй като беше създадена след като двамата с Дънкан бяха разгласили какво е било скрито в Зона 51. Каонг официално му подаде ръка.

— С какво можем да сме ви полезни, господин Каонг?

— Опитваме се да определим каква е опасността в момента — отвърна заместник генералният секретар. — Известно ни е, че Сянката на Аспазия все още е на свобода, както и Артад.

Търкот се зачуди дали наистина долавя обвинителни нотки в гласа му, или само му се е сторило.

— Майор Куин може да ви каже повече по този въпрос.

— Какво се е случило при Стоунхендж? — попита Каонг. — Получихме само най-общи сведения от британците. Самите те не са съвсем сигурни.

— Роякът откри някакъв космически кораб — отвърна Търкот и се озърна. Търсеше войниците от Космическото командване, които трябваше да са тук.

— И каква е целта на този Рояк?

— Предполагам същата като на Артад. Да отиде на Марс и да превземе предавателя. Да се свърже с родния си свят и да повика подкрепление.

— Крайно обезпокоително — отбеляза Каонг.

Търкот отново насочи вниманието си към представителя на Обединените нации. Искрен ли беше?

— Да. Обезпокоително. Това е точната дума.

— Можем ли да ви помогнем?

Майорът се зачуди къде е била цялата тази помощ, докато той беше на Еверест.

— В момента не можете да направите нищо. — Той се обърна към Куин. — Тук ли са хората от Космическото командване?

Куин кимна.

— Пълен екип със снаряжение и скафандри ТШКБС. Готови за път.

— Къде са корабите на Артад и Рояка?

Куин ги поведе към хангара.

— Артад известно време беше спрял при разбития кораб-майка. Нокътят му потегли преди двайсетина минути. Ако се съди по времето, за което пристигна Аспазия, смятаме, че ще стигне на Марс за два дни. Корабът на Рояка току-що излезе от орбита. Засега не знаем скоростта му, така че нямаме представа кой пръв ще стигне на Марс.

— А Сянката на Аспазия и неговият нокът? — попита Търкот, докато влизаше в хангара.

Наблизо стоеше мъж в черен гащеризон с пагон на Космическото командване на рамото.

— Изгубихме го някъде над Тексас.

Това накара Търкот да се закове на място.

— Над Тексас ли? Не е ли в космоса?

— Не сме забелязвали нищо друго да напуска гравитационното поле на Земята.

— По дяволите! — измърмори Търкот и се строполи на един стол. — Добре. Разкажи ми за Тесла и Тунгуския район. Трябва ми нещо повече от това — той вдигна меча, — когато тръгна след тях.

Марс

Конвоят на аирлианците се изкачваше по сто и петдесет километровата рампа, която водеше през високия шест и половина километра насип около Монс Олимпус. Зад него се вдигаше червен облак прах. Самият отвор в насипа бе дълбок над три километра, изпитание за ефикасността и огромните възможности на роботите. Десетина робота бяха пръснати наоколо — системите им бяха блокирали след изключването на сидонийския пазител.

Първият всъдеход мина през насипа и продължи нагоре по склона на Монс Олимпус. Вулканът беше толкова голям, че склонът бе сравнително полегат, едва около пет градуса. Близо до върха се виждаха дъгите на двете готови кули и незавършената трета. На осемдесет километра след конвоя — в подножието на рампата — се движеше всъдеходът, който носеше основния елемент на предавателя.

НАСТОЯЩЕТО

12.

Кемп Роуи, Северна Каролина

— Никола Тесла. — Куин вдигна черно-бяла снимка на млад мъж със светла кожа, тъмна, разделена на път коса и гъсти мустаци. — Електроинженер и учен, роден през хиляда осемстотин петдесет и шеста и умрял през хиляда деветстотин четирийсет и трета. Известен е с важни изобретения в областта на електричеството и магнетизма. — Майорът остави фотографията и вдигна друг стар черно-бял образ на човек, когото Търкот познаваше. Свиреп наглед мъж с белези на двете бузи и проницателни черни очи. — Тесла е познавал Бъртън.

— Откъде знаеш? — попита Търкот.

Куин му показа подвързан в кожа ръкопис — изгубения ръкопис на Бъртън, който беше открил професор Муалама.

— Пише го тук.

— Още нещо, което Муалама не ни каза — изсумтя Яков.

— И? — Търкот се хвана за страничните облегалки на стола си и се опита да овладее гнева си към археолога. В края на краищата той бе обладан от пипало на Рояка. Не беше отговорен за действията си. И бе платил най-високата цена. Пред очите си Търкот все още виждаше как Муалама се хвърля от Еверест в последна проява на съпротива срещу опита на Рояка да го използва, за да не позволи на майора да стигне до Екскалибур.

— Намерих специалистка, която знае акадски, и тя ми прати по факса превода на ръкописа. Искаш ли да го прочетеш в оригинал, или да ти го обобщя?

— Обобщи го — като си погледна часовника, отвърна Търкот.

— Бъртън е бил преследван от наблюдателите, които са се страхували, че неговите проучвания може да предизвикат проблеми и да нарушат примирието. Освен това са го следили очакващите и Сянката на Аспазия.

— Изглежда, не е имал много приятели — отбеляза Яков.

— Защото е разсъждавал със собствената си глава — каза Търкот. — Както изглежда, това се среща рядко в историята.

— Малко преди смъртта си Бъртън се натъкнал на Тесла в Париж, където отишъл да провери една подхвърлена му информация — продължи Куин. — Оказва се, че Тесла е бил член на група, която води началото си от Мирдин — или както е по-известен, Мерлин.

— Но аз мислех, че Мерлин е бил наблюдател отстъпник?! — изненада се руснакът.

— Вярно е, Мерлин е бил наблюдател отстъпник — потвърди Куин. — Но изглежда, че от време на време Бъртън е получавал помощ от тайна група наблюдатели отстъпници, които са се смятали за истинските наблюдатели.

— Какво? — ядосано попита Търкот. Още нещо, което не бе такова, каквото изглеждаше.

— Също като католиците и протестантите — поясни Куин. — Очевидно наблюдателите са се разцепили заради действията на Мерлин или още по-рано. Самият Бъртън не е сигурен кога, но пише, че се разделили на две групи. Едните вярвали в решението, взето в Авалон след унищожаването на Атлантида, според което трябвало да останат неутрална наблюдателска група. Другите, вероятно обединени от Мерлин, били по-прогресивни и се били посветили на по-активни мерки срещу извънземните.

— Не са постигнали много — измърмори Яков.

Куин сви рамене.

— Откъде знаеш? — И без да дочака отговор, продължи: — През хилядолетията и двете страни на аирлианците са извършвали ужасни жестокости срещу човечеството, но ние все още съществуваме. Може би това донякъде се дължи на активните наблюдатели.

— Тесла. Бъртън. — Търкот изстреля думите като куршуми. Едва ли бяха останали активни наблюдатели, ако изобщо ги беше имало… Той се замисли. Един човек в Южна Америка — когото Търкот смяташе за наблюдател — ги бе предупредил за чумата, която разпространяваше Мисията. И за унищожаването на совалката „Колумбия“. Може пък Куин да имаше право — и зад кулисите да беше ставало повече, отколкото бе съзнавал Търкот.

— Бъртън пише, че Тесла е бил от тези наблюдатели отстъпници. Тесла го разпитал за експедициите му в Северна Индия. И му казал, че е влизал в контакт с пазителски компютър.

— Къде? — попита Търкот.

— На Арарат.

Яков кимна.

— Кюрдите казаха, че от време на време идвали някакви хора. И ако имали наблюдателски пръстен или медальон, те ги пускали в пещерата на кораба-майка.

Търкот се наведе напред.

— Значи Тесла е намерил кораба-майка, влязъл е в него и е открил главния пазител, така ли?

— Така изглежда — потвърди Куин.

— Защо?

— За да научи за аирлианците.

— Да копира техниката им ли? — попита Яков.

Куин поклати глава.

— Бъртън е категоричен, че Тесла не е искал да използва нищо от аирлианците. Искал е да проучи техниката им, за да може да се бори с тях.

Търкот кимна.

— Добре. И?

— В ръкописа няма нищо друго за Тесла. Бъртън умрял. Убил го Сянката на Аспазия скоро след тази среща.

Търкот заразтрива челото си. Главата му се пръскаше от усилващата се болка. Тилът все още го болеше и той се зачуди дали не е получил трайно увреждане от престоя си в зоната на смъртта на Еверест.

— Добре. Точно какъв е бил Тесла? И каква е връзката му със случая в Тунгуския район и разузнавателния кораб на Рояка? Как го е свалил?

— Никола Тесла — като се консултира с бележките си, отвърна Куин. — Хърватин, роден през хиляда осемстотин петдесет и шеста. Официално е учил за инженер. Пристигнал в Америка през хиляда осемстотин осемдесет и четвърта. Дошъл в Ню Йорк само с четири цента в джоба.

Яков изсумтя.

— Типична американска емигрантска история.

— Тесла е всичко друго, но не и типичен — възрази Куин. — Отишъл да работи при Томас Едисон, но двамата скоро се разделили поради различия в мненията. Едисон бил привърженик на правия, а Тесла — на променливия ток. Тесла изобретил асинхронния двигател, флуоресцентните крушки и още много неща, за които по-късно други пожънали лаврите. Голямата му страст обаче бил безжичният пренос на енергия.

Търкот никога не беше чувал за Тесла и неговите теории и изобретения. И това бе странно, като се имаха предвид ежедневните неща, които според Куин бил открил изобретателят. Търкот се замисли за извънземния щит, спиращ енергийния поток, и… Куин продължи и той се върна в настоящето.

— През хиляда осемстотин деветдесет и девета Тесла се преместил в Колорадо Спрингс. Там направил едно изключително странно откритие — земни стационарни вълни.

— Какво е това?

— Според Тесла самата Земя можела да се използва като проводник на електрически вибрации с определена честота. По време на експериментите си той запалил двеста лампи, които не били свързани с проводници. И енергийният източник се намирал на четирийсет километра оттам. Освен това създал изкуствена мълния. Дори твърдял, че получил сигнали от друга планета, една от многобройните причини да не го взимат насериозно въпреки поразителния му списък изобретения и успехи.

— Сега такова твърдение щеше да се вземе насериозно — отбеляза Яков.

— Летящите чинии — каза Търкот. — Според „Меджик“ те използват някакво поле, генерирано от самата планета, нали така?

— Да — потвърди Куин. — Мисля, че Тесла е направил същото. Някои от учените, които събра „Меджик“, са използвали проучвания на Тесла. Проверих и се оказа, че са се опитвали да направят връзка между земното магнитно поле и двигателната система на летящите чинии. И което е по-важно, смятали са, че дълбоко под краката ни в самата Земя има огромно количество неизползвана енергия.

— Нещо друго? — попита Търкот.

— Току-що прочетох дневника на Тесла — продължи Куин.

— Дневника му ли? Откъде го взе?

— Тесла умрял в Ню Йорк през хиляда деветстотин четирийсет и девета — отвърна Куин. — Бележките и писмата му били в голям куфар, който станал собственост на племенника му… — Последва кратка пауза, докато майорът проверяваше бележките си. — Някой си Сава Косанович, гражданин на Югославия. И куфарът бил пратен там. Изглежда, че в края на Втората световна война някак си попаднал в ръцете на тамошното военно разузнаване.

— Нищо чудно — каза Яков. — Знанието е сила.

— Щом ти ми каза да го проверя, помолих един приятел в мироопазващите сили на НАТО в Сараево да потърси в архива. Оказа се, че по време на хаоса след Студената война от архива на тайната полиция са изчезнали много материали, които впоследствие били разсекретени. Той сканира дневника и преди десетина минути ми прати копието по имейла.

— И какво пише в него? — попита Търкот.

— Що се отнася до предполагаемите сигнали от други планети, ако четеш между редовете, според мен Тесла определено или е бил в контакт с пазител, или е подслушвал съобщенията между пазителите.

— Продължавай — каза Търкот.

— Донякъде разбирал как функционира техниката на аирлианците и виждал, че собствените му проучвания са в аналогична посока. Като наблюдател отстъпник, той съзнавал, че ние хората имаме нужда от оръжие, за да се противопоставим на извънземните. Мисля, че тъкмо затова много хора не са чували за него — докато Едисон използвал гения си за практични изобретения за ежедневието, Тесла се съсредоточил върху нещо, което доскоро не беше публично признавано. Поради това се налагало да провежда много от проучванията си в тайна.

— Тесла работел върху използването на безжичните електрически лъчи като оръжие — продължи той. — През хиляда и деветстотната отишъл в Ню Йорк и с финансовата подкрепа на Морган започнал да строи безжична предавателна кула, която щяла да осъществява връзка с целия свят. Ако се съди по запазените документи, Тесла не разкривал всичко на спонсора си. Въпреки че огромната кула в Уордънклиф наистина можела да излъчва радиовълни, това не било главното й предназначение. Тесла пише в дневника си, че е създал безжичен предавател, който можел да унищожава обекти на голямо разстояние с помощта на радиовълни на определена честота, разпространявани чрез самата Земя. Твърди, че бил в състояние да достигне всяка точка на земното кълбо, като излъчи лъч през планетата, и дори да използва енергията на Земята, за да увеличи мощността му. Резултатът според него бил равносилен на детонацията на десет мегатона тротил.

— Тази нова форма на енергия може ли да преминава през защитна стена? — попита Търкот. — Точно каква е мощността й?

— Ами… — Куин замълча за миг. — Това ме връща на случая в Тунгуския район.

— Спомняш ли си последните думи на генерал Хемстад към мен на Дяволския остров? — попита Яков.

— Ти спомена, че ти е казал нещо за Тунгуския район — потвърди Търкот.

— Да — отвърна руснакът. — Така и не го проверихме.

— Бяхме малко заети да спасяваме света. В архива имаше сведения за немска експедиция в Тунгуския район, нали?

— При мен са — каза Куин. — Заедно с всичко останало, което успяхме да спасим от Зона петдесет и едно. — Той вдигна тънка кожена папка със свастика отпред. — Докладът е от хиляда деветстотин трийсет и четвърта. Накратко, изглежда, че немците са открили останки от извънземен кораб в Тунгуския район. Оттам са онези същества, които са се пазили в Четвърти отдел и които днес познаваме като Рояка. След Втората световна война руснаците прибрали всичко, което били намерили немците.

Търкот вътрешно потрепери, когато си спомни странното същество, плуващо в резервоара в подземната база на остров Нова земя, руската „Зона 51“. Кълбо с диаметър около метър и двадесет с шест ръце. Всяка ръка беше дълга приблизително метър и осемдесет, дебела тридесет сантиметра в единия край и завършваше с три „пръста“, дълги петнадесетина сантиметра. Кълбото бе жълтеникаво, а ръцете бяха сивкавосини. По цялото тяло бяха разположени изпъкнали очи с клепачи.

Гласът на Куин го откъсна от спомена.

— Руснаците официално го наричали „Отдел рукопашный“, което означава „отдел по ръцете“. Били открити две същества, на едно от които немците направили аутопсия. Те установили, че кълбото има мозък с четири полукълба в изключително твърд череп. Ръцете, краката, пипалата или там както наречеш шестте израстъка, имали нервна система със сложен стълб в края, който се скачвал с кълбото. Немските учени предположили, че ръцете могат да се отделят и да функционират самостоятелно от кълбото или дори да се свързват с друго кълбо, или сексуално, или за обмен на информация.

— По време на тази операция немците дали жертви — продължи Куин. — Загинали петима души. Причината: извънземна зараза след разтопяването на един от труповете. Немците застреляли болните, за да спрат разпространението на заразата.

— Възможно ли е някой от Рояка да е оцелял след падането? — попита Търкот.

— Не знам — отвърна Куин. — Сега обаче изглежда, че е така.

— Добре — каза Търкот. — Тунгуският район.

— Много хора са се чудили какво всъщност се е случило там през хиляда деветстотин и осма година. Всички дървета били унищожени в радиус около една централна точка. Най-разпространеното обяснение е, че е паднал метеорит, но проблемът е, че никой не е намерил останки от него. Като се има предвид сегашната ни информация и резултатите от немската експедиция, няма съмнение, че в района на Тунгуска е паднал извънземен кораб. Може да си мислиш, че Зона петдесет и едно е изолирана, но Тунгуският район е насред нищото. Намира се на Централно сибирското плато. Ако не била построената през хиляда деветстотин и шеста година транссибирска железопътна линия, навярно никога нямаше да бъде открито точното място на катастрофата. Територията на Сибир е равна на половината Съединени щати. Но по времето, когато е била построена железопътната линия и е станала катастрофата, населението в този район е било по-малко от един милион души.

— Как точно се е случила катастрофата? — попита Търкот и за пореден път си погледна часовника. Нямаше търпение да тръгне след Артад и Рояка, но знаеше, че трябва да се приготви.

Куин погледна записките си.

— На трийсети юни хиляда деветстотин и осма година, малко след седем сутринта пътниците в сибирската железница видели нещо ярко да прелита по небето и да изчезва зад хоризонта на север. Последвала мощна експлозия. Във факторията Ванавара, на шейсет километра от епицентъра, най-близкото място, където имало хора, поне хора, оцелели от експлозията, никой не знаел колко ловци може да са загинали. Ударната вълна съборила сградите, а хората на открито били изгорени от радиацията. Това се установило десетилетия по-късно, когато първите сведения от онова време били анализирани от учени, запознати с данните от Хирошима. На самото място дърветата били изкоренени и отнесени в радиус от десетки километри… Това събитие имало световни мащаби. Пет часа по-късно измервателните уреди в Лондон засекли въздушната ударна вълна, която вече няколко пъти била обиколила земното кълбо. Отначало английските учени решили, че става дума за силно земетресение. Само че вечерта на изток се появило странно яркочервено сияние, нещо невиждано дотогава. В продължение на два месеца нощем небето над Англия било по-светло от обикновено. На някои места било толкова светло, че хората викали пожарната, защото си мислели, че зад хоризонта има пожар. Ако не били свидетелствата на пътниците от сибирската железница, причината за тези явления щяла да остане неизвестна. Въпреки това руснаците официално проучили експлозията едва след деветнайсет години.

— Деветнайсет години! — възкликна Търкот.

— О, спомнете, че този период е бил бурно време в историята на моята родина — поясни Яков. — През хиляда деветстотин и осма царят… е, никой не е можел да очаква много от него. После дошли революцията и гражданската война. Освен това сибирската тундра е ужасно отдалечена. Много пъти съм бил в Сибир. Безброй хиляди километри само с дървета, растящи в мочурища. Невероятно изолиран район.

— Но точно какво се е случило? — нетърпеливо попита Търкот.

— Какво знаем със сигурност ли? — Куин погледна бележките си. — Пътниците във влака, местните тунгуси и търговците на кожи в района, които по-късно били разпитани, съобщават, че видели огнено кълбо да пада през атмосферата към факторията Ванавара, оставяйки светлинна следа, дълга около осемстотин километра. Обектът се движел под ъгъл трийсет, трийсет и пет градуса над хоризонта. Огненото кълбо, както го описват повечето свидетели, продължило на северозапад, докато сякаш изчезнало зад хоризонта. Последвала бърза поредица от мощни експлозии.

— Значи експлозията не е била само една, така ли? — попита Търкот.

— Не. Много свидетели съобщават, че са чули няколко последователни взрива.

— Странно.

— Епицентърът е на деветдесет и два километра северно от Ванавара. Експлозията повалила дърветата радиално на площ от над две хиляди квадратни километра. В близост до епицентъра гората била изгорена и огненият стълб се виждал от разстояние неколкостотин километра. Пожарите продължили седмици и унищожили хиляда квадратни километра гора. Били толкова силни, че образували ветрове, които всмуквали пепел и дървета и ги разнесли по целия свят. Първоначалната експлозия и ударните вълни се чули на осемстотин километра. Въз основа на тези данни е изчислено, че експлозията е била между двайсет и четирийсет мегатона в зависимост от височината на първия взрив. — Куин погледна Търкот и Яков. — За да ви дам представа за мащабите, изчислено е, че експлозивната сила, която е образувала Метеоритния кратер в Аризона, е била само три и половина мегатона.

— А в Сибир има ли кратер? — попита Търкот.

— А, основателен въпрос! — Куин беше в стихията си, обработваше събраните данни и ги излагаше. — Ще стигна и дотам. В Иркутската обсерватория, на деветстотин километра от епицентъра, били засечени извънредно странни данни за земното магнитно поле. Тогава не знаели какво регистрират, но сравнението на данните от хиляда деветстотин и осма със съвременните данни за експериментални атмосферни ядрени взривове показва голяма прилика.

— Искаш да кажеш, че става дума за ядрена бомба, която е избухнала в атмосферата, така ли? — обърка се Търкот. — Това ли е причината? Нали каза, че там бил паднал извънземен кораб? И че го е свалил Тесла? Ядрена бомба ли е създал?

Куин бързо се опита да обясни.

— Казвам, че резултатите приличат на ядрена експлозия. Когато ти взриви рубинената сфера в кораба-майка, експлозията увеличи силата на ядрения взрив. Само ти излагам известните факти. Сега да продължим със съвременните предположения и после ще се върнем на онова, което вие открихте в московския архив. Има много съвременни — тоест отпреди откриването на аирлианците — теории за причината за тунгуската експлозия през хиляда деветстотин и осма година. Според някои е ядрен взрив, което, естествено, предполага участие на извънземни, тъй като по онова време хората не са имали ядрено оръжие.

— Но Фон Зеект е открил ядрената бомба в Голямата пирамида през хиляда деветстотин четирийсет и първа — отбеляза Търкот. — Затова знаем, че аирлианците не само са имали ядрено оръжие, но и са оставили на Земята поне една бомба.

Куин продължи разказа си:

— Други твърдят, че в планетата се е ударила черна дупка. Или парченце антиматерия. Още преди откриването на аирлианците е имало хора, според които причината за експлозията е била извънземна — дефект в ядрения двигател на космически кораб.

— Корабите-майки не се движат с ядрен реактор — отвърна Търкот. — Учените от ККИООН не знаят точно какво представлява рубинената сфера, но не е ядрено устройство. Въпреки че, както каза ти, избухна като ядрена бомба.

— Основната пречка за откриването на истината за случилото се в Тунгуския район — не искам да обидя вас или вашата родина, господин Яков — е това, че мястото за пръв път е било проучено едва след деветнайсет години — каза Куин. — Организатор на експедицията бил съветският учен Леонид Кулик. Той чул слухове за експлозията от местни тунгуси, които смятали района за „свещена“ земя и се страхували да влизат в него, за да не разгневят боговете.

— Примитивно мислене. Или може би са знаели повече от учените — подхвърли Търкот.

— От пътешествията си по света съм се научил да се доверявам на така наречените примитивни народи — съгласи се с него руснакът.

— През хиляда деветстотин двайсет и седма година Кулик и неговата група заминали за района с финансовата подкрепа на Съветската академия на науките — продължи Куин. — Той открил епицентъра на взрива, движейки се обратно на посоката на повалените дървета. Освен това намерил няколко овални пространства, които според него били стари метеоритни кратери, вече затрупани от времето. Само че не открили останки не само от тези „стари“ метеорити, но и от големия метеорит, който според всички бил причина за експлозията през хиляда деветстотин и осма.

— Случаят в Тунгуския район има няколко странни аспекта — продължи той. — Особено единият. Не много отдавна било установено, че в района около епицентъра има ускорен растеж на биомаса, който продължава до ден днешен. Наблюдава се и мутиране на животни и растения. Резус-факторът на местните тунгуси е аномален — и до днес, сто години след взрива.

— Каква може да е причината за това? — попита Търкот.

— Сигурно радиация — отвърна Куин. — Но дори на полигоните за ядрени изпитания не са събирани такива биологични данни. Възможно е труповете на Рояка да са имали някакви извънземни вируси и да са заразили района — както по-късно и немците. А може самият кораб или оръжието, което е било използвано срещу него, да е образувало поле, оказало въздействие върху биологичните форми.

— Случаят винаги се е обяснявал с падане на астероид — продължи Куин. — Натъкваме се обаче на проблема, че не можем да намерим кратера и фрагментите от астероида. Обяснението още повече се затруднява от това, че при въздушни проучвания през шейсетте години на двайсети век били открити четири по-малки епицентъра в границите на по-големия. Това също потвърждава твърденията на свидетелите, че експлозиите са били няколко. Тогава каква е причината за по-малките взривове?

— Вторични експлозии на кораба — предположи Търкот.

— Навярно — каза Куин. — Но каква е причината за първичната експлозия? — Той не изчака да му отговорят. — След Втората световна война пратили нова, по-голяма експедиция. Открили признаци от въздушна ядрена експлозия, тъй като вече знаели какви са резултатите от такъв взрив. Въз основа на данните учените с помощта на сметачни линийки изчислили, че е бил равносилен на двайсет мегатонна експлозия. Хиляда пъти по-мощен от бомбата, хвърлена над Хирошима. Това предизвикало доста голям интерес, уверявам ви. Съветските учени също открили следи от радиоактивния изотоп цезий сто трийсет и седем в пръстените на дърветата в периферията на взрива, които съответствали на хиляда деветстотин и осма година. Но пак не успели да намерят кратер. Един от участниците в експедицията, Григорий Казаков, стигнал до заключението, че експлозията определено е била ядрена, и предположил, че е била предизвикана от взрив на ядрен двигател на космически кораб. Според него откритите в района следи от желязо били фрагменти от корпуса на кораба. Другите метали били от електрическата му инсталация. Той изградил теорията си на основата на факта, че при избухване на космически кораб във въздуха не би останал кратер, и допълнително се аргументирал с наблюдавания в района кръгов ефект на поваляне на дърветата. Регистрирали следи и от метал, който не успели да определят.

Търкот зачака Куин да продължи със заключителната част от обясненията си.

— После един специалист по аеродинамика внимателно проучил разказите на очевидците за преминалия по небето обект и заключил, че са го управлявали разумни същества. Според различните сведения преди експлозията обектът намалил скоростта си до около шестстотин метра в секунда, което предполага опит за кацане — метеоритът, би продължил да се движи с еднаква скорост до самия взрив. Той определил курса на кълбото и се оказало — ако може да се вярва на сведенията от хиляда деветстотин и осма, — че преди да избухне то е изминало значително разстояние. Това определено изключва възможността за случайно движение. След натрупването на тази нова информация екипът решил да разшири ресурсите и да направи разкопки. Предполагали, че избухналият обект е паднал на земята, стопил е вечния лед и е потънал в пръстта. После почвата отново замръзнала и погребала — всъщност съхранила обекта. Експедицията след Втората световна война обаче провела мащабни разкопки и не открила нищо.

— Защото нацистите вече били взели каквото имало там — допълни липсващата информация Търкот.

— Така изглежда — потвърди Куин.

— Как може немците да са действали толкова свободно в Русия? — попита Търкот.

— О, трийсетте години — тъжно каза Яков. — Черно време за моята родина. Ако си спомняте от историята, в началото на същото десетилетие Сталин подписал пакт за ненападение с Хитлер. Извънредно глупаво решение от гледна точка на следващите събития.

— Възможно ли е зад този договор да се крие нещо повече, отколкото изглежда на пръв поглед? — предположи Търкот. — Може би влиянието или на Мисията, или на очакващите?

— Това може да се отнася за всяко събитие в човешката история — отвърна руснакът. — Кой знае какъв е бил самият Сталин? Той почти унищожил родината ми. Все още се опитваме да се възстановим от неговата политика и нищо не може да върне милионите, които е избил. В действията му няма никаква логика.

— Какво са открили немците, майор Куин? — попита Търкот. — В какво състояние е бил корабът?

— Бил разбит на много части — отвърна Куин. — Немците събрали всичко, което успели да намерят.

— И не е бил нокът, летяща чиния или кораб-майка, така ли?

— Очевидно не.

— Точно какво е представлявал? Що за кораби има Роякът? — попита Търкот.

— Немците не могли да определят структурата на кораба — каза Куин. — Нямали достатъчно материал.

— Какво е правел Роякът на Земята през хиляда деветстотин и осма? — обади се Яков.

— Сериозен въпрос — рече Куин.

— Още по-сериозен въпрос е как Тесла е унищожил кораба им — каза Търкот.

— Най-важното събитие успоредно с експлозията в Тунгуския район била експедицията на адмирал Пири до северния полюс. Някои предполагат, че в желанието си да даде публичност на новото си изобретение, Тесла искал да прати съобщение през Земята до лагера на Пири и да освети целия район.

— Чакайте малко — обърка се Яков. — Нали казахте, че било оръжие?

— Зависи от количеството енергия. На определено равнище можело да предава радиовълни. На друго ниско равнище можело да произвежда светлина. Малко след потъването на „Титаник“ Тесла обявил, че неговото устройство — разположено на Азорските острови — можело да предотвратява такива корабокрушения, като осветява нощем целия Атлантически океан.

Търкот не бе сигурен на какво да вярва. Допреди месец щеше да помисли всичко това за глупости, ала през последните седмици беше видял толкова много странни неща, че вече смяташе почти всичко за възможно. И отчаяно се нуждаеше от оръжие, човешко оръжие, достатъчно мощно, за да атакува ноктите и да унищожи предавателя на Марс.

— Повечето от тази информация лесно може да се провери — продължи Куин. — Проверете в библиотеката или интернет. Така или иначе, хората, според които Тесла се е опитвал да се свърже с Пири, предполагат, че експериментът му е завършил трагично.

— Ако свържем кулата на Тесла на Лонг Айланд и лагера на Пири близо до северния полюс с права линия и я продължим по повърхността на земното кълбо, тя стига точно до Тунгуския район. Предполага се, че Тесла объркал количеството енергия и посоката на лъча и улучил Тунгуския район с мощен електромагнитен импулс, който предизвикал експлозията.

— Говориш така, като че ли не вярваш — отбеляза Търкот.

— Тесла е бил гениален изобретател — отвърна Куин. — Дневниците му ме убедиха в това. Смятам, че не е допуснал грешка. Според мен историята със северния полюс е била измислена, за да скрие истинската му цел. Мисля, че е направил точно каквото е искал.

— А именно? — попита Яков.

— Унищожил е космическия кораб на Рояка.

— Как е създал такова оръжие? — удиви се руснакът. — И откъде е можел да знае, че корабът на Рояка се приближава към Земята?

— Все още не знам. Трябва да продължа проучването. Но ако е влязъл в контакт с главния пазител в Турция, може да е научил за приближаването на кораба на Рояка. Просто ви излагам всичко, което съм открил досега.

— Можем ли да копираме оръжието му? — попита Търкот. — Можем ли с него да пробием щита на аирлианците?

— Предполагам, че корабът на Рояка е защитен с подобен щит — отвърна Куин. — Оръжието на Тесла, изглежда, е било достатъчно мощно за него.

— Можем ли да го копираме? — повтори Търкот.

— Работя по въпроса — каза Куин. — Енергийният му протектор не изглежда много сложен.

— Тогава защо никой не се е опитал да го построи?

— Явно никой не му е обърнал внимание. Както казах, документите му са били взети от югославското разузнаване и са били забравени. В момента търся хора, които имат представа от науката на Тесла. Има още нещо — прибави Куин.

— Какво?

— През хиляда деветстотин двайсет и четвърта Тесла е ходил в Англия.

— И какво от това?

— През същата година Ървин напуснал Англия, за да се изкачи на Еверест. Тесла споменава в дневника си, че преди заминаването му се запознал с него, обаче не казва защо.

— Това не е съвпадение, нали? — попита Търкот.

— Едва ли.

Търкот се отпусна в стола и затвори очи.

— Къде са сега?

— Моля?

— Ония други наблюдатели — поясни Търкот. — Къде са сега? Защо не правят нищо?

Яков сви широките си рамене.

— Откакто следя извънземните, не съм се срещал с никой от тях, нито съм виждал резултатите от действията им. Може би Тесла е бил последният?

Търкот отново се обърна към Куин.

— Можем ли да построим това оръжие?

— Повиках един професор от Масачузетския технически институт, който се е занимавал с изобретенията на Тесла. Професор Лийхи. Съвсем скоро би трябвало да е тук.

Търкот се изправи.

— Да се надяваме. Защото отлитаме след час.

НАСТОЯЩЕТО

13.

Военновъздушната база „Барксдейл“, Луизиана

Двамата офицери от ВВС вървяха към входа на Ракетния контролен център за извънредни мерки (РКЦИМ). Бяха облечени в черни пилотски гащеризони. На десните си рамене имаха пагони с юмрук, стиснал мълнии, и думите „извънредни мерки“. На гърдите си носеха самозалепващи се табелки с името, военния чин и поделението си. Единият беше майор Бартлет, другият — капитан Тейър.

РКЦИМ се намираше в средата на открито тревисто пространство с площ стотина квадратни метра, заобиколено отвсякъде от гъста гора. На двадесет метра от края на гората имаше ограда, висока три и половина метра, с бодлива тел отгоре. До сградата се стигаше по чакълест път. На всеки три метра на оградата висяха табели с надпис ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО и СТРЕЛЯ СЕ БЕЗ ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ. На покрива на сградата имаше видеокамери, дистанционно управляеми картечници, сателитна антена, ракети земя-въздух и малка радарна антена. Последните три бяха насочени към безоблачното небе.

Двамата офицери току-що бяха пристигнали с пикап от военновъздушната база „Барксдейл“, където беше разквартирувано 341-во ракетно ято. Пикапът бе паркиран точно пред тях и чакаше да върне свободната смяна. РКЦИМ се намираше на тринадесет километра от главната база, един от дванадесетте пръснати наоколо ракетни контролни центрове. Всеки контролен център отговаряше за шест силоза на интерконтинентални балистични ракети.

Единият офицер въведе код в панела до външната врата и тя се отвори. Двамата влязоха в къс коридор и се приближиха до масивен портал, охраняващ асансьора. На вратата беше нарисуван гербът на Центъра за извънредни мерки. Първият офицер доближи очите си до ретинния скенер отляво на вратата. От високоговорителя се разнесе механичен глас.

— Ретината проверена. Майор Бартлет. Правомощията ви са валидни.

Вторият офицер го последва и свали очилата си, за да оближи очи до гумените окуляри.

— Ретината проверена. Капитан Тейър. Правомощията ви са валидни.

След кратка пауза компютърът отново заговори.

— Правомощията ви са валидни. Моля, въведете паролата.

Бартлет въведе паролата за деня, която бяха получили преди да тръгнат от „Барксдейл“.

Безизразният глас на компютъра отекна във фоайето.

— Паролата е валидна. Погледнете към камерата за идентифициране от дежурния персонал.

Бартлет и Тейър отстъпиха назад и вдигнаха лица към видеокамерата на тавана. Образът бе предаден на сегашните дежурни долу.

— Дежурният персонал потвърждава идентификацията — съобщи компютърът.

Вратата бавно се отвори и те влязоха в асансьора, който ги спусна на тридесет метра под земята. Кабината рязко спря и коленете им се подгънаха.

Вратата на асансьора се отвори. Вляво имаше малко помещение с провизии за три месеца. Вдясно имаше стая с две легла, баня и кухня. Двамата мъже влязоха в Ракетния контролен център за извънредни мерки, помещение с размери дванадесет на дванадесет метра, пълно с техника. Центърът представляваше капсула върху четири грамадни пружини. На теория сградата можеше да издържи на пряко ядрено попадение. Подобно на Космическото командване в планината Шайен, той беше построен в началото на Студената война, когато това се смяташе за възможно. Персоналът на центъра обаче знаеше, че въпреки подсилената броня и пружините при ядрена война няма почти никакъв шанс да оцелее.

В предната част на помещението имаше широк пулт, надлъжно разделен с бронирано стъкло, което стигаше до тавана. От двете му страни имаше по един стол. Стъклото не позволяваше на единия дежурен да достигне до двата контролни ключа или с оръжие да застави другия дежурен да завърти своя ключ.

Екраните пред пулта показваха повърхността над центъра и силозите. Много от тях имаха пъстри дисплеи с термични изображения. По време на последната световна война дежурните и останалите военни бяха поддържали пълна бойна готовност и след очевидното прекратяване на бойните действия тя бе понижена само с една степен.

Един лейтенант се изправи и отдаде чест на Бартлет.

— РКЦИМ е ваш. Няма нищо за отбелязване в дневника. Все още сме в бойна готовност трета степен. Насочващите матрици са включени. — Той бръкна под гащеризона си, свали от шията си стоманена верижка с два ключа, червен и син, и я подаде на майора. Партньорът му предаде своите ключове на Тейър.

Бартлет погледна големия червен дигитален часовник над пултовете.

— Дежурството ви свършва в шест часа и четири минути. — Докато подаваше ключа на пикапа, той погледна към пулта. — Как се държи компютърът?

Над главния компютърен пулт имаше надпис:

Насочваща и изпълняваща матрица за извънредни мерки

Освободеният от дежурство офицер прибра в джоба си ключа за пикапа. Очевидно бързаше да си тръгне.

— Добре. Без дефекти. Леко дежурство.

После заедно с партньора си се качи на асансьора. Вратата се затвори и те изчезнаха. Бартлет и Тейър седнаха на пултовете си от двете страни на стъклената стена. Майорът проследи предишните двама дежурни на видео-екраните. Единият дисплей показваше нормална картина, другият — термична. На втория двете фигури светеха в червено на син фон. Когато се качиха в пикапа, термокамерата показа силуетите им на седалките. После запалиха двигателя, който засия в яркочервено в предната част на колата.

— Вратата на повърхността е затворена — докладва Тейър.

Пикапът на екрана се отдалечаваше. Порталът автоматично се затвори.

— Оградата е затворена — съобщи капитанът. — РКЦИМ е заключен.

— Включи сензорите, ракетите и автоматичните картечници — нареди Бартлет.

Тейър завъртя ключа, който активираше картечниците и ракетите земя-въздух на покрива на сградата. Картечниците имаха сензори за движение и стреляха по всичко, движещо се наоколо. Ракетите се насочваха от радара и дежурните можеха да ги изстрелят при въздушно нападение.

Двамата замълчаха и в тишината се чу ритмичният шум на мощните помпи, които отвеждаха подпочвените води в този район на Луизиана. Намираха се само на петдесетина километра от крайбрежните блата, които обхващаха стокилометровата крайбрежна ивица на Мексиканския залив. Това не бе най-подходящото място за подземни контролни центрове и силози, но го бяха определили стремящите се към популярност политици, а не военните професионалисти. Смяташе се, че ако помпите се развалят или прекъсне електричеството, РКЦИМ ще бъде залят за четири часа. Естествено, имаше резервни помпи и два мощни генератора.

Бартлет извади една папка.

— Да проверим дали системите действат нормално. — Той я отвори на първата страница. — Кабелна връзка с Националното командване?

Тейър погледна пулта си.

— Кабелната връзка в изправност.

— Сателитна връзка с МИЛСТАР?

— Сателитна връзка в изправност.

Прозвуча алармен сигнал и майорът се сепна.

Тейър погледна радарния дисплей.

— Приближаващ се кораб. Разстояние осем километра, височина хиляда и осемстотин метра. Движи се бързо. И е голям.

— По дяволите! — измърмори Бартлет и взе микрофона на радиостанцията. — Неидентифициран кораб, навлизате в забранено въздушно пространство. Незабавно променете курса с шестнайсет градуса.

Не получи отговор.

— Приближава се — докладва Тейър.

Майорът натисна един ключ и приготви ракетите „Стингър“ на покрива.

— Неидентифициран кораб, ако незабавно не промените курса си, ще бъдете свалени.

— Имам образ — съобщи Тейър.

Бартлет погледна видеоекрана. Приближаваше се продълговат черен кораб, определено не от човешки произход.

— Какво е това, по дяволите?

Той натисна бутона и изстреля двата стингъра. Ракетите полетяха към нокътя и го улучиха. Никакъв резултат.

Майорът вдигна червения телефон, който ги свързваше с щаба в „Барксдейл“, и в същия момент чу характерното изщракване на свален предпазител. Обърна се и се озова точно пред дулото на деветмилиметровата берета на Тейър. Партньорът му беше станал от стола си и бе заобиколил стъклената стена.

— Какво… — Тейър натисна спусъка и Бартлет не успя да довърши изречението.

Куршумът улучи майора в челото, проби черепа му и избухна от тила му. Кръв, мозък и кости се размазаха в кървава каша по бронираното стъкло.

Тейър погледна видеоекрана. Нокътят беше кацнал пред сградата. Отвори се люк и на земята се спусна трап. От кораба тичешком слязоха неколцина тежко въоръжени мъже в различни камуфлажни униформи и заеха защитни позиции. Последва ги висок светлокож мъж, който се насочи към РКЦИМ. Капитанът остави пистолета върху пулта си и въведе в компютъра команда, която изключваше системите за сигурност. Стоманената врата на входа бавно се отвори.

Тейър чу асансьора и се обърна към него. Сянката на Аспазия влезе в центъра. Не размениха приветствия. Капитанът реагираше така, както го бе програмирал пазителският компютър в Синай при получаването на съответната парола — която преди три часа беше пристигнала по имейл.

Сянката на Аспазия отиде при другия пулт, бръкна под гащеризона на Бартлет, смъкна верижката с червения ключ и я постави на собствената си шия. После издърпа трупа на майора от стола, пусна го на пода и седна, без да обръща внимание на кръвта и мозъка по облегалката.

— Готов ли си? — попита Сянката на Аспазия. После взе една папка с червена корица и печат „Строго секретно“. Беше научил за Ракетния контролен център за извънредни мерки от един свой водач, внедрен на висок пост в американското разузнаване. Бе определил неколцина офицери от персонала за програмиране и беше успял с трима от тях, включително Тейър, което му даваше голям шанс в центъра постоянно да има дежурен водач. Това бе резервен план, един от многото, които Сянката на Аспазия беше подготвил по света, но може би най-ефикасният и най-отчаяният.

Тейър го погледна през стъклото.

— Ракетният силоз е готов. Ракетните системи са активирани.

— Отвори силоза — заповяда Сянката на Аспазия.

— Слушам.

На четиристотин метра от входа на Ракетния контролен център за извънредни мерки имаше друг заграден участък. Две масивни бетонни врати бавно се отвориха нагоре и заеха вертикално положение. От дюзите на специално модифицираната интерконтинентална балистична ракета ЛГМ-118А „Пийскипър“ излизаше газ.

— Силозът е отворен — докладва Тейър. Толкова често беше тренирал тази ситуация, че действаше почти инстинктивно. Единствената разлика от ученията бе това, че го мотивираше програмирането, а не заповед от Националното командване.

— Силозът е отворен — потвърди Сянката на Аспазия, като се консултира с папката. Много любезно от страна на Военновъздушните сили на Съединените щати да го снабдят с подробна инструкция за изстрелване на ракетата. Винаги изпитваше превъзходство над човеците, когато използваше собствените им изобретения срещу тях.

Кулата във военновъздушната база „Барксдейл“ имаше две функции. На горния етаж бяха авиодиспечерите, които ръководеха ежедневните операции на самото летище. На долния бяха дежурните на 341-во ракетно крило, които ръководеха ежедневните операции на контролните центрове и техните ракети.

При отварянето на вратите на силоза светна самотна червена лампичка сред множество зелени. Дежурният офицер незабавно вдигна телефона и набра номера на Ракетния контролен център за извънредни мерки. След като никой не му отговори, той остави слушалката и натисна големия червен бутон за тревога. На горния етаж на кулата зави сирена. Дежурният вдигна друг телефон, който му осигуряваше пряка връзка с командира на ятото.

— Какво означава „Насочваща матрица за извънредни мерки“? — попита Сянката на Аспазия.

Тейър вече бе проверил тази информация. След края на Студената война Съединените щати и Русия бяха сключили договор, според който интерконтиненталните балистични ракети не трябваше да са насочени към сушата. Програмираната в бойните глави информация ги насочваше към място в океана, наречено „открита океанска зона“. Така се изключваше възможността за инцидент при случайно изстрелване. В случай, че наистина се налагаше изстрелване и ракетите се използваха в бойни действия, компютърът бързо определяше нова цел на бойните глави.

— Стандартната матрица е откритата океанска зона. В началото на последната световна война обаче бяха въведени голям брой вероятни цели — отвърна Тейър. — Основната бойна матрица е срещу континентален Китай. Вторичната матрица е срещу Северна Корея. Третият приоритет е Средна Азия.

— Можем да въведем нова програма, нали?

Капитанът кимна.

— След като изстреляме ракетата, можем да установим връзка с нея чрез МИЛСТАР. Тогава можем да програмираме насочващата матрица. — Той започна да пише на лаптопа, от задната страна на който излизаха кабели, водещи до главния пулт. — Влязох в мрежата и можем да използваме компютъра от всяко място, стига да имаме достъп до МИЛСТАР. — Тейър вдигна една зелена кутийка с малка сателитна антена отгоре. — Това ще ни осигури сателитна връзка.

Сянката на Аспазия се усмихна.

— О, мястото, което имам предвид, определено има достъп до МИЛСТАР. — Той извади червения ключ изпод ризата си и го пъхна в съответния слот. — Вкарай и своя ключ. — Капитанът се подчини.

— Ще броя до три — каза Сянката на Аспазия и се втренчи през стъклото в Тейър. — Едно. Две. Три.

Двамата едновременно завъртяха ключовете.

Солидната първа степен на ЛГМ-118А се възпламени. Стойките я освободиха и ракетата бавно започна да се издига от силоза, оставяйки огнена следа.

Преди ракетата да се появи от силоза, Тейър вече бе станал. Изключи лаптопа от порта и го прибра в куфарче. Сянката на Аспазия го поведе към асансьора и двамата излязоха на повърхността.

Командирът на ятото смаяно зяпаше мигащите червени лампички, които показваха, че е изстреляна ракета. Погледна през прозореца на кулата и видя облак дим, който се издигаше в утринното небе.

— Какво е изстреляно? — попита офицерът.

Получи възможно най-лошия отговор.

— Силозът на ракетата за извънредни мерки е празен.

— Свържете ме с контролния център — нареди той.

— Нямаме връзка с Ракетния контролен център за извънредни мерки. Всичко друго изглежда наред — докладва дежурният.

Командирът на ятото се обърна към него.

— Свържете ме с командния компютър на ракетата за извънредни мерки по МИЛСТАР.

— Не получавам отговор.

— В какво състояние са другите силози на Ракетния контролен център за извънредни мерки?

— Всички други ракетни силози са затворени.

Първата степен на пийскипъра завърши едноминутното си горене и се отдели, незабавно заместена от втората. Ракетата се бе издигала право нагоре, просто поемайки инерцията на първата степен, но втората притежаваше известен инерциален вектор и ракетата слабо се обърна на северозапад. Движеше се с над хиляда и петстотин километра в час и продължаваше да увеличава скоростта си.

Втората степен изгоря и се задействаха експлозивни дюзи, които накараха големия й метален корпус да се откъсне. Когато мястото й зае третата степен, пийскипърът вече почти беше напуснал атмосферата.

Третата степен изгоря, но не се отдели. Имаше достатъчно гориво за маневриране, ако се наложи. Ракетата се намираше в космоса над Канзас. Докато бордовият компютър сверяваше координатите с различни сателити, за да насочи ракетата в геосинхронна орбита, се включиха малки двигателни ракети.

След няколко секунди и те угаснаха и пийскипърът зае позиция.

Нокътят на Сянката на Аспазия излетя и се насочи право нагоре. Движеше се още по-бързо от ракетата.

Командирът на ятото вдигна червения телефон.

— Космическо командване, следите ли изстреляната интерконтинентална балистична ракета?

— Тъй вярно. Освен това нагоре се насочва управляем кораб.

— Какъв кораб?

— Най-вероятно извънземен.

— Господи! — промълви командирът, затвори и набра номера на оперативния център на Пентагона.

Капсулата в края на пийскипъра се разцепи на две и двете части се откъснаха. Вътре нямаше бойна глава. Бавно се разтвориха слънчеви батерии, събиращи енергия от слънцето, за да захранват компютъра и комуникационната система. Разгъна се антена, на която бяха прикрепени шест сателитни чинии.

Една от чиниите се завъртя в търсене на най-близкия сателит на МИЛСТАР. Откри го в геосинхронна орбита на триста и двадесет километра оттам. Ракетата прати сигнал до сателита и получи положителен импулс от компютъра на МИЛСТАР, който показваше, че е осъществена връзка. Другите сателитни чинии бяха насочени към Земята и също пращаха сигнали, свързвайки се с подводници, бомбардировачи и ракетни контролни центрове.

Главният компютър направи проверка и установи, че всички системи функционират изправно.

Ракетата за извънредни мерки беше готова.

НАСТОЯЩЕТО

14.

Кемп Роуи

Търкот отговори на поздрава на капитан Манинг. Шестимата мъже от Космическото командване бяха натоварили целия си багаж в един от трюмовете в предната част на кораба-майка, подреждаха снаряжението си и правеха последни проверки, за да са сигурни, че са взели всичко необходимо. Из трюма бяха пръснати множество палети с техника.

— Готови ли са? — попита майорът Манинг.

— Тъй вярно. Всичко е натоварено.

Търкот забеляза, че няколко контейнера са обозначени с атомен символ.

— Ядрени бойни глави?

Манинг кимна.

— Тъй вярно. Десет тактически ядрени бомби в ракети „Томахоук“.

— Ами ако целта има щит? — попита Яков.

Капитанът сви рамене.

— Може да им се наложи да изключат щита, когато включат предавателя. В такъв случай ще им пуснем една от тия бомби.

— Не става — възрази Търкот. — Едва ли ще им трябва много време, за да пратят съобщение. Ако го унищожим след това, просто си губим времето.

— Нямам друго оръжие, господин майор.

— Тъкмо затова чакаме този професор Лийхи. — Търкот си погледна часовника. — Би трябвало всеки момент да пристигне.

Манинг посочи голямо медицинско устройство с маса пред него.

— Трябва да ви сканираме с ядрен магнитен резонанс, за да приготвим СУАР връзката ви.

Търкот не си падаше по идеята да използва СУАР връзки, но Манинг бе настоял, че те са напълно безопасни и ще им позволят да разгърнат максималните възможности на скафандрите. Той неохотно се качи на масата и легна. Яков и капитанът застанаха от двете му страни.

— Опитайте се да лежите абсолютно неподвижно — каза Манинг. — Ще отнеме само няколко минути. — После натисна един бутон и масата се плъзна в машината.

Търкот овладя клаустрофобията си. Затвори очи и си наложи да диша равномерно. Машината издаваше странни звуци. Беше сигурен, че са изтекли повече от „няколко минути“, когато масата завибрира и отново се плъзна навън. Майорът спусна крака на пода. Манинг стоеше до малък лаптоп и наблюдаваше дисплея заедно с един от хората си и Яков.

— Все още ли имам мозък? — пошегува се Търкот и се приближи до тях. И веднага усети нещо нередно: мъжете се бяха навели над екрана и се взираха в него.

— Имате мозък — отвърна Манинг. Той посочи малък кръгъл черен обект на екрана. — И в него е имплантирано нещо.

Оперативният център на Пентагона

На сто метра под първия етаж на Пентагона се намираше Националният военен команден център на Съвета на началник-щабовете, за по-кратко наричан „бойната зала“ от всички, които работеха там. Беше разположен в кръгла пещера, изсечена в здравата скала, и бе десет пъти по-голям и три пъти по-дълбок от контролния център в Луизиана, но проектирането му се основаваше на същите принципи. В комплекса можеше да се влезе само с един асансьор и той беше построен върху масивни пружини на дъното на пещерата. В бойната зала имаше достатъчно храна и провизии за цяла година. Освен връзките, които минаваха през комуникационната система на Пентагона, на същата дълбочина бе изкопан тесен тунел с кабели до алтернативния Национален команден пост в Синята планина, Западна Вирджиния.

Когато я бяха построили в началото на 60-те години на XX век, бойната зала беше предназначена да издържи първи ядрен удар. С развитието на насочващите системи и технологията на бойните глави през следващите три десетилетия тази цел остаря. Всички, които работеха в бойната зала, бяха убедени, че тя е едно от челните места в списъка на руските и китайските ядрени цели и че ще бъде унищожена съвсем скоро след размяната на ядрени ракети. Поради тази причина я превърнаха в оперативен център на Пентагона.

От началото на Третата световна война бойната зала разполагаше с пълен персонал и продължаваше да действа при най-висока бойна готовност. Главното помещение имаше полукръгла форма. На плоската предна стена бе монтиран голям дисплей, широк десет и висок шест метра. На него можеше да се покаже всеки образ, получен в оперативния център, от видеозапис на нови оръжейни системи до карта на света с дислокацията на американските войски и картина в реално време, заснемана от орбитален шпионски сателит.

Подът беше наклонен към дъното на помещението и всяка редица компютри и комуникационни пултове се виждаше от задната. Покрай заоблената задна стена имаше еднометров парапет, зад който бяха бюрата на началник-щабовете и висшите офицери. Складовете, кухните и спалните бяха в отделна пещера вдясно от залата. Оперативният център за пръв път бе действал в бойна обстановка по време на Войната в Залива, когато беше координирал многонационалните сили.

Асансьорът отляво се отвори и в залата влязоха президентският съветник по националната сигурност и председателят на Съвета на началник-щабовете.

— Какво става, по дяволите? — попита съветникът по националната сигурност, докато вървяха към централното бюро.

— Докладвайте за положението — без да отговори на въпроса, нареди председателят на СНЩ.

Старшият дежурен офицер — полковник — се обърна към тях.

— Имаме сериозен инцидент. Без заповед е изстреляна ракета за извънредни мерки.

— Включете се в МИЛСТАР и се свържете с ракетата, за да определите ситуацията и да овладеете бордовия й компютър — заповяда председателят.

Дежурният поклати глава.

— Вече опитахме. Някой е изключил външната връзка. Командирът на ятото в „Барксдейл“ не може да се свърже по сухопътна връзка. Пращат група за бързо действие на мястото. Връзката на ракетата за извънредни мерки с МИЛСТАР е блокирана в компютъра на контролния център и нямаме връзка с него.

— Кой е в Ракетния контролен център за извънредни мерки?

— Не знаем. — Полковникът се прокашля. — Може да няма никого. Космическото командване следи не само ракетата за извънредни мерки в орбита, но засече и извънземен космически кораб при контролния център. Корабът също се насочва към орбита.

— Извънземен кораб ли? — повтори председателят. — От какъв тип и откъде?

— Имаме данни от Зона петдесет и едно, че Сянката на Аспазия разполага с един от ноктите на втория кораб-майка. Космическото командване го изгуби някъде над Тексас. Топлинната следа на съда, който излетя от района на контролния център, съответства на профила на Ноктите. Пратих съобщение до хората от Зона петдесет и едно да проверят дали не е от техните, но връзката с тях е трудна, откакто се преместиха в Северна Каролина.

— Боже Господи — измърмори председателят, когато осъзна значението на случилото се.

— Някой ще ми каже ли точно какво е „ракета за извънредни мерки“? — попита съветникът по националната сигурност. — Явно още не са ме осведомили за това.

Председателят на Съвета на началник-щабовете се обърна към цивилния.

— Ракета за извънредни мерки е специално устройство, качено на интерконтинентална балистична ракета. „Извънредни мерки“ е кодово име на Извънредната ракетна комуникационна система.

Съветникът по националната сигурност вдигна ръце.

— Тъй като нямам представа за какво говорите, господин генерал, защо не ми кажете какво става на прост английски?

— Ракетата за извънредни мерки може да се свърже чрез МИЛСТАР с всички ядрени обекти в страната. Подводници, ракетни площадки, може дори да влезе в контакт със стратегически бомбардировачи и да ги вдигне във въздуха.

— Какво?!

— Ракетата за извънредни мерки е автоматизирана командно-контролна система, която може да предупреждава, да определя насочващи матрици и да праща съобщения за извънредни действия — СИД, — за да задейства всяка ядрена система в нашата армия.

— Шегувате се!

— Ще ми се да се шегувах.

— Защо е създадено такова нещо? — попита съветникът по националната сигурност. — Само президентът може да заповяда изстрелване на ядрена бомба — а не някаква машина.

— Точно затова я наричаме „ракета за извънредни мерки“ — заяви генералът. — РИМ е предвидена да се използва, ако бъдат извадени от строя всички други нормални комуникационни средства и президентът не може да издава заповеди, или ако бъде унищожено Националното командване. Това е последното средство, с което Националното командване може да предаде кодовете и насочващите матрици на ядрените сили на Съединените щати, ако всички други комуникационни средства излязат от строя. Има и възпираща функция. Така никой не може да си мисли, че е в състояние с един удар да обезглави командването ни, без да му отговорим. В РИМ дори има автоматична система, която започва подготовка за ответен ядрен удар в случай, че получи негативен код от този оперативен център, Космическото командване, Белия дом, самолета на президента или друга секретна институция. Така, ако някой унищожи всички тези институции — което ще означава, че ръководството на страната вече не съществува, — РИМ ще предаде насочваща матрица и ще задейства оцелелите ядрени площадки.

— Това е безумие!

— Не, това е реалността на възпиращата политика.

Съветникът по сигурността заразтрива челото си.

— Добре, значи това нещо е изстреляно. Както изглежда, от Сянката на Аспазия. Но и ние все още можем да влезем във връзка с всичките си ракетни площадки, нали? Нашето Национално командване не е унищожено. Все още можем да пратим този негативен код, прав ли съм?

— Това е вярно, но…

— Тогава взимайте радиостанцията и кажете на всички ракетни площадки да не изпълняват никакви заповеди от ракетата за извънредни мерки. И пратете тоя негативен код.

Председателят на Съвета на началник-щабовете най-после прояви някаква емоция: нервно прокара пръсти по брадичката си.

— Не става така. Смисълът на цялата ни подготовка е хората никога да не пренебрегват заповед за извънредно изстрелване от валиден източник. Ракетата за извънредни мерки е такъв източник. Всъщност тя е абсолютният и окончателен валиден източник. Гледали ли сте филма „Система за сигурност“?

— Да.

— Също като във филма, всеки офицер, пилот или командир на подводница ще повярва на ракетата за извънредни мерки, а не на нас — продължи генералът. — Те ще пренебрегнат дори пряка заповед от своя командващ, тъй като ракетата за извънредни мерки всъщност има по-приоритетен упълномощаващ код. А кодът за изстрелване стои над негативния код.

— По дяволите! — изсумтя съветникът. — Ако се намеси, президентът ще сложи край на всичко това.

— Няма да може.

— Тогава защо просто не заглушите това проклето нещо?

— Системата се състои от две части: сложен компютър и мощен предавател — бавно отговори генералът. — В компютъра се пази всичко — буквално всичко — кодовете за изстрелване на ядрените бомби и насочващите матрици, докато при изстрелването, предавателят се превръща в част от МИЛСТАР, свръхмодерна, многочестотна, секретна глобална сателитна мрежа, по която се пращат тези кодове и матрици. Никой не може да я изключи или заглуши. Проектирахме я така, за да не бъде заглушена от противника. Компютърът, който управлява всичко, е създаден така, че да е независим за всяко ядрено оръжие. Онзи, който има съответната парола за него, има пълен контрол и заповедта му не може да се отмени от никого. Щом РИМ предаде насочващата матрица и кода за изстрелване, има само един начин това да бъде преустановено — от самата ракета за извънредни мерки, която праща нови кодове на всяка ракетна площадка. Никакъв друг източник не може да спре изстрелването. Трябва да приемем, че Сянката на Аспазия контролира ракетата за извънредни мерки и бордовия компютър. Следователно по същество той държи пръста си на бутона за целия ядрен арсенал на страната.

— Защо го прави? — попита съветникът по националната сигурност.

Ала не получи отговор на този въпрос.

— Не можем ли да го свалим? — настоя съветникът.

— Можем да опитаме, но се съмнявам, че ще успеем навреме — отвърна председателят.

— Какво искате да кажете?

— Както току-що ви обясних, щом РИМ прати насочваща матрица, изстрелването може да се прекрати единствено от същия източник. Ако прати матрицата преди да го свалим, ще унищожим единственото средство, което може да прекрати изстрелването.

— Страхотно — промълви съветникът по националната сигурност. — Кой гений го е измислил?

— Единствената ни надежда е да си върнем компютърния контрол — каза генералът.

— И как ще стане това?

— При други обстоятелства това означава да си върнем контрола над контролния център, но тъй като този нокът е излетял, трябва да допусна, че са прехвърлили компютърния си контрол върху лаптоп.

В предната част на помещението отекна глас:

— Имаме връзка с него, господин генерал. Обажда се Сянката на Аспазия.

Кемп Роуи

— Какво прави? — попита Търкот. От вида на малкия обект на екрана му призляваше. Вече знаеше причината за неотдавнашното си главоболие, но по-важен беше въпросът какво е правило това нещо досега? Манинг пак го бе сканирал, за да направи повече снимки на малкия кръгъл предмет, който бяха открили. Той имаше диаметър около половин сантиметър и се намираше в задната част на мозъка му, точно над мозъчния ствол.

— Не знам — отвърна капитанът. — Никога не съм виждал такова нещо. — Той проследи една линия, излизаща от десетократно уголемения предмет, която водеше към предната част на мозъка. — Това е съвсем тънка, почти микроскопична жичка, подобна на тези, които използва нашата СУАР връзка. Влиза в тази част от мозъка ви.

— И какво прави тази част от мозъка ми? — попита Търкот.

— Тя е в главния ви мозък. — Манинг набра команда в компютъра и на екрана се появи нов пласт от мозъка. — Стига до границата между участъка, който съдържа спомените ви, и онази част, в която според психолозите се съдържат емоциите.

— Значи това нещо има достъп до спомените и чувствата ми, така ли? — попита майорът.

— Не знам — каза Манинг. — В момента като че ли не прави нищо. Може да е просто записващо устройство.

Търкот се опита да си спомни кога може да са му имплантирали чипа, после го прониза страх — не можеше да се довери на спомените си. Онзи, който му бе поставил това нещо, най-вероятно беше скрил този факт. Страхът му се усили. Дали бе такъв, какъвто си мислеше? Опита се да разкъса мъглата от объркване и тревога.

— Не сме виждали такова нещо, нали? — обърна се той към Яков.

Руснакът поклати глава.

— Не. Сянката на Аспазия не действа така — той използваше или водачи, програмирани от пазител, или нановирус. Очакващите са клонинги. Следователно…

— Следователно това е нещо ново — обобщи Търкот. — Ами „Меджик“? Те провеждаха някакви експерименти в Дулче. Възможно ли е да са ми го имплантирали, когато отидох там? Не си спомням нищо, но ако този чип въздейства върху спомените ми, може да е изтрил случая.

— Но ти унищожи „Меджик“ — отбеляза Яков. — Едва ли…

Прекъсна го появата на майор Куин, който влезе в трюма. Изражението му показваше, че носи още лоши новини.

— Сянката на Аспазия се е появил.

— Къде? — попита Търкот. Усети, че разтрива тила си, и си наложи да отпусне ръка.

— Проникнал е в ракетен контролен център на военновъздушната база „Барксдейл“.

— Какво е изстрелял?

— Ракета за извънредни мерки.

— Това не звучи много добре.

Куин бързо им обясни какво представлява ракетата за извънредни мерки. Когато свърши, Търкот знаеше точно какво ще се случи, но остави майора да продължи.

— Свързал се с Пентагона. Заплашва, че ще изстреля всички ядрени бомби в Съединените щати по различни цели в света. Като се има предвид, че нашите бойни глави са десет пъти повече от необходимото, за да унищожим света, няма да остане много, ако изпълни заканата си.

— Ако не му дадем кораба-майка, нали? — попита Търкот.

— Точно така.

— Къде е сега?

— Космическото командване е проследило нокътя в орбита.

— Можем ли да унищожим сателита?

Куин накратко обясни положението.

— С други думи, трябва да си върнем контрола — обобщи Търкот.

— Освен ако не стигнем до ракетата за извънредни мерки преди той да прати насочващата матрица — отвърна Куин.

— Пристигна ли нашият специалист по Тесла?

— Хеликоптерът ще кацне след пет минути.

— Нямаме време да чакаме. Излитаме веднага. — Търкот хвана Куин за ръката, когато майорът се обърна да си тръгне. — „Меджик“ използвали ли са имплантанти?

— Какви имплантанти?

Търкот посочи тила си.

— Поставили ли са ми нещо в мозъка?

Куин поклати глава.

— Не. Никога не съм чувал да са действали така. Използваха устройства за промяна на спомените, но не и имплантанти.

— Чудесно.

В земна орбита

Сянката на Аспазия погледна екрана на лаптопа над рамото на Тейър. Беше показана карта на света. Той посочи с ръка.

— Ню Йорк, Мексико Сити, Сао Паоло, Токио, Осака-Киото, Лос Анжелис, Буенос Айрес, Рио де Жанейро, Лондон, Москва, Калкута, Бомбай, Сеул… Задраскай последния, вече се погрижиха за него — усмихнато каза съществото. — Да видим. Чикаго, Лима, Париж, Санкт Петербург, Ню Делхи, Техеран, Шанхай, Банкок, Кайро.

Докато Сянката на Аспазия изброяваше градовете, Тейър местеше мишката по екрана и кликваше. На мястото се появяваше червено триъгълниче.

Сянката на Аспазия се усмихна.

— Да хвърлим бомби и в Сидни, Атина, Багдад и Атланта, просто за удоволствие и за да закръглим числото на двайсет и пет.

Капитанът отбеляза допълнителните градове.

— Всички са програмирани в насочващата матрица за удар с по пет ядрени бойни глави.

— Пращай.

НАСТОЯЩЕТО

15.

Въздушното пространство на Кемп Роуи

— Какво ни е известно? — попита Търкот. Намираха се в контролната зала и наблюдаваха компютърния дисплей, който в момента предаваше информация от Космическото командване. В момента нокътят на Сянката на Аспазия беше в орбита и се движеше на изток.

— Почакай малко — отвърна Кинкейд и посочи екрана. — Насочва се нанякъде. Иначе няма нужда да се движи.

— Накъде?

Кинкейд проектира траекторията на нокътя.

— Натам.

Точно по траекторията имаше светла точица.

— Какво е това? — попита Търкот.

— Международната космическа станция.

— А ракетата за извънредни мерки?

— Ракетата е тук. Точно над Кавказ.

— Херметизирай кораба — нареди Търкот на руснака, после се обърна към Манинг. — Пригответе хората си. Потегляме на спешна операция.

— Хм… — Майор Куин беше вдигнал ръка почти като ученик; с другата притискаше слушалката до ухото си, за да чуе какво му говорят.

— Да?

— Космическото командване е копирало насочваща матрица, която току-що е била пратена от ракетата за извънредни мерки.

— Цели?

— Двайсет и пет града по света. Струва ми се, че ги е избрал по население. — Той бързо ги изброи: Ню Йорк, Мексико Сити, Сао Паоло, Токио, Осака-Киото, Лос Анжелис, Буенос Айрес, Рио де Жанейро, Лондон, Москва, Калкута, Бомбай, Чикаго, Лима, Париж, Санкт Петербург, Ню Делхи, Техеран, Шанхай, Банкок, Кайро, Сидни, Атина, Багдад и Атланта.

Търкот само го зяпаше.

— Всички са взети на прицел — прибави Куин, тъй като не бе уверен, че Търкот го е разбрал.

— Със собствените ни оръжия.

Това не беше въпрос.

— Точно така.

— Значи е късно да унищожаваме ракетата.

— Да. Единственият начин да спрем тези ядрени бомби е да си върнем контрола върху компютъра.

— И къде е той?

— Предполагам, че е в нокътя на Сянката на Аспазия. От „Барксдейл“ потвърждават, че в контролния център няма никого и че главният компютър там е изключен. Сянката на Аспазия трябва да има лаптоп със сателитна връзка.

Търкот се обърна и погледна Яков. Руснакът държеше бутилка с някаква прозрачна течност. Той отпи голяма глътка и подаде шишето на майора. Офицерът от спецчастите отказа.

— И без това достатъчно ме боли главата.

— Винаги съм твърдял, че положението може да стане по-лошо — отвърна Яков.

Търкот не му обърна внимание.

— Освен това… — Куин млъкна.

— Да?

— Каонг… — Куин хвърли поглед на екрана на лаптопа си — иска да разговаря с теб.

— За какво?

— Сянката на Аспазия пратил ултиматум на Обединените нации.

Търкот се приближи, седна до Куин и погледна лицето на дисплея.

— С какво мога да ви помогна, господин заместник генерален секретар?

Каонг явно слушаше някого от лявата си страна. После протегна ръка и настрои някакво копче. Гласът му се разнесе от тонколоните.

— Получихме ултиматум от Сянката на Аспазия. Ако му дадем кораба-майка, той ще ни предаде контрола на ракетата за извънредни мерки.

— Вие ли? — попита Търкот. — Корабът-майка не е във ваши ръце. Ние го контролираме. Контролира го Зона петдесет и едно.

Заместник генералният секретар се намръщи.

— Не ви разбирам, господин майор. Вие сте подчинени на ККИООН.

— Не видях никого от ККИООН, когато бях на Еверест — заяви Търкот. — Никой не помогна на Яков в Арарат. Нито когато Куин и Кинкейд бяха атакувани в Зона петдесет и едно. Нямате си и представа за какво говорите, господине. Не познавате Сянката на Аспазия. Ние го познаваме. Не можем да му имаме доверие.

— Но той се свърза с Обединените нации — възрази Каонг. — И заплашва родината ви, наред с всички други страни членки. Аз…

Търкот поклати глава.

— Първо ще се справим със Сянката на Аспазия. После и с останалите.

— Кои останали?

— Нямам време за обяснения. — Търкот се пресегна и прекъсна връзката, върна се при пилотската седалка и седна. — Корабът херметизиран ли е?

— Да — потвърди Яков.

— Добре. — Майорът постави ръце върху пулта и корабът-майка се издигна.

Международната космическа станция

Кой би помислил, че херметичният шлюз на Международната космическа станция може да има нужда от ключалка?

Сянката на Аспазия се изстреля с реактивна раница през малкото разстояние между нокътя и космическата станция и просто натисна бравата на външния люк. Вмъкна се вътре и затвори люка след себе си. Свали шлема си, после отвори вътрешния люк. В тесния коридор пред него се носеше човек, който стискаше лост — очевидно единственото оръжие, което бе успял да открие екипажът на станцията.

Сянката на Аспазия пъхна под мишница пиката, която беше взел от оръжейната на нокътя, и натисна вдлъбнатината на дръжката й. Златистият лъч улучи мъжа и го повали в безсъзнание. Съществото сви крака, оттласна се и затвори люка след себе си. Прекоси центъра на помещението и отблъсна космонавта от пътя си. Отсрещният люк бе затворен и когато стигна до него, Сянката на Аспазия установи, че не поддава. Той надникна през стъкленото прозорче и видя жена, която се взираше в него от отсрещната страна. Знаеше, че на станцията има тричленен екипаж, двама американци — мъж и жена — и един руснак.

Нямаше време за игрички. Сянката на Аспазия отстъпи назад, прицели се в люка, настрои енергийната мощност и продължително натисна спусъка. Златният лъч улучи средата на люка. След две секунди металът започна да се огъва. Съществото пусна бутона и люкът се отвори. Чу шлюза зад себе си и се обърна — капитан Тейър влизаше в коридора с лаптопа и малката сателитна радиостанция под мишница.

Сянката на Аспазия влетя във вътрешния модул, американската лаборатория. Жената беше отстъпила назад и стоеше до другия мъж от екипажа, който отчаяно се опитваше да се свърже по радиостанцията с контролния център. Без да губи време, Сянката на Аспазия стреля два пъти и ги повали на пода.

После заповяда на Тейър да влезе в модула. Докато капитанът включваше компютъра и сателитната радиостанция в електрическата мрежа и комуникационната система на космическата станция, на борда се качиха неколцина водачи, които Сянката на Аспазия бе събрал в Тексас. Той им нареди да изнесат тримата космонавти и да ги изхвърлят през херметичния шлюз.

Сянката на Аспазия застана до шлюза и през един илюминатор погледна трите носещи се наблизо трупа. Бяха изтекли четиридесет и пет минути, откакто беше пратил ултиматума си до Обединените нации. Оставаха още няколко минути, докато Тейър се приготвеше да изстреля ядрения залп. Съществото отправи очи към планетата.

— Вие сте на ход, господин Търкот — каза Сянката на Аспазия и отново си сложи шлема.

В космоса

Гарлин безизразно наблюдаваше екрана на кивота на завета. След като Роякът имаше кораб и знаеше откъде е дошла Дънкан, тя вече не представляваше приоритет. Сега главната цел на сондирането бе да научат колкото може повече за човеците, за да подготвят пълен доклад, щом стигнат на Марс и овладеят предавателя.

Докато кивотът ровеше в мозъка на Дънкан, артерията отново поддаде. Байпасът изпълни функцията си, мозъкът продължи да функционира и Гарлин скоро беше възнаграден с образ на група мъже, облечени в брони и събрани около кръгла маса, поставена в средата на зала с дървена ламперия.

И в сенките на залата стоеше Дънкан в бяла роба, поръбена със сребро.

В орбита

Търкот все повече свикваше с управлението на кораба-майка. Пултът, който използваше, бе съвсем прост, макар че той нямаше представа за предназначението на много дисплеи и бутони. Вече виждаше заоблеността на Земята, което показваше, че са много високо. Той даде знак на Яков да заеме мястото му.

— Отивам отпред при хората от Космическото командване.

Руснакът не беше доволен. За пореден път го изключваха от действията, тъй като нито един от скафандрите ТШКБС не ставаше на грамадното му тяло. Той неохотно се премести на пилотската седалка.

— Как искаш да се приближа до космическата станция?

— Едва ли ще можем да ги изненадаме — отвърна Търкот. — Просто приближи кораба на стотина метра.

— Ами ако Сянката на Аспазия ни атакува с нокътя?

— Този кораб му трябва — поясни майорът. — Няма да рискува да го повреди.

Без да губи повече време, Търкот изскочи от командната зала и се затича към предния трюм. Шестима десантници вече бяха в скафандри и чакаха. Той си наложи да не мърда, докато внимателно увиваха подложката на СУАР връзката около главата му. После се намести в задната половина на скафандъра. Затвориха предната, скафандърът се херметизира и той усети притока на кислород от резервоара.

И преди бе носил ТШКБС — по време на операцията на платото Гиза за спасяването на Дънкан. Щом скафандърът се херметизира, той бе готов за действие, но гласът на Манинг отекна в шлема му.

— Почакайте.

— Какво има? — попита Търкот. Виждаше вътрешността на трюма върху заобления екран пред очите си.

— Трябва да минат една-две минути, докато СУАР връзката се синхронизира с ума ви и компютъра.

Майорът си наложи да остане неподвижен. Не усещаше никаква промяна.

На дясната му ръка бе монтиран МК-98. Приличаше на пневматичен чук с отворена тръба в края. Отгоре имаше лазерен мерник и той е черен като скафандъра и МК-98. В пълнителя беше зареден шестдесетсантиметров цилиндър. В него имаше десет стрели с обеднен уран, всяка дълга петнадесет и с диаметър два и половина сантиметра. Изстрелваха се с пружина. Скоростта им в цилиндъра не се намаляваше поради триене, тъй като електромагнитно поле ги задържаше точно в центъра на цевта. Това бе най-подходящото оръжие на Космическото командване за условията на безтегловност и вакуум. Тъй като в космоса нямаше въздух, стрелите летяха, докато не улучат нещо.

Отляво на скафандъра Търкот имаше напълно функционална огромна „ръка“ с двадесетсантиметрови пръсти. Двама десантници имаха МК-99, които приличаха на МК-98, но изстрелваха по-големи стрели, приблизително също толкова дълги, но с диаметър пет сантиметра. Те съдържаха високоексплозивен заряд.

— Може ли вече да тръгвам? — попита Търкот.

— Да — отвърна Манинг.

Със СУАР връзката беше различно, скоро установи майорът, когато вдигна „длан“ пред визьора си. Ръката на скафандъра се движеше заедно с неговата, а не след нея. Малка, но съществена разлика. Предишния път, когато бе носил скафандър, приемаше забавянето на реакцията на скафандъра като неизбежната цена за допълнителната броня и сила. Но сега — сега само трябваше да се движи нормално и скафандърът реагираше синхронно.

Търкот вдигна Екскалибур и го пъхна в кожената ножница, която бе наредил на един от хората на Манинг да му ушие, закрепена за скафандъра му с велкро.

В шлема му се разнесе гласът на Яков.

— Космическата станция е на пет километра от нас. Приближавам се. Няма следа от нокътя. Не отговаря на позивните.

Майорът вече четири пъти беше водил битки със Сянката на Аспазия и бе разбрал, че нищо не е такова, каквото изглежда. В такива сблъсъци трябваше да очаква неочакваното. Съмняваше се, че съществото е изоставило нокътя, даже да оставеше водачи на борда му. Но също така знаеше, че целта на извънземния е корабът-майка. Трябваше да вземе предвид и факта, че Сянката на Аспазия проявява изключителна отмъстителност — той беше възнамерявал да унищожи Великденския остров, а след това и целия тихоокеански регион, а сега се готвеше да прати в небитието двадесет и пет големи града.

— На един километър сме — съобщи руснакът. — Бавно се приближаваме. Ще ти отворя външния люк. Всички в скафандри ли са?

— Да — потвърди Манинг.

Лампите в трюма угаснаха и за няколко секунди те останаха в пълен мрак. След това люкът на трюма започна да се отваря и вътре нахлу сребриста звездна светлина. Въздухът излезе със свистене. Капитанът и хората му тръгнаха напред с приготвени оръжия. Търкот ги последва и превключи дисплея си на нощно виждане, усилвайки светлината на звездите.

Космическата станция беше точно пред тях, три свързани помежду си модула и големи слънчеви батерии. Наблизо се носеха три трупа в сини гащеризони.

— Някаква информация за екипажа на станцията? — попита Търкот.

— Трима: двама американци и един руснак — веднага отговори Куин.

Още трима убити, помисли си Търкот. Нищожен брой в сравнение с жертвите на последната световна война, но все пак — защо Сянката на Аспазия бе превзел космическата станция? Тя не му трябваше. Майорът знаеше, че Сянката на Аспазия също го познава.

— Членовете на екипажа са мъртви — съобщи той.

— Виждаме — отвърна Манинг.

Търкот разбра, че не бе трябвало да посочва очевидното, но искаше капитанът да осъзнае, че сега на борда на станцията има само противници.

— Спирам — каза Яков и спря кораба-майка на няма и сто метра от космическата станция.

— Около мен, кръгов клин — нареди Манинг. Дванадесетимата десантници излетяха от трюма и се разгърнаха от двете страни и под капитана. Търкот си помисли, че това е съвсем различна бойна обстановка, в която постоянно трябва да се имат предвид и трите измерения, и изчака на ръба на трюма, докато първият десантник стигне до космическата станция.

После включи реактивната си раница и излетя от трюма. Ала не се насочи напред, а се издигна нагоре, плътно до корпуса на кораба-майка.

Другите единадесет души изчакаха, докато първият застане вляво от херметичния шлюз. Той залепи насочен взрив върху стената на модула и се отдръпна.

Експлозивът избухна и проби дупка в станцията. Двама десантници влетяха през нея с насочени напред оръжия.

Търкот видя, че нокътят се появява точно иззад кораба-майка. Беше се крил на север зад заоблеността на Земята. Когато се приближи, издълженият корпус се завъртя с по-дебелия край напред. Слабо заобленият кораб рязко намали скоростта и когато стигна до кораба-майка, едва се движеше. Застана под ъгъл към него, но не се допря, а спря на няколко метра.

Търкот се носеше в сенките до горната страна на кораба-майка — тъмен силует, който почти не се различаваше на черния фон на корпуса. Зърна проблясък, който продължи само няколко секунди. Превключеният му на нощно виждане дисплей показа фигура в скафандър, която излезе от нокътя и се насочи към кораба-майка.

Търкот вдигна МК-98 и се прицели във фигурата. Изчака да се изравни с него и стреля, като изпразни половината пълнител.

Първата стрела с обеднен уран улучи Сянката на Аспазия отдясно, проби скафандъра му, премина през тялото му и излезе от другата страна. От удара тялото му се завъртя във вакуума. Поради тази причина вторият заряд профуча покрай него, но Търкот коригира мерника си и следващите три попадения бяха в тялото на извънземния. От раните се вдигаха червени облачета.

Когато в пълнителя му останаха шест стрели, майорът прекрати огъня и полетя „надолу“ към премятащото се тяло. Трябваше да увеличи скоростта, за да го настигне, тъй като стрелите не само го бяха разкъсали, но му бяха придали и ускорение. Търкот протегна ръка и хвана безжизнената фигура. Вече се намираше на близо километър от кораба-майка, затова насочи реактивната струя в обратната посока.

Спря в откритото пространство високо над Земята и бръкна в раницата на гърба на Сянката на Аспазия. Откри кислородните тръби и ги измъкна навън, без да ги пуска.

Доближи фигурата към себе си, вдигна тъмния визьор и видя лицето на Сянката на Аспазия. От устата му се стичаше струя гъста кръв. Очите бяха изцъклени. Майорът зачака. Клепачите потрепнаха и на лицето проблесна разум.

Офицерът от спецчастите стисна „дланта“ си и проби кислородните тръби. Сянката на Аспазия отвори уста и няколко секунди напразно се опитваше да си поеме въздух. Накрая смъртта отново го настигна.

Търкот си помисли дали да не го завърже за корпуса на кораба-майка. Да го кара да умира на всеки няколко минути. Подходящо възмездие за всички мъки, които бе причинило на човечеството това извънземно същество.

Той погледна към планетата. Границата между деня и нощта разполовяваше Съединените щати. Видя облачната покривна на Карибите. Наближаваше буря.

Гласът на Яков го откъсна от унеса му.

— Приятелю? Добре ли си?

— Да, добре съм.

— Къде си? Хората, които са на пост пред станцията, ми пратиха съобщение. Капитан Манинг я е превзел. Неговите хора са взели компютъра и в момента спират изстрелването на ядрените бомби.

Търкот беше забавил за насочващата матрица. Защото се бе съсредоточил върху това да надхитри Сянката на Аспазия — знаеше, че съществото също няма да мисли за матрицата. Това просто беше средство да примами Търкот и кораба-майка. Което не означаваше, че няма да изстреля ракетите, а само че смята унищожаването на всички тези градове за по-маловажно от главната си цел — да превземе кораба-майка.

Търкот разсъждаваше като врага си. Това беше преимущество по време на битка, каза си той, докато отново насочваше вниманието си към тялото, което държеше. Извънземния пак оживя, задъха се и умря, но майорът се почувства така, сякаш бяха пробили дупка в гърдите му. За да разсъждава като врага си, трябваше да се откаже от човешката си същност.

Нещо тупна по шлема му и той се сепна, после разбра, че е собствената му длан, неволно докоснала мястото над имплантанта му. Това го върна към сегашната ситуация. Сянката на Аспазия. Безсмъртен.

Но.

Думата отекна в ума му. Аирлианците едва ли бяха проектирали Граала така, че да дават безсмъртие на хората, без да могат да си вземат подаръка. Търкот си представи сцената, когато се бе срещнал със Сянката на Аспазия на борда на кораба-майка в Арарат — след като съществото беше пило от Граала. И си спомни, че само едно нещо бе смущавало извънземния.

Той изтегли меча от ножницата и предпазливо го стисна с механичната си ръка. Когато замахна, звездите се отразиха в острието.

В очите на Сянката на Аспазия проблесна разум. Устата му се отвори, болката изкриви лицето му. Той се вторачи в меча над главата на Търкот и се облещи от страх.

Майорът с един удар му отсече главата.

От шията бликна кръв, ала скоро спря. Търкот зачака да види дали ще последва промяна.

Минаха няколко минути. Нищо.

Сянката на Аспазия най-после беше мъртъв.

НАСТОЯЩЕТО

16.

В космоса

Търкот се обърна към кораба-майка.

— Яков?

— Да?

— Как върви спирането на бомбите?

— Нямам нова информация — отвърна руснакът. — Радиовълните не минават през корпуса на станцията.

— По дяволите! — изруга Търкот.

Той хвърли последен поглед към тялото и главата на Сянката на Аспазия и полетя към космическата станция. Двама мъже в скафандри стояха от двете страни на пробитата в стената дупка. Майорът мина помежду им.

Светлините мъждукаха — енергийният източник на станцията полагаше отчаяни усилия да продължи да функционира. В модула нямаше никого. Търкот се обърна и влетя с главата напред в коридора. На влизане в другия модул се блъсна в един от десантниците.

Посрещна го оживление по радиостанцията. Сякаш всички говореха едновременно. Вътре се бяха събрали шестима мъже в скафандри ТШКБС, имаше и четирима мъртви водачи. Хората от Космическото командване се бяха струпали около свой другар, който седеше пред лаптоп и пишеше — с огромно затруднение поради размерите на механичната си ръка.

— Млъкнете! — извика Търкот.

Ефирът утихна.

— Докладвайте.

— Не мога да въведа кодовете — съобщи Манинг. Беше той — майорът видя табелката на гърдите на мъжа, който седеше пред компютъра.

Търкот погледна хронометърния дисплей в шлема си. До изстрелването на матрицата оставаха по-малко от три минути. Бе разчитал, че Манинг и хората му ще се справят с това. Нямаше да лети над планетата и да разсъждава за участта на Сянката на Аспазия, ако знаеше, че има проблем.

— Защо?

Капитанът вдигна изкуствената си ръка. Два от големите й пръсти държаха отвертка.

— Ръката ми е много голяма.

— Защо не го занесете на кораба-майка?

Манинг продължаваше да се опитва да въведе кодовете с помощта на отвертката.

— Докато го изключим от сателитната комуникационна система на станцията и го включим в системата на кораба-майка… — Той не довърши изречението. — Стигнах до шестата от целите на матрицата.

Търкот толкова се смая, че за малко не избухна в смях. След всичко, което бе преживял, планетата да бъде опустошена от ядрен удар, нанесен от оръжията на собствената му родина — и той да не успее да го предотврати просто защото не можеха да въведат кодовете навреме.

Той погледна часовника. Две минути.

Майорът се обърна към онази страна на модула, която беше най-близо до кораба-майка, вдигна своя МК-98 и изстреля останалите си шест заряда, които пробиха стената.

— Куин.

— Слушам.

— Ако не можем да въведем всички кодове навреме, каква друга възможност има?

Последва мълчание.

— Седем — съобщи Манинг.

Още осемнадесет! Нямаше да има време.

— Куин?

— Десет. — Манинг продължаваше да си играе с отвертката.

Докато чакаше отговор, майорът се зачуди кои градове са вече спасени и кои все още са обречени.

— Пратете нова матрица — обади се Куин.

— Моля?

— Това е най-бързият начин. Един нов запис, вместо да триете всички стари записи.

Търкот се пресегна и потупа командира на десантниците по рамото.

— Чу ли, Манинг?

— Чух, но как да го направя? И ракетите все пак ще отидат някъде.

— Не и ако ги пренасочиш срещу собствените им ракетни площадки — отвърна Куин. — Данните вече са там — трябва да са там, за да работи матрицата. Просто ги обърни срещу самите тях.

Куин продиктува поредица числа и Манинг ги въведе. Търкот се носеше наблизо. Чувстваше се безполезен. Погледна си часовника. По-малко от минута. Секундите изтичаха.

Куин мълчеше. Десет секунди.

— Куин? — попита Търкот.

— Готово.

Търкот се хвана и се промуши през дупката, която беше пробил. Измъкна се навън и погледна надолу към планетата. Представяше си смута на борда на подводници и бомбардировачи, както и на ракетните площадки, когато хората осъзнаваха, че ще се самоунищожат, ако изстрелят оръжията си. Майорът се втренчи в Съединените щати, вече почти изцяло в осветената половина на земното кълбо, и зачака ядрен взрив.

Нищо.

Военномедицинският център „Триплър“, Оаху, Хавай

Бе нощ, няколко часа преди изгрев слънце. Тери Къмингс внимателно изключи различните мониторни устройства на Кели Рейнолдс. Сестрата знаеше, че не е нужно нищо друго, освен интравенозната система, която осигуряваше хранителни вещества. Лекарите бяха направили всичко възможно и според единодушното им мнение беше цяло чудо, че пациентката е жива. Никой не вярваше, че ще се възстанови.

Къмингс избута леглото в тихия коридор и се насочи към асансьора. Качи се в кабината и натисна бутона за покрива. Когато вратата с плъзгане се отвори, тя избута леглото на покрива на централната болнична сграда. Тъй като болницата се издигаше на върха на планинската верига Моаналуа, оттам се разкриваше внушителен изглед към южната половина на остров Оаху. Вееше приятен крайбрежен ветрец. Сестрата завъртя лоста отстрани на леглото и повдигна горната половина на тялото на Рейнолдс в полуседнало положение. Наляво сияеха светлините на Хонолулу. Островът все още мъчително се възстановяваше от нановируса, но животът бавно се връщаше в нормалното си русло. Къмингс погледна пациентката. Очите й бяха затворени, лицето й бе изпито.

Медицинската сестра се наведе над нея и доближи уста до ухото й.

— Усещаш ли вятъра? — Тя протегна ръка и пое костеливата ръка в своите, замилва съсухрената кожа. — Усещаш ли ръцете ми?

Къмингс продължи нагоре по ръцете й и по цялото й тяло, бавно, с огромно усърдие, и когато слънцето се появи на хоризонта, едва беше свършила. И през цялото време говореше на Рейнолдс, поддържайки разговора така, сякаш другата жена й отвръщаше. Сестрата се протегна, после върна горната половина на леглото в хоризонтално положение го забута обратно към асансьора. Не забеляза мускулчето отстрани на лицето на Рейнолдс, което потръпна, сякаш жената се опитваше да проговори. Мускулът продължи да се движи още няколко секунди, после престана.

Кемп Роуи, Северна Каролина

Търкот с нетърпение очакваше полета до Марс. Щеше да има възможност да си почине и да се възстанови. Що се отнасяше до това какво ще се случи на Червената планета, в момента не желаеше да мисли по този въпрос. Беше толкова уморен, че какъвто и план да измислеше, той най-вероятно щеше да съдържа сериозни недостатъци.

Кацаха в Кемп Роуи, след като бяха победили Сянката на Аспазия — за последен път: израз, който доставяше огромно удоволствие на Търкот. Съществото, което поколения наред бе ръководило Мисията и беше оказвало въздействие върху човешката история, най-сетне бе унищожено. Това беше чиста победа. Яков вървеше до него по главния коридор на кораба-майка.

— Очистихме единия, остават още двама — отбеляза руснакът.

— Моля?

— Рояка и Артад.

Тъкмо за това в момента Търкот не искаше да мисли. Люкът на трюма бавно се отвори и той спря. Някой стоеше до рампата, очертан на фона на светлините на летището. Висока жена, притиснала към гърдите си старо кожено куфарче. В краката й бе оставен сак. Жената беше широкоплещеста и имаше дълга до раменете сива коса.

Когато Търкот се приближи, жената му подаде ръка.

— Майор Търкот, аз съм професор Лийхи.

— Можете ли да повторите онова, което е направил Тесла? — попита Търкот.

Тя не отговори. Ръката й остана протегната, докато майорът не я стисна.

— Да.

Изненадан от самоувереността й, той запремигва.

— Видели сте само изчезналите му документи, как…

— Искате ли да направя неговото оръжие? — прекъсна го Лийхи.

Търкот кимна.

— Тогава защо се съмнявате в отговора ми?

Майорът се усмихна.

— При нас ще ви хареса. Добре дошли на борда. — Той я запозна с Яков. Руснакът вдигна сака й и й даде знак да го последва в кораба. Жената посочи няколкото спрели наблизо електрокара с палети.

— Дадох на майор Куин списък с нещата, които ще ми трябват. В общи линии, само най-важното. Не беше трудно да ги намери. И повечето са материали, с които вече разполагах. Над трийсет години съм работила върху тази бобина на Тесла.

— Защо? — попита Търкот.

— Заради потенциала — усмихна се тя. — И се оказах права, нали?

Майорът утвърдително кимна.

— Добре, да тръгваме. Очаква ни дълъг път.

Марс

Аирлианският конвой стигна до предавателя. Големите всъдеходи изглеждаха дребни в сравнение с извисяващите се над тях кули. Заобиколиха до недовършената и спряха. Люковете им се отвориха и аирлианците излязоха навън, облечени в черни скафандри. Всички оцелели, които Аспазия беше оставил на планетата.

Повечето започнаха да сглобяват панелни конструкции. Неколцина отидоха при кулата и погледнаха нагоре. Недовършеният пилон се издигаше много нависоко, ала при слабата марсианска гравитация шестима започнаха да се катерят по слабо заоблената външна повърхност. През това време други отдалечиха всъдеходите на достатъчно разстояние и се заеха да покрият освободената площ с тежък материал, за да я подготвят за жилищен участък.

На тридесет километра оттам последният всъдеход с кристала се изкачваше по рампата.

В космоса

Гарлин безстрастно чакаше, докато пипалото му, сега скачено с кълбото на Рояка, докладваше.

На масата Дънкан бавно отвори очи. Вирусът бе възстановил физическите травми, нанесени на мозъка й. Тя повдигна дясната си ръка — завършваща с напълно оформена длан с гладка кожа.

В космическия кораб се носеше пулсиращ шум, който й беше смътно познат. Дънкан няколко секунди се взира в тавана, опитвайки се да се ориентира. Звукът й бе прекалено познат, макар че не си спомняше откъде. Главата я болеше и не можеше да се съсредоточи.

Последният й съзнателен спомен беше как Гарлин й отрязва ръката. Тя изпъна новите си пръсти. Лакътят й бе пристегнат към масата и ограничаваше движенията й. Други ремъци минаваха през глезените, бедрата и гърдите й. Дънкан вдигна глава и забеляза засъхналата кръв по робата си.

Безсмъртна.

Думата отекна в ума й и тя отпусна глава върху масата. Каква полза от безсмъртието в сегашното й положение? Къде се намираше? Този въпрос я смущаваше, тъй като мястото й се струваше познато, почти успокояващо, въпреки състоянието й.

Нейният космически кораб — „Финбар“! Обзеха я противоречиви чувства. Топла, позната емоция, примесена с ужаса, че е в ръцете на Рояка. Спомените заляха ума й като потоп. Програмирането й бе унищожено. Щом си спомняше, Роякът имаше достъп до всичко, каквото знаеше тя. Изпълни я отчаяние и когато подреди спомените си, се почувства смазана от скръб.

От очите й бликнаха сълзи и Дънкан завъртя глава. Две клониращи хибернетични вани до стената на кабината. Тя се опита да протегне ръка към тях и опъна ремъците.

— Обич моя — промълви Дънкан на езика, на който не беше говорила от над хиляда години. — Обич моя.

Корабът-майка се отдалечаваше от Земята на десет хиляди километра зад кораба на Дънкан. Яков седеше на пилотската седалка и следваше програмирания от Лари Кинкейд курс към Марс. В скута си държеше наръчника с всички материали за функционирането на извънземния кораб, които в продължение на петдесет години беше успял да събере „Меджик“.

— Кога ще пристигнем? — попита руснакът.

Търкот седеше зад него със затворени очи и отпусната назад глава, привидно заспал. Леко повдигнатият клепач на едното му око показваше, че е буден и също очаква отговора.

— С тази скорост — след малко повече от един ден — отвърна Кинкейд.

— А Роякът и нокътят?

Кинкейд провери в лаптопа си.

— Нокътят ще стигне на Марс около два часа преди нас. Корабът на Рояка — два часа след него.

— Едновременно с нас ли?

— Приблизително — каза Кинкейд. — Ние сме по-бързи от кораба на Рояка, но се движим с горе-долу същата скорост като нокътя. Мисля, че дори ще успеем да стигнем на Марс преди Рояка.

Два часа. Търкот се замисли.

— Кога ще бъде завършен предавателят? — без да отваря очи, попита той.

Кинкейд сви рамене, нещо, което майорът не видя.

— Трудно е да се каже. Конвоят току-що пристигна на строителния обект.

— Интересува ни дали предавателят ще бъде завършен преди пристигането на нокътя — поясни Търкот. — Сигурен съм, че ако е готов, Артад може да прати съобщение за два часа.

— Би трябвало съвсем скоро да разберем — отвърна Кинкейд. — Струва ми се, че ще им отнеме доста време. Трябва да довършат третата кула ръчно и още един господ знае какво.

Майорът отвори очи и уморено се изправи.

— Не разбирам много от космически полети, но тъй като Марс обикаля около Слънцето, курсът ни не е права линия, нали?

Кинкейд повика на лаптопа си образ на вътрешните четири планети от слънчевата система.

— Движим се към точка на срещата ето тук. — Той посочи точка от орбитата на Марс преди мястото, където в момента се намираше планетата. После докосна тъчпада и точката светна в зелено. — Нокътят ще стигне преди нас. — Появи се червена точка малко преди точката на среща с кораба-майка. — А това е неговият курс. — Траекторията на нокътя беше „надясно“ от тяхната.

— Ами корабът на Рояка с Дънкан?

— Ето го. — Очерта се трета линия, този път наляво.

Майорът разтърка четината по брадичката си.

— Нали каза, че се движим по-бързо от този кораб?

Кинкейд кимна.

— Малко по-бързо.

— Ако променим курса си и го пресрещнем, колко време ще изгубим? — попита Търкот. Яков бе станал от пилотската седалка и се беше приближил да слуша разговора.

— Какво си намислил, приятелю? — попита руснакът. Търкот остави въпроса му без отговор и зачака Кинкейд да свърши изчисленията си.

— Ще го пресрещнем тук. — Той посочи точка доста преди орбитата на Червената планета. — Тъй като ще променим курса си и после ще трябва да се пренасочим, за да пресрещнем Марс, ще изгубим малко време, но не много. Около две минути.

— На какво разстояние от Марс ще пресрещнем кораба на Рояка?

— На около три часа.

Яков се прокашля.

— Първо трябва да спрем Артад. Това е главната ни задача.

Търкот поклати глава.

— Трябва да спрем и Рояка. Те са също толкова важни. Артад е пръв, защото пръв ще стигне на Марс. Но ако предавателят не е готов, това няма значение. А ако е готов, какво от това, че ще закъснеем с няколко минути?

Яков се намръщи.

— Предлагаш първо да пресрещнем кораба на Рояка, така ли?

— Защо не? — на свой ред попита Търкот.

— Ами ако предавателят бъде завършен точно през тези няколко минути?

— Тогава ще се провалим. Но ако пресрещнем Рояка, след това ще имаме три часа да се приготвим за Артад. Ако отидем направо на Марс, ще трябва да атакуваме Артад и предавателя и после ще останат няколко минути до пристигането на Рояка. Може да стане доста напечено. — Докато говореше, му хрумна нещо. — И трябва да спрем три, а не две групи. Не само Артад и Рояка. Трябва да спрем и аирлианците на Марс. Даже да спрем Артад, те могат да пратят съобщение. Не бива да забравяме още нещо. Аирлианците на Марс са привърженици на Аспазия. Не сме сигурни дали ще посрещнат Артад с отворени обятия. Това може да ни спечели известно време. — Майорът се обърна към Яков. — Какво мислиш?

— Това пресрещане на кораба на Рояка крие известен риск. Съгласен съм обаче, че появата му веднага след пристигането ни на Марс може да представлява проблем. Възможно е да се сражаваме с нокътя и той да отиде право при предавателя, за да прати съобщение. Ако пресрещнем кораба на Рояка по пътя, как предлагаш да го спрем?

— По стария начин — отвърна Търкот. — Ще го превземем на абордаж. Като едновремешните пирати.

Яков уморено поклати глава.

— Като едновремешните пирати. Поредният страхотен план.

Артад лежеше по гръб на командната си седалка, обгърнат от заоблен дисплей. Той повика тактическата ситуация и проследи проектирания курс на кораба си до четвъртата планета. Видя и двата кораба, които го преследваха.

Корабът-майка можеше да се очаква. Ако не друго, човеците бяха големи инати.

Обаче другият кораб беше загадка. Такъв тип не фигурираше в база данните на нокътя. Естествено, през десетте хиляди години, откакто Артад бе откъснат от империята, във вселената можеше да са се случили много неща. Имаше дори възможност империята вече да не съществува.

Предпочиташе да не мисли за това. Империята беше просъществувала милиони години. Нямаше основание да смята, че през сравнително краткия период, който бе прекарал в криогенен сън, се е случило нещо драстично и е променило статуквото. Дори войната с Рояка продължаваше много отдавна, по-скоро война на изтощение по фронт, обхващащ цели галактики. Вселената — и империите в нея — просто беше прекалено голяма за категорични стратегически победи. Аирлианците и другите видове бяха научили този горчив урок по време на пътешествията си сред звездите.

Безпокоеше го вторият кораб. Можеше ли да е човешки? Свалените от пазителя исторически данни показваха, че човеците са на ранен етап от космическите полети и са стигнали само до собствената си луна. Този кораб очевидно надхвърляше техническото равнище на планетата. Хората едва бяха изстреляли няколко примитивни сонди към четвъртата планета и неговите очакващи бяха саботирали повечето от тях.

Знаеше, че не може да използва нищо срещу кораба-майка, ала този космически съд бе съвсем друг въпрос. Артад пъхна ръце в дупките от двете страни на командната седалка. Шестте му пръста се свързаха с отворите за управление.

В средата на нокътя се отвори люк, от който бяха изстреляни шест малки капсули. Люкът се затвори и капсулите се понесоха към третия кораб.

НАСТОЯЩЕТО

17.

В космоса

Търкот вървеше по главния коридор на кораба-майка. В едната си ръка държеше Екскалибур, а в другата — ножницата. В един от големите трюмове точно зад контролната кабина бяха разквартирувани войниците от Космическото командване. Вратата бе отворена и майорът видя, че повечето мъже спят в спалните си чували. Това му се стори добра идея.

В кабина от другата страна на коридора видя професор Лийхи и майор Куин да се занимават с палетите, натоварени с материали. Изкушаваше се да влезе и да попита за оръжието — дали ще го построят и кога ще е готово. Но се овладя. Знаеше, че така няма да ускори нещата. Или щяха да успеят навреме и оръжието щеше да действа, или нямаше. Щеше да мисли за това, когато настъпеше моментът.

Продължи по коридора и спря пред залата с главния пазител. Вратата с плъзгане се отвори и той влезе. Прекоси тесния метален мост до платформата, върху която се издигаше червената пирамида. Повърхността й светеше отвътре.

Той пъхна меча в ножницата и сиянието отслабна. Отпусна оръжието и го подпря на пирамидата. После се обърна към другите предмети наоколо: Граала и тумим и урим.

Седна по турски до Екскалибур, опря гръб на главния пазител и вдигна Граала. Беше изненадващо тежък. Той го постави точно пред себе си.

Когато протегна ръка към тумим и урим, камъните започнаха да излъчват зелена светлина и Търкот спря. Предпазливо ги вдигна и усети, че в тялото му се разлива топлина. Поднесе камъните пред себе си, сякаш ги претегляше. Спусна лявата си ръка към Граала и капакът му се отвори, разкривайки вдлъбнатина, в която камъкът пасваше идеално. Той задържа ръката си над отвора, после поклати глава и остави камъните на пода.

— Приятелю.

Думата го сепна. Не бе забелязал влезлия в помещението Яков. Руснакът мина по мостчето и застана до Търкот.

— Какво става? — Той посочи Граала.

— Не знам.

— Привлича те, нали? — попита Яков и също седна.

— Това е опасно нещо.

Руснакът кимна.

— Всички мощни неща са опасни. А това… — той протегна ръка и потупа Граала — е най-опасното.

— Вярвам в онова, което казах на Сянката на Аспазия — промълви Търкот. — Ако го върнем на Земята, той ще унищожи света.

— И все пак си тук — отбеляза Яков.

— Да.

— Какво да правим с него?

— Ако пием от Граала, ще получим преимущество в предстоящите битки.

Руснакът се намръщи.

— Но нали вярваш в онова, което каза на Сянката на Аспазия? Ако се върнем на Земята без Граала, след като сме пили от него… — Яков замълча за миг. — Не мислиш ли да се връщаш на Земята?

— Мина ми през ума. Според мен не бива да връщаме нито едно от тези неща. — Търкот посочи кораба-майка, главния пазител, Екскалибур, Граала и камъните. — През годините те са донесли толкова много нещастия и в бъдеще ще причинят още повече, след като част от истината вече е разкрита. А ако ние пием от Граала, мястото ни също няма да е на Земята.

— Тогава няма да пием — простичко отвърна Яков.

— Може да имаме нужда от преимуществото, което ще ни даде безсмъртието.

— Това не помогна много на Сянката на Аспазия, нали? — Руснакът се изправи. — Не се съмнявай в себе си точно сега, приятелю.

Майорът докосна слепоочието си.

— Ами това нещо вътре?

— Още не ти е попречило. На твое място не бих се тревожил за него.

Търкот се засмя.

— Даваш много лесни отговори на всички въпроси.

— Такива сме ние руснаците. — Яков му подаде ръка и Търкот я пое. Едрият мъж го изправи на крака. — Предлагам да си починем.

— Съгласен съм.

Беше се провалила.

Нещо повече.

Дънкан вцепенено наблюдаваше как пипалото се отделя от кълбото на Рояка и влиза в устата на Гарлин. Той отиде при масата, вдигна короната и я сложи на главата й. Сълзите й издълбаха бразди в засъхналата кръв по лицето й и отдолу се показа голата й кожа.

Тя погледна към ваните. Въпреки всичките й усилия гърдите й започнаха да се надигат и я разтърсиха неовладяеми ридания. Гарлин забеляза тази реакция и се приближи до ваните. Натисна един бутон и капакът на заетата вана се вдигна. Отвътре изсъска въздух, което показваше, че е била херметизирана. В нея лежеше тяло, увито в ленени бинтове от глава до пети. Ако се съдеше по фигурата, беше мъж.

— Остави го на мира! — извика Дънкан.

Гарлин не й обърна внимание, взе ножица и разряза превръзките на главата. Отдръпна настрани парчетата лен и разкри лицето на мъжа. Онзи от ранните образи, само че съвсем млад. По кожата му нямаше белези. Мъжът, който бе избягал от планетата с Дънкан. Очите му бяха безизразни и тялото му беше идеално съхранено. Имаше поразителна прилика с Майк Търкот.

Гарлин се върна при Дънкан и хвърли ножицата върху масата.

— Ние унищожихме родния ви свят.

Тя затвори очи.

— Кога?

— Седемдесет и две обиколки около звездата след като заминахте с кораба-майка.

Дънкан можеше само да се надява, че синът й е бил мъртъв, когато е пристигнал Роякът. Според изчисленията на учените след толкова години едва ли щяха да са оцелели много от останалите.

— Ще ти покажем чрез собствените ти спомени и записите, направени на твоята планета. — Той взе един от проводниците, излизащи от горната страна на кивота, и го включи в малък черен кръг. Дънкан усети пронизваща болка и започна да „вижда“. Вече знаеше, че началото е от собствените й спомени:

Тежките времена изискват мъчителни избори. Проста и разбираема максима, докато настъпи моментът и изборът стане личен. За онези, които все още бяха оцелели на опустошената планета, намираща се в спиралния ръкав Центавър от галактиката на Млечния път, на четиридесет и седем хиляди светлинни години от Слънчевата система, тежките времена бяха донесли много мъчителни избори и сегашният беше не само последен, но и най-важен.

Върху масивни подпори в някога пустинен район, сега приличащ на по-голямата част от планетата, лежеше исполински извънземен кораб — аирлиански кораб-майка. Наоколо патрулираха военни, а хилядите зад бариерите около кораба чакаха да бъдат изтеглени последните жребии, за да бъдат избрани малцината, които щяха да се качат на борда. Огромното мнозинство щеше да остане. Сред обитателите на планетата разгорещено се обсъждаше кое е за предпочитане.

Това бе сурова планета, направена още по-сурова от войната и революцията. Предишната година оцелелите бяха взели трудното решение да изстрелят кораба-майка и все още спореха дали постъпват разумно. Мнозина не желаеха да правят нищо — освен да се надяват. Въпреки милиардите, които вече бяха загинали.

Това решение се налагаше поради две причини — едната логична, другата емоционална. Изложените от учените голи факти показваха, че ако броят на населението се запази, опустошената планета няма да може да изхранва по-следващото поколение. Бяха спечелили войната, ала бяха изгубили настъпилия след нея мир. Пламенните им чувства налагаха да не допуснат и с други да се повтори същото, каквото се беше случило с тях. А имаше други. Този поразителен факт бе установен, когато бяха овладели извънземния кораб-майка и бяха отворили звездната му карта. Освен това се страхуваха, че извънземната раса, чиито представители бяха победили, ще прати нова експедиция, за да провери защо е прекъснала връзката. Бяха разгромили онези, които бяха пристигнали с кораба, с цената на собствената си планета. Нямаше да се справят с втори кораб и с още аирлианци.

Хората, които участваха в жребия, бяха най-добрите чеда на планетата. Мъже и жени, постигнали най-големи успехи в съответните области, независимо дали бяха учени или военни — а изборът във втората група бе тежък и се основаваше на техния опит.

Освен хора на кораба-майка щяха да натоварят кораби и оръжия, създадени на планетата поради необходимостта от съпротива срещу извънземните, наред с пленената техника на врага, срещу който успешно бяха въстанали.

Започна последното броене преди излитането и войниците трябваше да обкръжат площадката, за да спрат протестиращите, които искаха да спрат кораба, и онези от оставащите на планетата, които отчаяно копнееха да се качат на борда. Дълъг над километър и половина и с максимална широчина в центъра четиристотин метра, черният съд лежеше върху стойка от същия непробиваем метал. Въпреки отличната му конструкция по корпуса му имаше белези от тежки оръжия, говорещи за жестоките боеве, които обитателите на планетата бяха водили срещу съществата, долетели с този кораб. Бяха го пленили по време на заключителната атака, побеждавайки последните извънземни, които бяха намерили убежище на борда му, ала не бяха успели да избягат. Войната бе свирепа и цената беше почти непоносима. За всеки убит чуждопланетянин бяха загинали десетки хиляди хора.

Сред онези, които заминаваха с междузвездния кораб, бе една млада жена, учен по професия и майка по призвание. С нея беше и съпругът й, военен, който се бе сражавал в Революцията. Малкият им син беше навън край площадката. Решението да го оставят не бе лесно, но там, където отиваха, не можеха да се вземат деца. Такава беше студената логика на управляващите, ала сълзите, които се стичаха по лицето на жената, докато люковете на трюма бавно се затваряха, й пречеха да вижда далечната тълпа и показваха, че чувствата й се борят с разума й. Тя знаеше, че каквато и да е съдбата й, никога вече няма да види детето си.

Двамата със съпруга й бяха водили безброй дълги разговори за задачата и за планетата си. Той бе прям и откровен, какъвто беше по природа, и криеше чувствата си, съсредоточавайки се върху подготовката за предстоящата задача. Ала докато люковете се затваряха и техният свят се скриваше от поглед, жена му забеляза, че се е задъхал. Извърнал лицето си настрани, мъжът й протегна ръка и я прегърна през раменете. Всички на борда бяха оставили свои близки на планетата и бяха само остров на нещастие сред море от мъка. Колкото и да беше голям корабът, петимата хиляди избраници бяха наблъскани като в консерва.

В определения момент корабът безшумно се издигна от опората си. Насочи се нагоре, ускори през замърсената атмосфера, излезе в космическия вакуум и се скри от очите на милионите, които го наблюдаваха със смесени чувства. Продължи да увеличава конвенционалната си скорост, докато се отдалечаваше от планетата и гравитационното поле на звездата.

След двугодишно пътуване гравитацията на звездата почти не се усещаше и корабът-майка се движеше с три четвърти от скоростта на светлината. Вече беше достатъчно далеч и пътниците му се надяваха, че преминаването му няма да се свърже с родната им планета.

В този момент се задейства междузвездният двигател на кораба-майка. С прилив на енергия като от избухване на супернова, корабът премина към свръхсветлинна скорост.

Както се бяха опасявали оставащите на планетата, свръхсветлинната скорост бе регистрирана от сензорите на борда на един разузнавателен кораб на Рояка, отдалечен на повече от двадесет светлинни години. Той незабавно насочи вниманието си към източника на смущението и го разпозна като кораб-майка, принадлежащ на раса, с която беше воювал хилядолетия.

В контролната зала отвориха звездните карти и всички съседни звездни системи бяха определени за разузнаване. До най-близкото бойно ядро беше пратен сигнал за бойна готовност.

След заминаването на кораба-майка планетата бе обиколила звездата над шестдесет пъти, което се равняваше на средната продължителност на живота. Малцина си спомняха изстрелването на чуждопланетния кораб, а и те бяха пръснати по повърхността на планетата. Техните потомци, които се бореха за оцеляване, не обръщаха внимание на думите им. Сред останките от цивилизацията нямаше достатъчно техника, за да забележат разузнавателния кораб на Рояка, който най-после навлезе в звездната система, четвърта от списъка им за проверка. На една от планетите незабавно бяха регистрирани признаци от разумен живот. Малкият кораб обиколи звездата и постепенно намали скоростта, така че, когато стигна планетата, влезе в стабилна орбита около нея.

Щом зае позиция, той спусна сонди. Населението наброяваше по-малко от двадесет милиона, нищожен брой от гледна точка на галактическите мащаби, ала екипажът на разузнавателния кораб не се интересуваше от цифри, а само от факта, че на планетата има разумен живот. Корабът кацна и се скри на дъното на едно от моретата, докато екипажът внимателно проучи населението.

Докато разузнавачите продължаваха да събират информация и да се внедряват сред местните, беше изстреляна друга сонда. Тя навлезе в космоса на достатъчно разстояние от планетата и прати съобщение в космическата безкрайност, от която идваше разузнавателният кораб. Най-близкото бойно ядро вече бе уведомено и пристигаше. Това съобщение актуализира стратегическата ситуация и обозначи звездната система и планетата.

Кълбата и пипалата на Рояка, които бяха пратени на повърхността да се внедрят сред хората, научиха някои ценни неща. Че наистина е имало кораб-майка от тип, който познаваха, но че няма и следа от расата — аирлианците, — която го беше създала. Освен това установиха, че корабът-майка е заминал точно преди момента на междузвездния скок, следователно бе логично да се предположи, че поради някаква причина е изоставил планетата. Стана ясно също така, че останалото население — не аирлианците, а някакъв очевидно зачатъчно разумен вид — в момента не разполага с възможности за космически полети и не представлява междузвездна опасност.

Синът на двойката, която бе заминала с кораба-майка, съвсем смътно си спомняше родителите си. Той обработваше земята и тялото му беше прегърбено и изхабено от физическия труд и усилията да произвежда достатъчно храна, за да оцелее. От време на време разказваше на децата си, че е присъствал на излитането на извънземния кораб, но с всяка следваща година историята все повече се превръщаше в мит. Дори Революцията преди изстрелването на кораба изглеждаше далечна, макар че на западния хоризонт все още можеха да се видят развалините на един град, разрушен по време на боевете. За хората, които живееха в сламени колиби и пещери, дори руините бяха поразителни.

Някои се чудеха дали предците им са били прави да въстанат срещу „боговете“. Нещата сигурно бяха били по-добри, когато хората бяха обитавали такива разкошни места, каквито — ако се съдеше по разрушения град — бяха съществували някога. Думата „свобода“ губи голяма част от силата си, когато гърбът на човек се превива от полска работа. Дори синът от време на време се питаше защо са го изоставили родителите му. Нима сред звездите можеше да има нещо по-важно от семейството?

Дванадесет години след кацането на разузнавателния кораб пристигна бойното ядро на Рояка. Съпругата на сина на двойката беше починала няколко години преди това — сърцето й се бе пръснало, докато беше работила на нивата. Синът бе прикован на стол и всеки ден обмисляше дали да не сложи край на живота си, за да не тежи на семейството си.

Когато ядрото се появи в небето, той отначало реши, че се завръща корабът-майка, но после видя, че макар да е нависоко, съдът е много по-голям. Побиха го тръпки. Сянката на бойното ядро покри половината планета и предизвика неестествено затъмнение.

Синът си спомни разказите, които бе слушал като дете, и шепнешком заговори за Древния враг, ала това не означаваше нищо за децата и внуците му, които не бяха видели кораба-майка да потегля нито помнеха войните и опустошенията преди това. И все пак видът на чудовището ги изпълваше с ужас.

Разузнавателният кораб напусна повърхността на планетата и се срещна с бойното ядро. По същество ядрото представляваше самостоятелна механична планета с междузвезден двигател. Дълго десет хиляди, високо шест хиляди и широко триста километра, то беше достатъчно голямо, за да образува ясно доловимо гравитационно поле.

Докладът на разузнавачите показваше, че на планетата има едно-единствено ценно нещо и че като се има предвид регресът, който са претърпели, местните не представляват техническа опасност.

Разузнавателният кораб бе пратен към мястото, където преди много години беше засечен скокът към свръхсветлинна скорост, с инструкции да проследи кораба-майка.

Бойното ядро разгърна корабите си. Флотът влезе в равноотстояща орбита и обсади планетата. Всички главни кораби бяха два пъти по-големи от кораба-майка и имаха различна форма — огромни кълба с осем стърчащи ръце, покрити с оръжия и ракетни портали. И те направиха точно това, за което бяха създадени. Нямаше значение преценката на разузнавачите, че разумният живот ще изчезне за сравнително кратко от тяхна гледна точка време. Този разумен живот съществуваше в момента.

Всички ръкави на корабите изстреляха планетни съдове — по-малки версии на междузвездните. На повърхността на планетата бяха спуснати над два милиона такива. Подобно на едри черни дъждовни капки, те преминаха през атмосферата и се насочиха към селищните центрове, картографирани от внедрилите се разузнавачи.

Корабите кацнаха на планетата точно в един и същи момент и люковете им се отвориха.

Синът видя един от съдовете да каца на нивата, на която бе умряла жена му. От него излезе нещо, което бе по-страшно от най-ужасните истории, разказвани от баща му. Сърцето му се пръсна от смайване и той умря на стола си.

Старецът беше един от щастливците.

Когато останалите жители на планетата видяха какво излиза от корабите на нашествениците, повечето се парализираха от страх. Някои се съпротивляваха, но бързо бяха победени. После започна поробването и виковете се понесоха към небесата.

Дънкан разбра, че е крещяла по време на онова, което й бе показал Роякът. Образите изчезнаха и тя отвори очи — премигваше, за да прогони сълзите си. Зачуди се каква част от всичко това са нейни спомени, информация на Рояка и нейно въображение. Знаеше, че образите на порасналия й син са проектирани в ума й. Ала знаеше също, че по същество видяното е истина.

— Защо го правите? — попита Дънкан. — Защо убивате и унищожавате?

— Пазим вселената чиста.

— Чиста ли?

— Видове като вашия са болест, която трябва да се унищожи преди да ни зарази и погуби.

— Ами аирлианците?

— Ако не бяхме воювали с тях, те щяха да ни унищожат. Установили сме, че това е особеност на целия разумен живот. Той се съсредоточава върху себе си и вижда всички други като заплаха.

— Като вас.

— Да. И като вас.

— Видовете не могат ли да съществуват съвместно? — попита Дънкан.

— Историята на планетата, която току-що напуснахме, показва, че човеците не могат да съществуват мирно дори в собствения си вид на един-единствен свят. Според теб какво биха направили с други видове от други планети? Те са болест, която трябва да спрем преди да ни е заразила.

— Каква част от историята на Земята се дължи на намесата на аирлианците? Хората имали ли са някога възможност да действат самостоятелно?

— Това не ни интересува.

Тя се зачуди дали не е отвела Рояка на Земята. Дали разузнавателният кораб не бе последвал кораба-майка и двамата със съпруга й Гуалкмай? Ами синът й? Беше го обрекла на ужасна съдба.

Гарлин включи кивота и сондата проникна в мозъка й, слагайки край на размислите й. Дънкан отметна глава от болка.

На екрана отново се появи кръглата маса. Ала този път около нея не седяха рицари. С лице към вратата седеше само един мъж в очукана броня. На масата пред него лежеше меч, целият покрит в засъхнала кръв.

Вратата се отвори и Дънкан влезе и заобиколи масата. Носеше същата дълга роба, обточена със сребро, като в предишния спомен. Седна до мъжа и се обърна към него.

Екранът внезапно помръкна и Гарлин се обърна към масата. Лиза Дънкан се взираше в него и мускулите на челюстта й трепереха.

— Стига. Спомените ми са си мои.

Гарлин отново се завъртя към машината и увеличи енергията.

Лицето на Дънкан се напрегна от съзнателно усилие да спре нашествието в ума си. От челото й потече пот.

Екранът оживя от багри, но нямаше образи.

Гарлин продължи да увеличава енергията.

Борбата стана толкова жестока, че потта се смени с кръв.

Ала повече не се появи образ.

Майк Търкот спеше. И за пръв път от месеци не сънуваше. Беше потънал в дълбок, ободряващ тялото и ума сън.

В контролната зала на кораба-майка Яков внимателно проверяваше уредите. Особено го интересуваше онази част от контролния пулт, която беше използвал Сянката на Аспазия. Оръжията щяха да са им от огромна полза, когато настигнеха кораба на Рояка, и после на Марс.

В левия преден трюм майор Куин държеше ролка изолирбанд в едната си ръка и два и половина метров лост в другата. Маскировъчната му риза беше подгизнала от пот, а късата му коса се бе залепила за черепа. Доктор Лийхи се беше надвесила над няколко схеми, прокарваше показалец по някаква верига и от време на време сравняваше диаграмата с устройството, което под нейно ръководство сглобяваше Куин.

До този момент той бе подредил няколко пластмасови „отпечатъка“, както ги беше нарекла Лийхи, в елипса, дълга шест и широка три метра.

— Един от проблемите с бобините на Тесла е това, че хората не използват нужния материал за проводника и просто го навиват като обикновена бобина. Най-големият проблем обаче е това, че не използват нужния материал за опора на бобините. Когато произвеждаш електромагнитно поле с такава мощност, повечето материали поглъщат част от енергията. По-важна обаче е честотата.

Куин кимна, като че ли имаше представа за какво говори Лийхи.

Тя остави чертежите, отиде при голяма пластмасова кутия, отключи я и вдигна капака.

— От двайсет и пет години работя по тази бобина.

— Защо? — попита Куин. Бе се приближил, за да види какво има в кутията.

— Защото в колежа се занимавах с Тесла и неговите изобретения и разбрах, че е направил невероятни открития, но кой знае защо научната общност така и не е проучила теориите му.

— Какво е това? — попита Куин. В кутията имаше различни на цвят проводници, увити около шест мраморни стълбчета. Никога не беше виждал такова нещо.

— Основата на модифицирана бобина на Тесла — нещо като онова, което сте открили вие, но сега разбирам, че съм сбъркала някои неща.

— Можете ли да ги поправите?

Лийхи се усмихна.

— Мога, по дяволите.

НАСТОЯЩЕТО

18.

Марс

Шестимата аирлианци в скафандри се бяха покатерили на четиристотин метровата трета кула. Под тях беше издълбаната от роботите яма, покрита с черна мрежа, поставена върху подпори. Други аирлианци бяха в центъра на предавателя, свързваха кабелите от върховете на другите две кули и чакаха последните кабели от третата.

Монтираха последната част от пилона. Шестимата извънземни застанаха върху една тясна платформа отстрани и активираха кулата. Кабелите в нея се развиха и се заспускаха бавно поради слабата марсианска гравитация.

Щом стигнаха на дъното, очакващите ги аирлианци ги свързаха. После всъдеходът със зеления кристал потегли надолу към центъра — движеше се съвсем бавно под металната решетка.

В космоса

— Мисля, че Сянката на Аспазия е изключил оръжейната система на кораба-майка.

Търкот не отвори очи. Позна гласа на Яков и реши, че широката длан на рамото му, която го беше събудила, също е на руснака.

— Исках да задействам пулта, който използва той, но не става нищо — продължи Яков.

Майорът въздъхна.

— Значи дори и в смъртта се опитва да ни пречи. — Той вдигна клепачи, завъртя се настрани и спусна крака на палубата. — И без това не знаехме дали ще можем да използваме оръжията на кораба-майка. Затова ще се придържаме към първоначалния план. Лийхи напредва ли с оръжието на Тесла?

— Не знам.

Търкот се изправи. Чувстваше се по-добре, ала все още беше уморен. Имаше нужда от цяла седмица сън, за да компенсира всичко преживяно напоследък.

— След колко време ще пресрещнем кораба на Рояка?

— Един час.

Майорът излезе от кабината и зави надясно по главния коридор. Вратата на хангара, в който бяха Лийхи и Куин, беше отворена. Търкот спря на прага и впери поглед в странното устройство, над което работеха. Повече приличаше на генератор, отколкото на оръжие. Главна шестметрова кула с шест мраморни колони, увити с жица.

— Готово ли е? — без да очаква положителен отговор, попита Търкот.

— Почти — отвърна Лийхи.

— До кораба на Рояка остава по-малко от един час път. Дотогава ще бъде ли готово?

— Теоретично, да. — Жената държеше гаечен ключ и затягаше нещо в основата на кулата.

— Теоретично ли? — повтори Търкот. — Защо ли това не ме радва?

Яков се прокашля и посочи оръжието на Тесла.

— Имаме ли резервен план за пресрещането, ако не можем да използваме това нещо?

— Не бях много наясно и с основния план — отвърна Търкот. — Камо ли с резервния. Теоретично — достатъчно високо каза той, така че Куин и Лийхи да го чуят — основният план трябваше да е готов преди пресрещането. — Търкот се обърна към коридора. — Отивам да си облека скафандъра.

— Какви оръжия има този кораб?

Дънкан погледна Гарлин.

— Никакви.

— Лъжеш.

— Защо са ти оръжия? — попита Дънкан.

— Какви оръжия има този кораб и как се активират?

Тя разтърси глава в опит да прогони болката от последното сондиране.

— Този кораб няма оръжия.

Капките кръв, които се стичаха от лявото ухо на Гарлин, вече се бяха превърнали в постоянна струя. Кожата му беше по-бледа отпреди. Едната половина на лицето му подскачаше като от нервен тик.

— Съвсем никакви ли? Протонен лъч? Плазма? Честотен импулс?

Дънкан горчиво се засмя.

— Тези неща не ни бяха по възможностите.

— Тогава как сте победили аирлианците на родната си планета?

— С кръв. Много кръв. И им помогнахме сами да се победят.

Гарлин остана неподвижен, докато пипалото в него обмисляше информацията.

Отговорите й не бяха приемливи. Кълбото беше засякло кораб-майка, който скоро щеше да пресрещне този съд. Сканирането му показа, че оръжейните му системи са изключени, което съществено намаляваше опасността. Роякът преценяваше възможностите.

— Защитни средства? — попита Гарлин.

— Някой преследва ли ни?

— Ако този кораб бъде унищожен, ти ще полетиш в космоса — отвърна Гарлин. — Ще умираш, ще се съживяваш и пак ще умираш. Вечно.

— Кой ни преследва? Аирлианците ли? — Дънкан се ококори. — Търкот. Той идва.

— Добре ще е да ми кажеш какви са възможностите на този кораб.

Тя се засмя.

— Никога няма да ти помогна.

— Тогава ще страдаш, докато не ни кажеш. — Гарлин вдигна триона, който бе използвал преди, замахна с него към дясната й ръка и я отряза до лакътя.

Дънкан изкрещя и се замята на масата.

В момента, в който Гарлин отряза ръката й, избухна взрив и корабът рязко се наклони наляво. Той политна напред и трионът се заби в гърдите му, опръсквайки Дънкан с кръв. Гарлин се строполи по гръб, погледна дупката в гърдите си и умря.

Кълбото на Рояка завъртя кораба, за да избегне втората мина.

— Разстояние? — попита Търкот.

— Хиляда километра и бързо намалява — отвърна Яков по радиото. — Почакай. Променя курса. Опитва се да избяга.

— Значи знае, че идваме.

— Този кораб трудно може да се скрие. Все още се приближаваме.

Майорът се намираше в предния трюм заедно с хората на капитан Манинг. Всички бяха в скафандри, готови за действие.

— Куин — каза Търкот. — Докладвай за напредъка с оръжието.

Отговори му Лийхи.

— Мисля, че е готово.

Търкот преглътна забележката си. Явно животът й в научния свят не я бе подготвил за реалностите на сегашното положение.

— Шестстотин километра — съобщи Яков. — Лийхи е приготвила дистанционна изстрелваща система за оръдието на Тесла.

Оръдие ли? Та те дори не знаеха дали действа.

— От какво разстояние според нея можем да стреляме? — попита Търкот.

— Колкото по-отблизо, толкова по-добре.

Майорът отново преглътна хапливата си реплика. Обмисли положението и стигна до единственото възможно решение.

— Не знаем какво е въоръжението на кораба, към който се приближаваме. Кажи ни Лийхи, ако той открие огън срещу нас, незабавно да стреля. В противен случай ще се приближим на петстотин метра. Тогава ще стреля и ако пробие корпуса, ще го вземем на абордаж.

— Ами ако не го пробие? — попита капитан Манинг.

Търкот сви рамене, въпреки че никой не можеше да го види в скафандъра ТШКБС. Беше му омръзнало да се обръщат само към него за планове в ситуации, в които нямаше достатъчно известни величини.

— Тогава ще отстъпим и ще изстреляме ракета.

— Ами госпожа Дънкан? — попита Яков.

— Сега ли намери да се тревожиш за нея? — Майорът не изчака отговора му. — Нямаме друг избор. Трябва да спрем Рояка. Ако успеем да я спасим, добре. Не виждам друг начин. А ти?

Последва дълго мълчание.

— Сто километра и намалява скоростта — обяви накрая руснакът. — Вече не се опитва да избяга.

— Отвори трюма — нареди Търкот.

Пред групата с плъзгане се отвори петдесетметрова врата. Майорът се вторачи напред, но не забеляза кораба на Рояка, въпреки че превключи на нощно виждане. Явно се сливаше с черния космически фон.

— Петдесет километра.

— Някой вижда ли го? — попита Търкот.

Не получи отговор.

— Десет километра.

— Виждам нещо — извика един от десантниците. — Малко надясно.

Търкот се ориентира, превключи на максимално увеличение и най-после го видя. Същият кораб, който му бе избягал при Стоунхендж. Усещаше, че колкото повече се приближават към него, толкова повече Яков намалява скоростта.

— Лийхи? — съвсем тихо каза Търкот. Почти очакваше да ги обстрелят с някакво оръжие.

— Да?

— Готова ли сте?

— Да. Обектът е под прицел.

Защо не му го каза?

— Тогава стреляйте — отвърна той. Нямаше смисъл да чакат.

Няколко секунди не се случи нищо, после дисплеят в шлема му стана ярко бял и майорът стисна клепачи. Компютърът изключи нощното виждане, за да не изгори очите му.

Дънкан усети пулсираща болка в дясната си ръка. Обърна глава и видя, че Гарлин лежи на пода. Мъртъв. Корабът се разтърси пак. От няколко панела се вдигна дим.

Щом Роякът я питаше за оръжия, значи някой ги преследваше. Дънкан погледна към ремъците, с които я бяха завързали на масата. Дясната й ръка бе отрязана до лакътя. Кръвта спря пред очите й, ала назъбените краища на двете кости грозно стърчаха от раната, тъй като Гарлин не беше успял да завърши разреза. Тя дръпна ръката си и провря чуканчето под ремъка. После се завъртя и заби острия връх на едната кост в ремъка на другата си ръка. Найлонът се проби. Дънкан започна да го реже със собствената си кост, без да обръща внимание на болката.

Чу звук като от разцепване и обърна глава наляво, без да престава да реже. Устата на Гарлин беше широко отворена и от нея се появи пипалото — напускаше умиращия си приемник.

Дънкан удвои усилията си.

Търкот отвори очи и екранът му бавно оживя.

— Улучихме ли го? — попита той.

— Право в целта — извика Яков.

Търкот погледна напред и видя кораба.

— Разстояние?

— Един километър и се приближаваме. По-рано маневрираше, но сега се движи по права траектория с постоянна скорост.

В горния край на кораба имаше черна следа от оръжието на Тесла. Не се забелязваше дупка.

— Трябва ни отвор. Лийхи, можете ли да пробиете дупка?

— Мога да опитам — отвърна тя.

Докато пипалото на Рояка се измъкваше от трупа на Гарлин, Дънкан преряза ремъците на гърдите и ръцете си. Тя се надигна и откопча другите ремъци със здравата си ръка. Пипалото запълзя по пода към кълбото на Рояка, което продължаваше да е на контролния пулт.

Дънкан се огледа. Виждаше дисплея пред кълбото. Изпълваше го кораб-майка. В предния му край имаше отворен люк и на ръба стояха няколко фигури в скафандри. В друг отворен трюм отдясно на кораба имаше някаква машина. Машина, която внезапно започна да искри.

Оръжие, разбра Дънкан. Готвеше се да стреля. Тя отчаяно се заозърта и после взе решение.

Търкот изключи нощното виждане на шлема си и проследи с поглед следващата мълния, която се стрелна от кораба-майка към другия космически съд. Експлозията го преобърна настрани и той започна да се премята. В горния му край бе пробита малка дупка. През нея излизаше кислород и останки, но не и тела. Разстоянието беше по-малко от петстотин метра.

— Да вървим — каза Търкот и се изстреля от трюма.

Полетя право към кораба, протегнал оръжията си напред. Хората на Манинг го следваха. Той се съсредоточи върху целта. Когато стигна на петдесетина метра от нея, намали скоростта и десантниците се разгърнаха от всичките му страни.

— Изчакайте и ме прикривайте — нареди Търкот.

Мъжете довършиха разгръщането и спряха. Майорът продължи напред към дупката в корпуса. Държеше МК-98 насочен към отвора. Когато стъпи върху кораба, се подхлъзна, опита се да запази равновесие, но не успя и падна.

Изправи се на крака и се приближи към дупката. Облицовката беше разкъсана и неправилният отвор бе точно толкова голям, колкото да се провре през него. Търкот превключи на нощно виждане.

— Влизам.

Вмъкна се вътре и полетя надолу, насочил оръжието си напред.

Едно пипало се уви около цевта на МК-98 и го дръпна настрани. Търкот стреля и куршумите зарикошираха от метала. Той затегли оръжието назад и се опита да си го върне. Тогава видя кълбото на Рояка до себе си. В другото си пипало стискаше нещо лъскаво. Майорът хвана Екскалибур, използва МК-98 като опора и рязко се извъртя. В същия момент от лъскавия предмет се стрелна червена мълния и за малко не го улучи.

Той замахна с меча и отсече пипалото, което държеше оръжието му. Втора червена мълния го уцели в гърдите и го отхвърли назад. Разнесе се алармен сигнал и на дисплея потече някаква информация, ала Търкот не й обърна внимание и натисна спусъка. Зарядите с обеднен уран разкъсаха кълбото на Рояка и оплискаха стената зад него със сивкава течност. Майорът изпразни целия цилиндър в съществото и когато свърши, се хвърли напред с Екскалибур в ръка.

Заби меча до ръкохватката и го дръпна нагоре, разрязвайки Рояка като бучка масло. Острието излезе от горния край на кълбото и от отвора бликна сива кръв и вътрешности.

Търкот се отдръпна назад. Кълбото бе разцепено от средата до върха. Нито едно пипало не помръдваше и трябваше да приеме, че съществото е мъртво. Пустите, мътни очи не издаваха признаци на живот.

Той се огледа да намери Дънкан. Видя масата, на която беше лежала, ала сега я нямаше. Съсредоточи се върху нещо, което летеше близо до масата — ръка, отрязана до лакътя. Женска ръка, ако се съдеше по пръстите.

— Засичаме повреда на скафандъра ви — разнесе се в шлема му гласът на капитан Манинг. — Има изтичане на кислород.

Търкот провери. Оставаха му двадесет и два процента от кислородния му запас и пред очите му намаляха до двадесет и един. Никъде не го болеше, затова реши, че скафандърът е спрял изстрела на Рояка.

Къде бе Дънкан, по дяволите?

Той огледа вътрешността на кораба, но не я видя. Дали без да забележи, не беше всмукана през дупката? После вниманието му привлякоха двете вани в десния ъгъл на кораба. Приближи се и надникна в първата. Вътре имаше тяло, увито в бял лен. Лицето бе открито. Отиде при втората вана. В нея лежеше Дънкан. Очите й бяха затворени. Наоколо имаше мъгла. Търкот реши, че ваната е херметизирана и Дънкан има въздух за дишане.

— Кислородът ви е под допустимата граница — съобщи Манинг. — Идваме.

Майорът усети, че му се вие свят. Огледа се. Командните седалки бяха пригодени за хора. Не за Рояка. Не за аирлианци. За хора.

— Странно — измърмори Търкот и припадна.

НАСТОЯЩЕТО

19.

Марс

Зеленият кристал беше поставен в телената мрежа и аирлианците се качиха на всъдехода. Той напусна ямата и кабелите започнаха да се опъват, повдигайки кристала към предавателя.

В космоса

Търкот дойде на себе си и видя наведеното над него брадато лице на Яков. Веднага затвори очи. Руснакът се засмя.

— Събуди се, приятелю. Наближаваме Марс. Никой не е стигал толкова близо.

— Никой от Земята — измърмори Търкот, вдигна неохотно клепачи и седна. Намираше се в стаята, която бяха определили за спалня. — Какво стана?

— Капитан Манинг те донесе тъкмо навреме. Кислородът ти беше свършил. — Яков посочи с ръка. Скафандърът на Търкот лежеше на пода. От дясната страна на гърдите имаше дупка. — Извадил си късмет.

— А Дънкан? — попита майорът. Погледна тялото си и видя лилаво натъртване под мястото, където скафандърът бе поел удара на извънземното оръжие — поредната незначителна контузия.

— Още е във ваната. Изглежда, че е в някакъв криогенен сън, и не намерих за нужно да я смущавам.

Търкот знаеше, че Яков няма доверие на Дънкан и не вижда причина да се занимава с нея тъкмо сега. Майорът беше на друго мнение.

— Вкарахме кораба в един от големите трюмове — продължи руснакът. — Кълбото на Рояка е мъртво.

Търкот не се съмняваше в това. Всичко друго обаче продължаваше да е несигурно.

— На какво разстояние сме от Марс? — Той тръгна към изхода.

— На два часа.

— А нокътят на Артад?

— След няколко минути ще кацне.

— Кинкейд има ли нови сведения за предавателя?

— Според него е горе-долу готов.

Майорът за миг бе обзет от паника.

— Горе-долу ли? Какво значи това? Могат ли да предават?

— Още няма такива признаци, но Кинкейд няма представа. Според него и трите кули били завършени и издигали нещо с кабели в центъра на предавателя. Някакъв зелен кристал. Сигурно енергиен източник или средство за фокусиране на енергия.

Влязоха в контролната зала. Там бяха капитан Манинг, Куин и Лийхи. Търкот кимна на офицера от Космическото командване — безмълвен жест на благодарност.

После незабавно се обърна към Лийхи.

— От какво разстояние можете да улучите предавателя с оръжието на Тесла?

— Не мога.

Той се сепна.

— Моля?

— Вторият изстрел стопи централната бобина. Тук нямам материал, за да направя нова.

Търкот няколко секунди мълчаливо я зяпа, докато проумее значението на тази новина. След това погледна Манинг.

— От какво разстояние можем да хвърлим ядрена бомба?

Капитанът от Космическото командване нервно запристъпва от крак на крак.

— Не възнамерявахме да хвърляме ядрени бомби. Пентагонът смяташе, че ще имаме нужда от огнева мощ. Това всъщност са ракети „Томахок“ и проблемът е, че…

— … Че „Томахок“ има ракетен двигател с кислородно гориво — довърши изречението Търкот.

— Можем да ги пуснем, като използваме скоростта и посоката на движение на кораба-майка — предложи Манинг.

— Артад едва ли ще ни позволи да се приближим, за да го бомбардираме — отвърна Търкот. — Нокътят може да ги взриви, ако се движат по права траектория. — Той се обърна към Яков. — Можеш ли да ни покажеш с какво си имаме работа?

Руснакът въведе команда на контролния пулт и на един от големите дисплеи се появи образ от Марс. Червената планета изпъкваше на черния космически фон. Яков продължи да натиска един и същи бутон и планетата с всяко следващо докосване все повече се уголемяваше.

— Не знам как да го направя по друг начин — извини се той.

Скоро Марс изпълни екрана, ала руснакът продължаваше да увеличава образа.

— Насочих кораба точно към Монс Олимпус — поясни едрият мъж.

Огромната планина ясно се различаваше. Основата й беше широка стотици километри, склонът плавно се издигаше към върха на угасналия вулкан.

— Какво е онова там? — попита Лийхи, когато видя линията, водеща нагоре от подножието на планината.

— Това са следите на роботите, които се придвижиха от Сидония до предавателя — отвърна Кинкейд, приближи се и посочи. — Ето го и самия предавател.

Когато се появи гигантската яма, изкопана в склона точно под върха на вулкана, Яков престана да натиска бутона. Трите кули се издигаха над ямата. И в центъра светеше зелена точица.

— Току-що са го поставили — каза Кинкейд.

— Значи предавателят е готов, така ли? — попита Търкот.

— Нямам представа, по дяволите — отвърна Кинкейд. — Дори не знам точно как работи. Ние използваме обсерваторията Аресибо в Пуерто Рико като приемник, тоест с пасивна функция. Ако това нещо в центъра е енергиен източник, предполагам, че са готови. В противен случай все отнякъде трябва да вземат енергия. А за да пратят съобщение на голямо разстояние, ще имат нужда от огромно количество енергия.

Догадки. Търкот се втренчи в екрана. Дали беше сбъркал, че първо се бе справил с Рояка? Ако през следващите два часа Артад пратеше съобщение, отговорът на този въпрос щеше да е положителен. Той се отърси от колебанията си.

— Някой да има друго предложение, освен да се опитаме да насочим няколко ядрени бомби към онова нещо?

— Можем да приземим кораба-майка отгоре — каза Яков.

— Докато Артад ни атакува с нокътя ли? — попита Търкот.

— Ноктите едва ли могат да направят нещо на този кораб — възрази руснакът.

— Можем ли да рискуваме? — Още докато задаваше въпроса, Търкот разбра, че така доникъде няма да стигнат, и се вторачи в предавателя. — Имаме два проблема. Предавателят и Артад. Най-важното е да унищожим предавателя. После можем да се справим с Артад. Проблемът е, че той не иска да го направим, затова сигурно първо ще се наложи да се заемем с него.

Не получи отговор и мислено анализира променливите величини. Артад. Предавателят. Корабът-майка. Ядрените бомби. Скафандрите ТШКБС. После разбра, че имат още един коз.

— Хрумна ми нещо.

Марс

Кабелите се опънаха и спряха. Зеленият кристал се намираше точно над центъра на ямата. Около ръба на мрежата стояха сидонийските аирлианци и наблюдаваха предавателя.

Триумфът им обаче се изпари, когато над тях се появи продълговат, слабо заоблен черен силует.

Военномедицинският център „Триплър“, Оаху, Хавай

Медицинската сестра Тери Къмингс разтриваше левия крак на Кели Рейнолдс, за да ороси с кръв неизползваните мускули. Намираха се на покрива на главната сграда на „Триплър“, откъдето се разкриваше изглед към южния бряг на Хавай в цялата му прелест. Лекарите все още бяха песимистично настроени за възможността Рейнолдс да се възстанови, но Къмингс не виждаше причина за обратното. Според нея на пациентката й нямаше нищо, което да не може да се излекува с повече почивка, храна и слънце.

Един млад доктор от групата, която беше отписала Рейнолдс, излезе на покрива да запали цигара. Видя Къмингс и Рейнолдс и, изглежда, се засрами. Сестрата не бе сигурна, дали защото се е отказал от пациент, или просто защото го е хванала да пуши.

Докато той боязливо дърпаше от цигарата си наблизо, Къмингс започна да масажира десния крак. Прасецът не беше много по-дебел от костта — мускулната маса бе изчерпана, докато тялото се беше борило за живот.

Сестрата стисна плътта с пръсти и заразтрива малкото мускули, които успя да напипа. С периферното си зрение зърна движение и бързо погледна лицето на Рейнолдс. Ала очите на пациентката все още бяха затворени и тя неподвижно седеше на инвалидната количка, стегната с ремъци през гърдите и челото. Къмингс продължи да я масажира, като раздвояваше вниманието си между крака и горната половина на тялото й.

— Ето! — извика тя.

Сепнатият лекар бързо угаси цигарата си.

— Какво има?

— Видяхте ли? Видяхте ли?

— Какво да видя?

— Ръката й. Помръдна. Повдигна си показалеца.

Докторът поклати глава.

— Невъзможно. Мозъкът й е… — Той млъкна, когато десният показалец на Рейнолдс се повдигна на сантиметър над страничната облегалка. — Не мога да повярвам!

Къмингс се наведе към ухото на пациентката.

— Направи го пак.

Пръстът отново помръдна.

— Тя разбира.

Младият лекар допря стетоскопа си до слабата гръд на Рейнолдс.

— Сърдечната й дейност е ускорена.

— Естествено — отвърна сестрата. — Вложила е всичките си сили в помръдването на показалеца си. — Тя се вторачи в лицето на Рейнолдс и забеляза потрепващите й клепачи. — Скоро ще проговори.

Марс

Артад напусна нокътя, следван от дванадесет кортади. Щом излязоха от херметичния шлюз, корабът се издигна в марсианското небе и зае позиция на десет километра над Монс Олимпус.

Аирлианците, които бяха завършили предавателя, бяха пред него. Когато се приближи, те се проснаха по очи. Техният командир, когото Артад преди много години бе познавал, застана на едно коляно.

— Построихме предавателя за теб.

Артад знаеше, че са го построили за него, тъй като не са имали друг избор. Не можеха да се свържат с империята и да поискат помощ след ролята си в някогашната гражданска война. Те бяха престъпници, предатели, които можеха само да се оставят на неговата милост.

— Готов ли е за излъчване?

— Скоро ще бъде. Зарежда се. — Аирлианецът се изправи и се запъти към един всъдеход, свързан с предавателя с множество кабели.

Артад изчака малко преди да го последва. Огледа се наоколо. Видя армията от роботи, замръзнали насред движенията си, когато човеците бяха превзели главния пазител и бяха изключили другите пазители. Загубата на главния пазител и Екскалибур беше невъобразимо тежка. Когато флотът пристигнеше, Артад щеше да бъде наказан. А и какъв щеше да е постът му след повече от десет хиляди години? Дори не знаеше какво се е случило с империята. Предполагаше, че е стабилна, тъй като бе съществувала много пъти повече от този период. Но ако…

Артад вдигна поглед. Знаеше, че корабът-майка пристига, за да го спре. И главният пазител беше на борда му. Арогантността на човеците нямаше граници.

Щеше да е много по-добре, ако съобщението съдържаше по-благоприятно обобщение, отколкото предполагаше сегашната ситуация.

В космоса

Имаха план. Не бе най-добрият, ала Търкот беше служил в спецчастите и знаеше, че не съществува такова нещо като най-добър план, освен да си останеш вкъщи и да се завиеш презглава.

Щяха да стигнат след по-малко от час. Всички други бяха в контролната зала и наблюдаваха предавателя. Майорът знаеше, че това няма да накара времето да тече по-бързо, и тръгна към хангара, в който бяха вкарали кораба на Дънкан.

Тя лежеше във ваната със затворени очи. Отстрани на устройството светеше зелена лампичка. Това навярно означаваше, че ваната функционира изправно, макар че той не виждаше гърдите й да се повдигат и спускат. Дишането й сигурно бе изключително забавено.

Отиде при втората вана. Лампичката светеше в червено. Лицето на мъжа бе отпуснато, очите му се отличаваха с онази изцъкленост, която майорът много пъти беше виждал — нямаше съмнение, че е мъртъв.

Той вдигна капака и разгледа тялото. Кожата бе безупречна, без белези и други следи. Мъжът изглеждаше двадесет и пет, тридесетгодишен, в отлична физическа форма по времето на смъртта. Дори нямаше мазоли по стъпалата. Сякаш никога не беше излизал от ваната.

Което не бе вярно. Търкот беше виждал такава вана. Дълбоко под планината Синай. Онази, в която бе възродил тялото си Сянката на Аспазия. Очевидно имаше две функции, разбра майорът, като хвърли поглед към ваната на Дънкан. Можеше не само да възражда ново тяло, но и да поддържа човек в криогенен сън — нещо задължително, предположи той, за полетите в далечния космос.

Търкот се огледа. Кабината беше оскъдно мебелирана, по-скоро функционално, отколкото комфортно, почти като съвременна подводница. Той отиде в предната част, където имаше две седалки и контролен пулт. Седна на дясната. Усещането му се стори познато, което го подразни. Какво бе онова нещо в мозъка му? Вече имаше представа кой го е поставил там.

Разгледа пулта. Щом седалката му се струваше позната, можеше да си спомни и други неща. Вниманието му привлече плосък екран, поставен под ъгъл отдясно на пулта. Под него имаше пет бутона с обозначения. Той протегна ръка и натисна единия. Екранът премигна и оживя.

Бързо се изредиха различни образи. Търкот видя Дънкан и съпруга й на борда на кораба-майка — напускаха родния си свят и сина си. Оставиха кораба-майка извън Слънчевата система. Кацнаха на Земята. Заровиха кораба в бъдещия Стоунхендж. Издигнаха първите „камъни“ на това място.

После пак двамата — в сцени от историята на Земята.

На един чуден остров с огромен дворец, навярно Атлантида, реши Търкот. Бяха облечени в местни дрехи и убиха от засада един аирлианец на улицата.

На кораб, отплаващ от островното царство преди да бъде унищожено от кораб-майка.

Отново при заровения космически кораб, за да възродят телата си и да прехвърлят същностите си чрез ка.

В Египет — прокрадваха се в мрака и пак убиваха аирлианец от засада. Сблъсък по Пътищата на Ростау с очакващи, мелези между аирлианци и хора.

Възраждане.

Гърция. В новозавършения Партенон — гледаха и слушаха оратори.

На някакво поле — убиваха някого, навярно очакващ, опитал се да им устрои засада.

Възраждане.

Рим. В Колизея — гледаха гладиатори, които се сражаваха с мечове.

Сцените започнаха да се редуват толкова бързо, че Търкот едва разбираше една десета от онова, което виждаше. На всеки четиридесетина години те се връщаха в Стоунхендж и се прехвърляха в ново тяло. Същата форма на „безсмъртие“ като на Сянката на Аспазия. Значи той го беше излъгал още от самото начало, което вече не изненадваше майора.

Видя двамата в Камелот. Сянката на Аспазия като Мордред. Сянката на Артад като Артур. Дънкан в двореца, облечена в бяла роба. Мъжът с броня, до краля.

Търкот имаше представа какво се крие зад всичко това. Дънкан и нейният партньор тайно се бяха опитвали да манипулират аирлианците и техните слуги.

После видя жестоката битка, бойното поле, осеяно с мъртъвци и умиращи. Окървавени мечове и копия. Партньорът на Дънкан, ранен в гърдите от някой, размахващ Екскалибур. Повредата на неговия ка. Дънкан, теглеща го с носилка до Стоунхендж, без да успее да предаде същността му на възроденото тяло. Майорът погледна за миг ваната с мъртвия мъж.

Когато отново погледна екрана, видя Дънкан в пещерата на кораба-майка в Зона 51, но вътре цареше мрак. Тя я запечатваше с експлозиви. Значи се беше опитала да скрие истината. Но защо? И също толкова бързо си отговори — защото хората още не бяха готови да се противопоставят на аирлианците.

Дънкан в кораба. Наведена над мъж, завързан върху маса. Търкот се сепна, когато позна в мъжа себе си. Тя правеше нещо с главата му. Майорът вдигна ръка и докосна мястото, където скенерът бе показал имплантанта.

Той спря екрана и се обърна към ваната, в която лежеше Дънкан. Куин имаше право — тя не беше такава, за каквато се представяше. Почувства се излъган — въпреки че бяха станали много близки, тя бе продължила да го лъже. Естествено, нима по-рано Търкот щеше да приеме истината? По дяволите, та той все още не знаеше всичко. „Какви са аирлианците? И по-важното, какви сме ние?“

Приближи се до ваната на Дънкан. Погледна бутоните и натисна единия. Отвътре със съскане излезе въздух и капакът бавно се вдигна. Той си погледна часовника. Бяха на двадесет минути от Марс. Артад вече можеше да е пратил съобщението.

Дънкан отвори очи и запремигва. Отрязаната й ръка бе наполовина пораснала, възрозова по краищата и пулсиращо черна там, където вирусът възстановяваше клетките.

— Майк… — Дънкан седна и протегна здравата си ръка.

Търкот отстъпи крачка назад и поклати глава.

— Свършихме с това. Ти ме излъга и ме манипулира.

Тя въздъхна и известно време остана неподвижна. Накрая каза:

— Трябваше.

— Защо?

Дънкан хвърли поглед към другата вана.

— Съжалявам. Дълго бях сама. И имах нужда от помощ. След като откриха кораба-майка и създадоха „Меджик“, разбрах, че повече няма да мога да го пазя скрит. И че няма да се справя сама.

— С какво да се справиш?

— С аирлианците. С истината. Знаех, че предстои битка, тази, която водихме с теб.

— И каква е истината? — попита Търкот.

Дънкан поклати глава.

— Скрих я от самата себе си.

— Какво?

Тя излезе от ваната, без негова помощ, като се хвана с едната си ръка.

— Тези вани — взехме ги от аирлианците, когато ги победихме на родната ми планета. Те могат да изграждат ново тяло. Прехвърлят спомените и самоличността — същността на човека, чрез ка. Също могат да се използват за криогенен сън. Но можеш и да ги програмираш. След като той… — Дънкан отново погледна другата вана. — Казваше се Гуалкмай, моят съпруг. Погребах го край Стоунхендж и това е тялото му, което не може да се прероди. Тогава разбрах, че всичко лежи върху моите рамене. Знаех и къде е родината ми. И че очакващите и водачите са по петите ми. Сянката на Аспазия на няколко пъти се опита да ме залови. Затова блокирах паметта си, като използвах ваната. Изолирах някои моменти. Миналото си. Родния си свят. Спомените ми за Гуалкмай. За сина ми.

Търкот изведнъж осъзна каква мъка трябва да е изпитвала. Разбираше необходимостта от блокирането на информацията, за да не я издаде, но тя също бе изолирала спомените, които й бяха причинявали емоционална болка.

— Искам да знам… — започна той, но го прекъсна появилият се на прага Яков.

— Ще стигнем след по-малко от десет минути. Трябва да си облечеш скафандъра. — Руснакът настойчиво се взираше в Дънкан.

— Какво ще правиш? — попита тя.

— Имаме нужда от твоята помощ.

— Естествено.

Търкот пристъпи към нея.

— Не „естествено“. Ето плана ни. Веднъж завинаги да освободим планетата си от влиянието на аирлианците. Аз убих кълбото на Рояка и те освободих. Ако успеем да унищожим предавателя и да убием Артад, ще сме победили. В тази война вече загинаха много хора. Трябва да я прекратим. Не знам какви са тайните ти цели и не ме интересува. Ще направиш ли каквото ти кажа?

Дънкан кимна.

— Моята… нашата цел беше същата.

— Добре. Планът ни е следният.

НАСТОЯЩЕТО

20.

Военномедицинският център „Триплър“, Оаху, Хавай

Кели Рейнолдс отвори очи и веднага ги затвори — ярката слънчева светлина, нахлуваща през прозорците на стаята й, беше непоносима. Чу, че някой пуска щорите, и отново се опита да вдигне клепачи.

— Не бързай — прошепна женски глас. Кели отвори уста да каже нещо, ала от гърлото й се изтръгна само дрезгав хрип.

Някой пъхна в устата й лъжица счукан лед и Кели го остави да се стопи. Водата приятно се плъзна по гърлото й. Вече виждаше. Над нея се надвесваше медицинска сестра и й поднасяше втора лъжица лед. Кели леко кимна и сестрата я пъхна в устата й. Рейнолдс се наслади на студеното усещане. После отново се опита да проговори.

— Майк?

— Кой?

— Майк Търкот. Трябва да говоря с него.

— Онзи човек от новините ли имаш предвид? Онзи на борда на космическия кораб, който лети към Марс ли?

Кели немощно кимна.

— Трябва да говоря с него. Знам истината. Той също трябва да я научи.

— Каква истина? — попита Къмингс.

— Кои сме ние.

Марс

Ракетите бяха подредени по ръба на трюма с носовете напред. Кинкейд беше направил изчисленията, стоеше до Яков в контролната зала и внасяше някои промени в курса.

Търкот и половината десантници от Космическото командване бяха на борда на кораба на Дънкан, който все още се намираше в трюма. Бяха облечени в скафандри и оръжията им бяха готови. Оръжейникът набързо бе закърпил скафандъра на Търкот, колкото да го херметизира. Бяха свалили двете вани, за да направят място. Дънкан седеше на контролния пулт и въвеждаше курса.

— Готови за спиране — съобщи Яков по тактическия канал.

Дънкан се изправи.

— Какво правиш? — попита Търкот.

— Тук вече нямаш нужда от мен — отвърна тя. — Програмирах кораба — между другото, казва се „Финбар“, по името на един от водачите на въстанието срещу аирлианците на родната ми планета — да направи каквото искаш. Повече съм свикнала с кораба-майка.

— Планът не е такъв — възрази Търкот, когато Дънкан се запъти към изхода.

— Довери ми се. — Тя спря и го погледна. — Това е краят. Съжалявам, че постъпих така с теб, но се налагаше. Надявам се, че някой ден ще го разбереш. — Дънкан протегна ръка и докосна черния му шлем, сякаш пръстите й можеха да минат през него и да помилват лицето му. — Успех.

И слезе от кораба. Люкът се затвори и се херметизира.

— Нокътят е на екрана — съобщи Яков и гласът му сепна Търкот. — Бързо се приближава към нас.

— Действай — нареди майорът.

Дънкан влезе в главния коридор и затвори вратата. В същия момент се отвори външният люк на трюма. Корабът се издигна и излетя навън.

В контролната зала Яков проследи излитането му и натисна няколко бутона. Корабът-майка рязко намали скоростта и спря. Ракетите, които вече не бяха прикрепени към стойките си, по инерция продължиха напред, напуснаха трюма и се разгърнаха така, както бе предвидил Кинкейд.

Артад наблюдаваше тактическия дисплей в нокътя. Корабът-майка беше спрял и от него се бяха отделили десет обекта. Бе го напуснал и друг съд, който се спускаше към планетата.

Извънземният бързо даде заповеди на екипажа.

Когато люкът се затвори и налягането се възстанови, Дънкан отново влезе в трюма. Изтича при празната вана, натисна бутоните й и пъхна своя ка в слота. Капакът се вдигна, Дънкан легна вътре и сложи на главата си тънка метална лента. Дясната й ръка се беше възстановила до китката. Капакът се спусна и микровлакната на металната лента проникнаха в мозъка й.

Машината се зареди и отстрани блокирането на паметта й.

Всичко това отне двадесет секунди. Ваната се изключи, капакът се отвори и Дънкан излезе. Известно време остана неподвижна в трюма, докато поеме бремето на цялата истина. Истината не я изненада. Всичко бе съвсем логично.

Това беше краят, краят на една хилядолетна мисия. Мисия, за която преди повече от хиляда години съпругът й бе дал живота си. Дънкан отиде при неговата вана, наведе се и целуна прозрачния капак. Радваше се, че е погребала истинското му тяло на Земята.

После напусна трюма и тръгна към контролната зала.

— Скафандрите на всички херметизирани ли са? — попита Търкот.

Докато се взираше в дисплея, получи положителни отговори от другите десантници. Бързо се спускаха към Монс Олимпус. Гравитационното притегляне на планетата подпомагаше двигателите на „Финбар“.

— Отворете люка — нареди майорът.

Аирлианците в контролния център на предавателя бяха прихванали приближаващия се космически кораб. Командирът на оцелелите натискаше шестоъгълните бутони пред себе си и увеличаваше подаването на енергия към предавателя.

Търкот видя усилващото се сияние в центъра на предавателя и извика:

— Напред!

Движеха се прекалено бързо, ала нямаше време за губене.

Вместо съобщение предавателят изстреля към „Финбар“ широк енергиен импулс.

По време на службата си в спецчастите майорът бе скачал неколкостотин пъти с парашут. От почти всички летателни машини на въоръжение в армията — от хеликоптерите „Блекхок“ до грамадните товарни самолети С-5. Но скокът от отворения люк на „Финбар“, докато корабът се спускаше към Марс, беше ново преживяване. Той бе последният от групата и когато скочи, включи реактивните дюзи на двата си крака, като се насочи под ъгъл към планетата.

Изстреляният от предавателя енергиен импулс улучи един от десантниците, разкъса скафандъра му и изпари тялото вътре. Мъжът дори нямаше време да извика.

После лъчът стигна до космическия кораб, отклони го от курса му и празният корпус се запремята към планетата.

Артад видя на дисплея си улучването на космическия кораб и насочи вниманието си към приближаващите се бойни глави. Жалък опит на човеците да го атакуват, но въпреки това трябваше незабавно да се справи с него. Ракетите се движеха по установена траектория, очевидно без възможност за маневриране.

От носа на нокътя се стрелна златен лъч и една по една взриви ракетите.

Повреденият празен „Финбар“ се носеше към Марс. Падна в края на Монс Олимпус на около два километра от предавателя и вдигна голям облак червен прах. Корабът отскочи, преобърна се и се плъзна по склона, издълбавайки триметрова бразда в меката почва, докато спря на километър от върха.

Търкот изруга и се опита да коригира курса си. Движеше се прекалено бързо. Опита се да намали скоростта с помощта на ракетите с твърдо гориво, прикрепени към краката му. На екрана пред очите му се появиха цифри, показващи височината — променяха се с тревожна бързина. Скоростта му намаляваше, но дали щеше да е достатъчно?

— Там има спасителна капсула — посочи наляво Дънкан. По нейна команда с плъзгане се отвори една врата.

Яков, Лийхи, Куин и Кинкейд няколко секунди я зяпаха неразбиращо. На екрана се виждаха бойните глави, избухващи преди да стигнат до нокътя.

— Какво… — започна руснакът, ала Дънкан го побутна по рамото.

— Вървете! По-добре да се спуснете на повърхността и да се опитате да направите нещо, отколкото да останете тук, където нямате абсолютно никакъв шанс.

Яков втренчено я изгледа, после кимна.

— Да вървим.

Докато те тичешком напускаха залата, Дънкан седна на командната седалка.

Първият десантник, скочил от космическия кораб, се блъсна в предавателя, проби един панел и с толкова висока скорост се заби в земята, че потъна почти на метър и половина. От дупката изригна кръв и кислород.

Вторият и третият се справиха малко по-добре и виковете им преди сблъсъка отекнаха в шлемовете на онези, които идваха след тях. Търкот разбра, че няма да успее да намали скоростта достатъчно бързо и че ще го сполети същата участ.

Четвъртият се разби на повърхността.

Търкот използва една странична реактивна дюза, за да промени траекторията си.

Петият, капитан Манинг, се блъсна в предавателя, проби го и умря.

Майорът се удари под ъгъл в една от трите кули и сблъсъкът силно го разтърси. Той се плъзна по заоблената й външна повърхност с висока скорост и със свободната си ръка заби върха на Екскалибур в метала. Мечът едва не се изтръгна от дланта му. Единствено вградените в ръката му енергийни усилватели му позволиха да задържи ръкохватката.

Умря шестият десантник.

Дюзите на Търкот продължаваха да бълват реактивни струи, докато майорът се носеше надолу и оставяше бразда със забития Екскалибур в стената на кулата.

Военномедицинският център „Триплър“, Оаху, Хавай

Свързочникът от Форт Шафтър се чудеше какво прави тук. Това не изненада Кели Рейнолдс. Тя бе помолила Тери Къмингс да подържи пред нея огледало, за да се види, и знаеше, че изглежда ужасно. Дори само дишането й струваше големи усилия.

— Доближете микрофона — прошепна Рейнолдс. Повече не можеше да напрегне гласните си струни.

Свързочникът се подчини.

— Сигурни ли сте, че ще ме чуят? — попита тя.

— Предавателят е настроен на стражевата честота, която се предава през тяхната база край Форт Браг — отвърна мъжът. — Трябва обаче да имате предвид времевата разлика.

— Моля?

— Радиовълните стигат от Земята до Марс за повече от две и половина минути. Така че ще минат пет минути преди да разберем дали някой ви чува.

Рейнолдс немощно кимна.

— Включете микрофона.

Свързочникът завъртя ключа.

— Майк. Майк Търкот. Тук е Кели Рейнолдс. Отговори дали ме чуваш. Вече знам истината. Знам всичко. Знам кои сме. Кои са хората.

Тя отпусна глава на възглавницата и зачака.

В космоса

Дънкан натисна един от шестоъгълните бутони и спасителната капсула излетя от кораба-майка към планетата.

Тя погледна напред. Нокътят бързо се приближаваше. Знаеше, че полетата и оръжията на кораба-майка са изключени, което я правеше беззащитна. Знаеше също, че Артад идва, за да си върне кораба-майка, а не да го унищожи.

Което напълно я устройваше.

При падането си в подножието на кулата Търкот остана без въздух и бе благодарен за това, като имаше предвид съдбата на другите седем десантници. Екскалибур беше оставил осемсантиметрова бразда по цялата дължина на пилона, но това бе намалило скоростта на майора достатъчно, за да се спаси.

Той вдигна МК-98, прибра меча в ножницата и се пресегна към голямата раница на гърба си, за да се увери, че тактическата ядрена бойна глава, която бяха демонтирали от „Томахок“, все още е на място. По време на службата си в спецчастите за кратко го бяха прехвърлили в групата САВ — стратегически атомни взривове. Беше ръководил демонтирането на седем от десетте бойни глави и тяхната подготовка.

За нещастие, щом се извадеше от тялото на ракетата, нямаше начин да програмират заряда за детониране при удар. Можеше да се активира само ръчно. Когато дишането му се поуспокои, Търкот се огледа. Кулата се намираше на петдесетина метра от горния край на ямата с предавателя. Не забеляза следи от аирлианците.

Тръгна към мрежата.

Дънкан чу изкънтяването на допрелия се до борда на кораба-майка нокът. Издълженият му корпус се прикрепи точно там, откъдето се бе отделил. Тя натисна контролния панел и в кораба отекна звукът от затварянето на скобите, които придържаха нокътя. После заключи люковете с парола, за да не позволи на по-малкия съд да избяга.

След като въведе още няколко команди, се обърна и зачака с лице към входа.

Достатъчно ли се беше приближил? Търкот знаеше приблизителния радиус на действие на бомбата — поне на Земята. Не бе сигурен, че на Марс ще е по-различен. В САВ този въпрос беше обект на спорове, тъй като половината от групата бяха сапьори, а останалите — снайперисти, които трябваше да държат бомбата под „позитивен контрол на огневата мощ“ до взривяването й. Никой не си падаше по „наглеждането“ на ядрено оръжие. Всички от групата бяха единодушни, че въпреки уверенията на специалистите за радиуса на взрива снайперистите са обречени. Бяха на мнение, че закъснителят, който се твърдеше, че бил вграден в бомбата, за да имат време да избягат, изобщо не съществува.

Когато бе измислил този план, Търкот беше приел същата участ.

Освен това бе решил, че зеленият светещ компонент в центъра на предавателя е сърцето на устройството. Трябваше да го унищожи, за да се погрижи аирлианците да не могат да възстановят системата.

Затова щеше да постави бомбата точно под центъра.

Когато наближи повърхността на Марс, спасителната капсула автоматично намали скоростта. Въпреки това се блъсна с висока скорост и се търкаля повече от километър и половина преди да спре. Пътниците бяха пристегнати с колани на огромните седалки, но търкалянето ги зашемети.

Всички в кабината бяха натъртени и повръщаха. Когато капсулата най-после спря, четиримата се спогледаха. Лийхи, най-новият член на екипа на Зона 51, първа наруши мълчанието.

— Какво ще правим сега?

Яков откопча коланите си, избърса предницата на ризата си и сви рамене.

— Ще чакаме. Нищо друго не можем да направим.

— Кого ще чакаме? — попита Лийхи. — Защо?

— Основателни въпроси — призна руснакът. — Най-вероятно ще чакаме смъртта.

— Майк.

Чул гласа на Дънкан, Търкот спря до предавателя.

— Да?

— Нокътят е тук. Заключих го за кораба-майка, за да не може да избяга. Виждам ги на дисплея да влизат през херметичния шлюз. Артад е с тях.

— Сигурна ли си? — Беше се надявал, че Артад ще се опита да си върне кораба-майка, преди да прати съобщение. Така щяха да постъпят повечето военачалници — да подобрят положението си, преди да докладват на командирите си.

— Да. Познавам го.

— Ще го изведеш ли в орбита и после в космоса?

— Не.

Търкот се намръщи. Според плана Дънкан трябваше да отдалечи Артад от Марс, докато десантната група — от която сега бе останал само той — унищожи предавателя. Майорът видя няколко големи верижни машини надясно при група панелни постройки — там навярно живееха аирлианците, които бяха довършили строежа. Там трябваше да е и контролният пулт на предавателя.

— Какво ще правиш? — Търкот погледна дисплея, който показваше какво става над него. Не виждаше кораба-майка на фона на тъмното небе, макар да знаеше, че се приближава.

— Къде си? — вместо отговор попита Дънкан.

— До предавателя.

— Отдалечи се. Бързо.

— Защо? Трябва да…

— Действай.

И тогава той разбра какво се готви да направи Дънкан. И преглътна възраженията си, защото щом проумя плана й, разбра, че това е най-добрият курс на действие. Рязко се завъртя, включи дюзите, наведе се напред и бързо се отдалечи.

— Майк?

— Да?

— Другите са на повърхността. В спасителна капсула. На около пет километра от предавателя. — Тя му продиктува координатите.

— Ясно. Но…

— „Финбар“ беше свален от нокътя на Артад. Повреден е, но мисля, че ще може да лети. — Дънкан бързо му даде още инструкции, докато той продължаваше да се отдалечава от предавателя.

Тя свърши и последва кратко мълчание.

— Лиза?

— Да? — Гласът й прозвуча разсеяно.

— Съжалявам, че трябваше да стане така.

— За добро е.

— Знам.

— Не биваше да ти причинявам това. Но след всички тези години бях ужасно самотна. И имах нужда от помощ.

Търкот се спускаше от Монс Олимпус, макар склонът да беше толкова полегат, че почти не се забелязваше.

— Няма нищо.

— Сега трябва да свършвам. Пробиват вратата на контролната зала.

Търкот спря и погледна нагоре.

— Каква е истината зад всичко това, Лиза?

— Кели Рейнолдс предава от Хавай — отвърна Дънкан. — Тя знае. Ще ти каже. Тогава ще трябва да решиш какво да правиш с тази истина. Успех. — Разнесе се експлозия и връзката прекъсна.

Един шрапнел от пробитата врата улучи Лиза Дънкан в рамото, излезе от другата страна, проби седалката и накрая се заби в стената зад нея. След всички преживени наскоро страдания тя почти не усети болката.

През дупката влезе двуметров аирлианец и спря, когато я видя да седи на командния пулт. Дънкан знаеше, че търси в паметта си, и забеляза как се промени лицето му, когато я позна.

Тя се усмихна и натисна един червен шестоъгълен бутон на страничната облегалка. Всички залитнаха, когато корабът-майка рязко увеличи скоростта.

Артад се втурна напред и без да обръща внимание на Дънкан, прокара шестопръстите си ръце по пулта.

Напразно.

Лиза Дънкан затвори очи и си помисли за мъжа си и сина си. За родната си планета. За своя народ.

Търкот видя кораба-майка — черен силует, който се носеше по небето. Спускаше се право надолу и се движеше толкова бързо, че едва го различаваше, когато се заби в предавателя.

Ударната вълна от сблъсъка го настигна — червен прах, камъни и марсиански въздух. Търкот бе повдигнат от земята и гребенът на вълната го „носи“ повече от два километра преди безцеремонно да го захвърли на повърхността.

Той се изправи и погледна нагоре. На мястото, където корабът-майка се беше забил в предавателя, зееше само огромна дупка.

НАСТОЯЩЕТО

21.

Военномедицинският център „Триплър“, Оаху, Хавай

— Майк? Чуваш ли ме? Чува ли ме някой?

— Сигурно не — отвърна свързочникът. — Ако чуваха, вече щяха да ви отговорят. — И посегна да изключи микрофона.

— Не го докосвайте! — изхриптя Рейнолдс.

— Госпожо… — започна свързочникът, но медицинската сестра се пресегна над пациентката си, стисна ухото на младежа и леко го завъртя.

— Послушайте госпожата — каза Къмингс.

Военният внимателно отстрани пръстите й от ухото си, изправи се и излезе от стаята. Радиостанцията остана в нея.

— Майк Търкот? — прошепна Кели Рейнолдс. — Чуваш ли ме?

Марс

Търкот стоеше на ръба на кратера, където се бе намирал предавателят. Корабът-майка беше издълбал двадесет пъти по-голяма яма от онази, която бяха изкопали роботите. Виждаше останките на дъното и повечето от тях, изглежда, бяха части от кораба. Нямаше и следа от предавателя, кулите и всъдеходите на аирлианците. Всичко бе унищожено.

Бяха спечелили окончателна победа.

Трудно му беше да повярва след всичко, което се бе случило през няколкото месеца от пристигането му в Зона 51. Сянката на Аспазия. Рояка. Всички бяха мъртви. Бяха унищожени и двата кораба-майки.

Човечеството беше свободно.

Търкот провери равнището на кислорода. Оставаше му въздух за два часа. Щеше да издържи още два часа. Запъти се към мястото, което му беше дала Дънкан за „Финбар“.

Яков бръкна в джоба си, извади шишето, развъртя капачката и го предложи на другите. Куин и Кинкейд поклатиха глави, но Лийхи го взе и отпи голяма глътка.

— О, жена по мой вкус — след като взе бутилката от нея и също отпи, каза Яков.

— Планът не беше много добър — отбеляза тя.

Руснакът се подсмихна.

— Трябваше да видиш някои планове, които осъществихме през последните месеци във войната срещу тези извънземни.

— Колко въздух ни остава? — прекъсна го Куин.

Яков погледна малкия дисплей.

— Нямам представа. Не ми е известна аирлианската дума за кислород, така че не знам кой от тези индикатори да гледам. Обаче… — той посочи пулта с показалец — ми се струва, че този показва съвсем ниско равнище и като имам предвид късмета ни, предполагам, че е той.

Докато обикаляше Монс Олимпус, Търкот видя дълбока около два метра бразда в пръстта, която пресичаше пътя му странично, вдигна поглед и забеляза мястото на сблъсъка на петстотин метра нагоре, близо до върха на вулкана. Обърна се надясно и най-после забеляза космическия кораб на Дънкан на километър надолу по склона.

Затича се натам с големи скокове, последният от които го отнесе върху „Финбар“. Бързо разгледа кораба. Целият беше очукан и издраскан, но най-сериозно бе повредена облицовката на десния борд, която беше пробита от изстрела на нокътя.

Отиде отзад и отвори един отсек, както го бе инструктирала Дънкан. Вътре имаше голям цилиндър с маркуч. Извади го, върна се при дупката и го включи. От маркуча бликна червена струя и започна да запълва отвора. Веществото моментално се втвърдяваше. Търкот изпразни целия цилиндър и след няколко минути дупката беше запушена.

Майорът отвори люка и влезе в кораба. Контролният пулт все още светеше, което означаваше, че има енергия. Търкот продължи да изпълнява сбитите указания на Дънкан. Преди да отнеме живота си наред с този на аирлианците, тя му бе дала възможност да спаси своя и този на другите. Както и да беше постъпила с него, Търкот знаеше, че вече са квит.

Светна зелена лампичка — онази, за която Дънкан му бе казала да внимава. Той отвори скафандъра си и предпазливо си пое дъх. Въздухът беше нормален. Седна на пилотската седалка и протегна ръце към пулта.

Корабът се издигна.

Всички в спасителната капсула се сепнаха от разнеслия се силен екот. Яков се изправи.

— Крайно време беше.

— Какво е това, по дяволите? — попита Лийхи.

— Струва ми се, че е майор Търкот.

— Но… — Тя се обърка, също като Кинкейд и Куин.

Руснакът сви рамене.

— Кой друг може да е? — После отиде при малкия илюминатор на люка и надникна навън. — Корабът е тук. Люкът е отворен. Предлагам да си поемем дъх и да се втурнем към него.

— Да не си полудял? — попита Куин.

— Тук ли искаш да останеш?

— Откъде знаеш, че е Търкот? — попита майорът.

— Ако беше враг, нямаше… как да се изразя?… Нямаше да почукат на вратата. Щяха да ни взривят. Мисля, че госпожа Дънкан е имала още нещо наум, когато ни качи на тази капсула и ни изстреля. — Яков погледна другите трима. — Тук няма херметичен шлюз. Щом отворя люка, въздухът ще излезе. И трябва да тръгнем всички заедно.

Лийхи кимна.

— Ти само брой.

Кинкейд се приближи към тях.

— Добре.

Куин клатеше глава, но Яков не му обърна внимание.

— Три. Две. Дълбоко си поемете дъх. Едно.

И натисна лоста и отвори люка.

Търкот видя четиримата да прекосяват малкото разстояние между двата кораба. Чу изтропването на външния люк на шлюза и изчака, докато датчикът на пулта покаже, че налягането се е възстановило.

После лампичката на високочестотната радиостанция, монтирана от хората от Космическото командване, започна да мига. Знаеше кой е. И макар че копнееше да узнае какво е научила Кели, докато е била в контакт с пазителя, не искаше да го чуе сам. Изпитваше някакво странно предчувствие.

Налягането се изравни и Търкот натисна бутона, за да отвори вътрешния люк на херметичния шлюз, после се изправи и се обърна натам. В кораба влязоха Яков, Кинкейд, Куин и Лийхи.

— Приятелю! — Яков широко разпери ръце и го прегърна, вдигна го от пода и го завъртя около себе си. — Чухме и усетихме силна експлозия. — Той остави Търкот на пода и втренчено го погледна. — Тъй като си тук, предполагам, че не е била ядрена.

— Лиза Дънкан блъсна кораба-майка в предавателя.

Яков тежко въздъхна.

— В края на краищата ти се оказа прав за нея. Постъпката й е била изключително смела. — Той извади шишето си и му го подаде.

Търкот го взе и отпи голяма глътка.

— Ами Артад? — попита руснакът.

— Качи се на кораба-майка точно преди Дънкан да го разбие. Тя заключи нокътя и взе Артад със себе си.

— Аха — кимна Яков. — Значи това е краят.

Търкот знаеше, че това не е въпрос. Яков от десетилетия беше воювал срещу извънземните и техните слуги. Руснакът се отпусна на една от седалките. Майорът поздрави другите оцелели от Зона 51 — само толкова бяха останали — и седна на пилотското място до Яков. Зелената лампичка мамещо мигаше.

Яков също я видя.

— Съобщение ли?

— Кели Рейнолдс.

Руснакът повдигна гъстите си вежди.

— Може ли да говори?

— Тя знае истината. Как е започнало всичко това.

Търкот зачака. Яков пръв кимна.

— Трябва да я чуем.

— Защо?

— За да решим какво да правим — простичко отвърна Яков.

Търкот погледна към другите. Лийхи изглеждаше малко смутена. Куин и Кинкейд отвърнаха на погледа му и Търкот разбра, че го оставят той да реши вместо тях.

Майорът вдигна микрофона.

— Кели. Аз съм, Майк Търкот.

Военномедицинският център „Триплър“, Оаху, Хавай

Кели Рейнолдс тъкмо се канеше за тридесети път да повика Търкот, когато от високоговорителя се разнесе неговият глас.

Тя погледна Къмингс.

— Мисля, че е най-добре да излезеш.

Медицинската сестра се наведе, подпъхна възглавниците под Рейнолдс, напълни чашата й с вода и я остави сама.

— Майк. Тук е Кели. Думите ми стигат до теб за две и половина минути, после минават още толкова, докато чуя твоите. Ще почакам. Отговори ми дали ти и другите при теб искате да чуете това, което имам да ви кажа. Защото, ако започна да говоря, няма да спра.

Рейнолдс млъкна и си погледна часовника. Секундарникът бавно пое обиколките си.

Марс

Докато чакаше отговор, Търкот издигна космическия кораб и прелетя над Монс Олимпус, за да се увери за сетен път, че след самоубийствения подвиг на Дънкан не е оцеляло нищо.

Дупката в склона на планината, където се бе намирал предавателят, беше огромна.

Той се обърна към Яков.

— А сега? У дома?

— У дома — съгласи се руснакът.

Търкот насочи носа на кораба към космоса, а Кинкейд почна да изчислява курса към Земята.

Когато чу съобщението на Рейнолдс, майорът незабавно отговори:

— Готови сме. Разказвай.

Гласът на Кели се разнесе отново, когато вече бяха излезли от орбита около Марс и се насочваха към Слънцето. Думите от малкия високоговорител звучаха металически и далечни.

— Всичко е логично, като се замислиш за онова, което научихме в последно време — започна тя. — Вече знаеш, че Лиза Дънкан идва от друга планета. И че е човек.

Търкот погледна Яков. Рейнолдс използваше сегашно време, защото не знаеше какво се е случило.

— Което ни навежда на въпроса как е възможно на два свята да са се развили хора.

Търкот се напрегна, предусетил какво предстои. Разбираше, че Кели е права, че през цялото време всичко е било пред очите им.

— Когато се свързах с пазителя под Великденския остров, открих следи от миналото. Отпреди Атлантида. От времето, когато аирлианците за пръв път дошли на Земята.

— Майк, те са ни довели със себе си. И са ни заселили тук.

Търкот се отпусна назад. Нямаше време да усети цялото въздействие на тези две последни изречения, тъй като Кели продължи:

— Също както Дънкан и нейният народ били заселени на тяхната планета. Не сме били оставени на Земята, за да я колонизираме, макар че всъщност се получило точно така. Ние сме генетични братовчеди на аирлианците, което обяснява защо и двата вида дишаме кислород, храним се приблизително по еднакъв начин и общо взето си приличаме. Защото те са ни създали. И са заложили в нас специфични видови ограничения. Ние сме смъртни с по-малка продължителност на живота, докато те живеят стотици пъти по-дълго. Създали са ни смъртни, като са блокирали развитието на теломери в клетките ни, поради което стареем и умираме. А и не можем съзнателно да използваме целия капацитет на ума си. Аирлианците са ограничили взаимодействието на двете ни полукълба и използването на всяко едно от тях.

— Както знаеш, Граалът е ключът за отстраняването на тези ограничения — продължи тя. — Достъпът до едната му страна не само позволява на теломерите ни да се възраждат, но заразява кръвта ни с вирус, който може да развива клетки и да лекува болести и рани. Другата страна, до която Дънкан нямаше достъп, позволява на човешкия ум да използва всичките си възможности… Защо ли? Сигурно сега си задаваш този въпрос, както си го зададох аз.

— Защото ние сме експеримент. Пушечно месо. За аирлианците във войната им срещу Рояка. Аирлианците ни създали за войници и после ни разселили по планетите в периферията на империята си. На всеки свят поставили гарнизон — на Земята командван от Аспазия, — поддържащ реда и контролиращ Граала. Ако се беше наложило да воюваме, щяха да ни дадат достъп до Граала и да ни пратят да се бием за тях и тяхната империя… Доколкото успях да установя, ние сме сравнително нов експеримент на аирлианците. Те разселили хора на дванайсетина свята в отдалечена част на своята империя. Сред тях бил светът на Дънкан. И нашият. Но не се получило точно така, както го планирали. Аспазия се страхувал да участва във войната, която не се водела близо до Земята, прекъснал връзките с империята и започнал да управлява от Атлантида като бог. С човешки жреци. А после пристигнал Артад с кортадите, които били полицията на аирлианците. Имали заповед да върнат планетата в границите на империята. Само че се случило нещо друго, което не била предвидила нито една от двете страни — пристигането на Лиза Дънкан и нейния съпруг.

Тя замълча за момент.

— Техният свят бил като нашия, васален на аирлианците. Първата заселена планета. Те въстанали и след кървава война успели да победят имперския гарнизон. Но унищожили собствения си свят. Пратили един пленен кораб-майка с хора като Дънкан и мъжа й да търсят другите заселнически светове и да им помагат да отхвърлят робството на аирлианците. Когато дошъл Артад и повел гражданска война, Дънкан и нейният съпруг манипулирали и двете страни. Спечелили ни време. За да се развием достатъчно и да победим аирлианците.

Последва кратко мълчание.

— В общи линии е това — каза накрая Рейнолдс. — Победихме ли?

Търкот протегна ръка, вдигна микрофона и натисна бутона за предаване.

— Победихме, Кели. Скоро ще сме си у дома.

В космическия кораб се възцари тишина, всички осмисляха разказа на Кели Рейнолдс. И бяха толкова дълбоко потънали в себе си, че се сепнаха, когато от високоговорителя се разнесе гласът й:

— Къде е домът ни, Майк?

Той отговори, без да се замисля:

— Зона петдесет и едно.

НАСТОЯЩЕТО

Епилог

Зона 51, Невада

„Финбар“ се спусна към единадесет километровата писта край езерото Грум и Търкот го приземи пред огромната врата на Първи хангар. Тя беше разбита от силите, които бяха отвлекли Дънкан. На Търкот му се струваше, че оттогава са изтекли години, макар че се бе случило едва преди няколко дни.

Щом корабът спря, той отвори люка и слезе, последван от Яков, Куин, Кинкейд и Лийхи.

Оцелелите застанаха на пистата — мънички фигурки на фона на планината, в която беше построен хангарът. Майк Търкот, руснакът Яков, майор Куин, Лари Кинкейд и професор Лийхи. Проверката на живите. В мислите на Търкот отекнаха други имена. Питър Нейбингър. Че Лу. Лиза Дънкан. Всички бяха дали живота си. И милионите, които бяха загинали в битката срещу извънземните.

Усети, че другите го гледат и чакат, и се обърна към тях.

— Не разполагаме с кораб-майка, затова не можем да помагаме на други светове. Не разполагаме с Граала и главния пазител. Те бяха унищожени на Марс, когато Лиза Дънкан разруши извънземния предавател.

За миг замълча, после продължи:

— Но се освободихме от извънземните. Това беше нейната цел. И нашата. И трябва да остане наша цел. Известно ни е, че на Земята все още има скрити аирлиански артефакти. Някои са открити от правителствата на различни държави и се пазят в тайна, други още не са намерени. И със сигурност знаем, че сред звездите има живот. Аирлианците. Роякът. Които не ни желаят доброто. И несъмнено има други разумни същества. — Той замълча за миг и се опита да изрази мислите, вълнували го през последната година, откакто беше дошъл в Зона 51 и бе научил, че човек не е сам във вселената, че светът е под властта на извънземни още отпреди началото на писаната история.

— Защо не разкрием истината на света? — както винаги по същество попита Яков.

— А той ще я понесе ли? — на свой ред попита Търкот. — Ако вчера ми беше задал този въпрос, щях да ти отговоря, че истината трябва да се разкрие. Но това беше преди да узная тази истина. Сега… — Той поклати глава. — Каква полза има? Светът знае, че съществуват извънземни. Че ни заплашват. Ако кажем на хората, че сме „създадени“, за да служим като войници във войната на аирлианците срещу Рояка, само ще погубим вярата им. А и как да им кажем, че сме ги лишили от възможността да станат безсмъртни, като сме унищожили Граала.

— Народът на Дънкан се е развил достатъчно, за да победи аирлианците на своя роден свят без помощта на Граала. Ние направихме същото тук. И победихме Рояка. Кой знае какво ни очаква в бъдеще, ако се поддадем на извънземното влияние? — Търкот погледна Лийхи. — Тесла сам е изобретил оръжието си. Нашето бъдеще е в собствените ни ръце. Създаването на Зона петдесет и едно е било разумно. И всичко е било наред преди „Меджик“ да бъде „обладан“ от темилтепекския пазител. Предлагам да възстановим първоначалната Зона петдесет и едно. И да включим в целите й целите на наблюдателите.

Търкот протегна ръка с дланта нагоре.

— С мен ли сте? — Другите го последваха и поставиха длани върху неговата. — Знаем, че извънземните са били тук — каза той. — Знаем, че са променили човешката история. Тяхното присъствие и техника в миналото многократно са заплашвали да погубят човешката раса и същото ще се отнася за бъдещето, ако не го предотвратим. Трябва да пазим истината и планетата. Ще наблюдаваме оттук. От Зона петдесет и едно. И ще се намесваме, когато се налага.

КНИГА 8

НОСФЕРАТУ

НАСТОЯЩЕТО

Пролог

Западна Африка, Брегът на скелетите

Една-единствена мъждукаща крушка, увиснала над голямата дървена маса, осветяваше стаята. Масата беше овална, дълга три метра и широка метър и петдесет, с олющен и захабен от дълга употреба плот. Четири солидни кресла, тапицирани с черна кожа и снабдени с възглавници, бяха подредени на равни разстояния около нея. Масивна дървена врата с напречни планки, в които бяха забити железни гвоздеи, бе единственият достъп до помещението, чиито стени бяха издялани в пясъчник.

Трима души седяха в креслата, четвъртото бе празно. Пред тях нямаше документи, нито преносими компютри или каквито и да било електронни уреди, с изключение на големия плосък екран, поставен пред четвъртото кресло. Лицата на тримата бяха скрити в сенките и единственият начин да се определи кой говори, бе по акцента и посоката, от която идваше гласът.

— Господа, добре дошли в Убежището. — Гласът бе нисък, но силен и долиташе откъм разположеното срещу вратата кресло. Трудно бе да се определи акцентът, тъй като представляваше странна смесица от различни езици, използвани в продължение на много години. — Дълго, много дълго време чакахме да настъпи този ден. Аирлианците бяха победени от хората. И двете им фракции. Двамата чуждоземни водачи, Аспасия и Артад, са мъртви. Забележително постижение, което надминава и най-смелите ни очаквания. Тези, които ни създадоха и ни ненавиждаха, вече ги няма. Удари нашият час.

Мъжът се наведе напред, откривайки издължено лице, побеляла коса и черни очи, чиито зеници бяха обрамчени с едва забележими червени линии. Когато светлината попадна върху тях, се видя, че са леко издължени. Независимо от бялата коса кожата на лицето му бе гладка и опъната, но някак прозрачна и светла, сякаш никога не бе виждала слънце, нито бе изпитвала върху себе си въздействието на времето. Той носеше широко наметало от мек, сивкав плат. Мъжът продължи с вибриращ глас:

— Аз, Носферату, бях създаден през Първата епоха от съществуването на Египет, преди началото на историята на това човечество, дете на Хор Аирлиански и жена от царска кръв. Живях десет хиляди години в очакване да настъпи времето, когато тези, които ни създадоха, ще бъдат унищожени и ние повече няма да се страхуваме от тях. — Той огледа бавно присъстващите. — За първи път ние тримата се събираме на едно място и по едно и също време. Искам да ви благодаря, задето откликнахте на призива ми. След премахването на аирлианците ние сме най-древната и най-могъщата раса на планетата.

Носферату млъкна и думите му потънаха в пясъчните стени, оставяйки след себе си плътна тишина. Той даде знак на мъжа вдясно от екрана.

— Аз съм Тиан Дао Лин — произнесе посоченият с напевен глас. Наклони се напред, разкривайки лице с типични азиатски черти и плешиво, обсипано с лунички теме. Носеше черно наметало, а върху ръкавите му бяха бродирани червени дракони. — Бях създаден близо до голямата подземна гробница Циан Лин от Артад и принесена в жертва девойка, далеч преди да дойде на власт династията на Ши Хуанчжоу, първия истински император на Поднебесното царство. — Той се обърна към Носферату. — Срещали сме се преди много години, при изключително интересни обстоятелства, които, ако желаете, мога да ви разкрия — за миг погледна към третата, потънала в сенките фигура в стаята, — но някой друг път, когато не сме се събрали по работа. — Тиан Дао Лин се облегна назад.

Третият присъстващ изчака няколко секунди, преди да заговори. Надигна се — беше едър мъж, висок почти два метра, с изпъната стойка на войник. Кожата му беше бледа, а лицето му — съвършено гладко, лишено от бръчки, ако се изключеше белегът, който разсичаше лявата му страна от окото до ъгъла на устата. Гърбавият му нос му придаваше вид на граблива птица. Очите му бяха скосени, макар и не колкото на Тиан Дао Лин, а дългата му червена коса се спускаше до раменете. Беше облечен с черна риза и панталон, платът на дрехите му бе изработен от материал, който поглъщаше напълно и малкото светлина в помещението.

— Аз също бях създаден от Артад и земно момиче, но много след теб, Тиан Дао Лин. Името, което сам си избрах, е Адрик. Но през годините — също като вас — съм бил наричан с най-различни имена. Дойдох тук, за да узная какво ни предлага най-възрастният сред нас — Носферату.

Адрик се отпусна в креслото.

Носферату положи пръсти на ръба на масата, сякаш за да запази равновесие.

— Както и двамата знаете, имаме по-силна генетична връзка с хората, отколкото с аирлианците. Приличаме на земните създания и лесно можем да минем за човеци. Но в жилите ни тече аирлианска кръв и тя ни прави различни от хората, а също ни осигурява продължително съществуване. — Носферату направи кратка пауза. — Сега вече аирлианците ги няма. Онези, които чакат — създадени, също като нас, от Артад, но по изкуствен път, а не чрез кръстосване с местните — също са извън играта, доколкото ми е известно. Сянката на Аспасия е мъртъв, а Водачите му бездействат, откакто хората превзеха и разрушиха Главния страж, изключвайки по този начин връзката с всички останали стражи-компютри, на които разчитаха Водачите. Настъпва нова епоха. — Носферату млъкна и огледа събеседниците си, подсказвайки им, че могат да вземат думата.

Пръв заговори Тиан Дао Лин.

— Нова епоха, да, но хората вярват, че това е тяхната епоха. Не смятам, че ни застрашават повече от аирлианците или техните слуги. Макар че изглеждаме като тях, със сигурност сме много различни. Трябваше да полагаме огромни усилия, за да оцелеем през всичките тези години — въпреки че съществуват някои култове, които се прекланят пред легендата за вампирите, преобладаващата част от човечеството ненавижда подобна идея. Струва ми се, че ако разкрием съществуването си, реакцията им ще е крайно неблагоприятна за нас.

— Ето защо още преди много години промених хранителните си навици — отбеляза Носферату. — Вече не убивам, за да се поддържам.

— Ние сме по-съвършени от човеците — обади се Адрик. — Съвсем естествено е да се храним с тях. Не виждам защо е трябвало да се подлагаш на подобно изпитание.

„Заради жертвите“ — помисли си Носферату, но не отговори нищо.

— Последните години наистина бяха ползотворни за всички ни — продължи Тиан Дао Лин, без да коментира забележката на руснака. — Всеки от нас владее огромни богатства и е надарен с неограничена власт. Защо трябва да предприемаме нещо ново?

— Защото светът вече не е същият — обясни Носферату. — Дори и вие го признахте с явяването си на тази среща, нещо, което досега не се е случвало. Появиха се нови възможности. И нови опасности.

— Защо в такъв случай не дойде и Вампир? — попита настойчиво Адрик. — Покани ли го?

— Да, разбира се — отвърна Носферату.

— И защо не е тук? — продължи да настоява Адрик.

— Този въпрос изглежда доста те безпокои — погледна го изпод вежди Носферату. — Страхуваш ли се от него?

Адрик скочи на крака.

— От никого не се страхувам.

— Седни, ако обичаш. — Носферату погледна към китаеца, който следеше Адрик внимателно. — Не исках да проявявам неуважение. Най-възрастният съм сред вас, но дори аз се боя от Вампир. Той е могъщ и опасен.

— Спомена за нови възможности — намеси се Тиан Дао Лин. — Да не говориш за Граала и безсмъртието?

— Щях да съм голям късметлия, ако бях сложил ръка на Граала. За съжаление, разполагам със сигурни данни, че е бил унищожен, когато корабът-майка катастрофира на Марс с помощта на доктор Дънкан. Нея пък познавам много отдавна, когато се казваше другояче.

— Донхад — Адрик изплю името, сякаш е проклятие. — Известна още като Лиза Дънкан. Едно от многото прозвища, които е използвала при многобройните си прераждания. Изключително опасен човек.

— Много отдавна тя ме освободи от аирлианците — призна Носферату.

— За да те използва за свои цели — уточни Адрик.

— Но сигурен ли си, че Граалът е бил унищожен? — намеси се Тиан Дао Лин, прекъсвайки отново руснака. — Аз също чух подобни приказки, но според други слухове част от аирлианците артефакти са били върнати в Зона 51 на борда на космическия кораб на Донхад.

— Съществува и такава възможност — кимна Носферату. — Но лично аз се съмнявам.

Тиан Дао Лин потъна в замислено мълчание.

— В едно съм съгласен с Носферату — обади се Адрик, — който все пак е най-възрастният сред нас. Не мисля, че хората някога ще ни приемат. Ето защо смятам да не искаме подобно нещо от тях. — Той скръсти ръце на гърдите си. — Предлагам да ги управляваме.

Отново се възцари тишина. Когато Носферату заговори, той обоснова възражението, което със сигурност щеше да изтъкне и Тиан Дао Лин.

— Да ги управляваме, би означавало да се разкрием. Но въпреки голямата власт и средствата, които сме натрупали през годините, ние пак ще бъдем уязвими. Историята е пълна с примери на свалени могъщи владетели. Съвсем наскоро наблюдавахме как хората надвиха аирлианците, нещо, което някога смятах за невъзможно. Не бива да ги подценяваме. И преди са правени опити от неживи, като Вампир и теб — той погледна към Адрик, — да вземат властта, но винаги са се проваляли.

— Зависи какво разбираш под провал — държеше на своето Адрик. — Лично аз мога да се похваля с няколко големи успеха. Имената, които използвах, сега са неотменна част от историческите книги, цели глави са посветени на тези прочути управници.

— Но така и не успя да задържиш нито едно от твоите царства, както и Вампир не можа да го стори — посочи Носферату.

— Значи смяташ, че трябва да останем в сянка, така ли? — попита Адрик. — Да наблюдаваме бездейно как човечеството набира сила? Докато управляваха аирлианците, поне имахме някаква надежда, че на света ще се намери място и за нас. Но оставени сами, хората могат да се самоунищожат и да убият и нас. Сега сме по-мъдри и по-опитни. Дори ще бъде в техен интерес да ни оставят да определяме посоката на развитие.

— А как ще се храним? — попита тихо Тиан Дао Лин. — Да бяхме успели да отпием от Граала и да си осигурим безсмъртие, тогава щях да се съглася с теб, че е време да вземем юздите в свои ръце. Но нима смяташ, че хората ще се съгласят да използваме телата им?

Адрик сви рамене.

— Могат да ни подхвърлят най-лошите престъпници — нали и без това ги убиват. Колко глави хвръкват на година в твоя роден Китай? А за тези, които смятат, че не е задължително да се убива — той погледна към Носферату, — винаги има и други начини да се набави кръв.

— Ние сме една шепа — продължи Тиан Дао Лин. — Дори с парите и влиянието си… — Гласът му пресекна.

— Защо всъщност ни събра тук? — обърна се Адрик към Носферату. — Трябва да има някаква причина.

Носферату кимна.

— По две причини. Извиках ви, за да обсъдим какво да предприемем, преди да се опитаме да поемем властта над човечеството.

Докато говореше, се изправи, приближи се към един старинен шкаф и отвори вратичката, зад която се показа друга, по-малка стоманена врата. Отмести я встрани и извади три манерки, също изработени от метал и положени в контейнери, които запазваха температурата постоянна. Отнесе ги на масата и постави по една пред всеки, след което седна на мястото си. Отвинти капачето, опря гърлото в устните си и отпи в продължение на няколко секунди. После остави манерката на масата. На устните му аленееха няколко капки кръв и той ги попи с кърпичка. Веднага след това лицето му се заля от руменина и в очите му блесна сила.

Дългите му пръсти посочиха другите две манерки.

— Препоръчвам ви: чиста, сравнително прясна, с телесна температура. Подкрепете се, приятели. Чака ни дълъг разговор.

Другите двама също пиха и Носферату ги изчака търпеливо да привършат. След това чукна с пръст по манерката.

— Това е нашата сила и нашата слабост. Ние сме мелези. Имаме аирлианска кръв, но недостатъчно, за да ни поддържа, без да се налага да приемаме човешка. Пием човешка кръв, за да си продължим живота.

— Казваш ни нещо, което знаем от самото си създаване — изръмжа Адрик.

— Знаел си го от самото си създаване? — погледна го насмешливо Носферату. — Много по-дълго от теб бях затворен от аирлианските богове, но дори не подозирах нещо подобно. Чувал бях за Граала и за обещанията за безсмъртие, но нямах никаква представа как точно дарява вечен живот. Само благодарение на това, че човешката наука стигна толкова напред, успяхме да разберем какво поддържа съществуването ни. — Той опря пръст в издутата вена на шията си. — В кръвта ни има вирус. Аирлиански вирус, който помага на клетките ни да регенерират, преди да умрат. Но тъй като сме само мелези между хора и пришълци, не разполагаме с достатъчно количество вируси. Ето защо се налага да пием човешка кръв и да поддържаме аирлианския вирус. Граалът — ако се бяхме сдобили с него — щеше да пречисти кръвта ни и да осигури доминиращата роля на вируса, както е тя в кръвта на аирлианците. И тогава нямаше да се налага да пием човешка кръв.

Носферату млъкна. Както и предполагаше, пръв се хвана за подхвърлената идея Тиан Дао Лин.

— Ако можехме да намерим още от вируса…

Носферату кимна.

— Да можехме по някакъв начин — без помощта на Граала — да стигнем до състоянието, в което вирусът ще се самовъзпроизвежда, тогава действително щяхме да станем безсмъртни. Нямаше да се налага да пием човешка кръв и щяхме да се възползваме от способността на аирлианския вирус да регенерира, което би означавало, че дори да ни убият, бързо ще се съживим.

— Но аирлианците вече ги няма — въздъхна Тиан Дао Лин. — Каза го още в началото на тази среща. Следователно единствените подобни вируси са тези, които обитават нашата кръв.

Носферату поклати глава.

— Вярно е, че аирлианците ги няма. Но съществуват и други източници, от които бихме могли да си набавим вируса.

— Ние? — подчерта Адрик. — Защо сме ти дотрябвали?

„Добър въпрос“ — каза си Носферату. Знаеше, че и Тиан Дао Лин си е помислил същото.

— Защото едва ли ще сме единствените, които ще се опитат да получат тази кръв.

— Вампир — досети се пръв Тиан Дао Лин.

Носферату натисна едно копче под масата и екранът в другия край на стаята оживя. Човекът, който се появи там, приличаше на Носферату, но косата му беше гарвановочерна, а очите му се криеха зад тъмни очила. Беше облечен със скъп костюм, също черен на цвят, с черна риза и вратовръзка. Стоеше на широка улица, до някаква сграда, наподобяваща симфонична зала, и оглеждаше вечерната тълпа.

— Познавам го доста отдавна — заговори Носферату, загледан в екрана. — И той като нас е създаден още през Първата епоха на Египет, син на е аирлианеца Амон и момиче от царска кръв. Имал и сестра близначка — Лилит, но тя умря в ужасни мъки пред очите му, уби я един аирлианец. Аз също присъствах на това ужасно деяние. Тогава той се закле да отмъсти както на аирлианеца, така и на хората, които така сляпо са го следвали и са помогнали за залавянето й.

— Могъща фигура е — кимна Тиан Дао Лин.

— И той се е прочул с много и различни имена и е натрупал немалко богатства и власт. Срещали сме се няколко пъти, все като съюзници. Но сега, след като аирлианците вече ги няма, започвам да се боя от онова, което би могъл да предприеме.

— Подозираш, или знаеш нещо? — попита Тиан Дао Лин.

— Получих някои сведения — отвърна уклончиво Носферату. Загледа се в снимката на екрана. — Познавам Вампир от няколко хиляди години, още от деня, когато се закле да отмъсти, и през всичкото това време гневът му не угасна, а само нарастваше. Извършил е много ужасни дела. — За миг спря, сетне продължи неохотно. — Но сега, след като аирлианците и техните слуги са победени, единствената реална заплаха за него е в тази стая.

— Ето значи защо ни повика — заключи Тиан Дао Лин. — Имаш нужда от съюзници срещу Вампир.

— Така е — потвърди Носферату. — Но не забравяйте, че за Вампир ние също можем да бъдем източници на аирлианския вирус.

— Нима би посегнал на свои? — удиви се Адрик.

— Вампир прави каквото иска и когато пожелае — натърти Носферату. — Ако реши, че иска нашата кръв, нищо няма да го спре.

— Но ти не би взел неговата — подметна Тиан Дао Лин. — Какви други източници на аирлианска кръв съществуват?

Носферату се облегна назад. Сетне погледна към Адрик.

— Както добре знаете, есесовците са изследвали огромни количества кръв в концентрационните лагери, за да търсят специален вид, макар да не знаели кое точно е „специалното“. Не са и предполагали, че в редовете им има шпиони на Мисията и на Сянката на Аспасия, които търсят следи от аирлианска кръв. Знаете, че при встъпването в редовете на СС се е извършвала „кървава церемония“. По време на ритуала висши членове на СС са получавали малки количества от вируса, с който се е сдобил Сянката на Аспасия най-вероятно след избиването на Онези, които чакат. Ето защо Фон Сеект, който по-късно бе взет на работа в американския „Меджик-12“, успя да преживее толкова дълго и да се пребори с няколко тежки заболявания. Същата съдба имаха и още неколцина от избягалите от преследване нацисти.

— Сещам се за какво говориш — прекъсна го Адрик. — Но след края на войната изгубих следите на тази кръв. Известно време смятах, че Мисията я е пренесла в Южна Америка, използвайки каналите на „Одесса“[81].

Носферату поклати глава.

— Не. Церемониите са се провеждали в замъка на СС Февелсбург в Бавария и кръвта се е съхранявала там. Когато в края на Втората световна война американски части се приближили към замъка, руснаците изпратили парашутисти, за да приберат, каквото намерят. Всички по-важни материали и вещи били откарани в Москва — включително и кръвта. Не само това — продължи Носферату, — в Четвърти отдел на КГБ — руския еквивалент на „Меджик-12“, научили от нацистките документи за издирването на един определен вид кръв и на свой ред се заели да го търсят. В подземията на Москва съществува помещение, в което се съхраняват предметите и документите на Сянката на Аспасия, както и събраните из концентрационните лагери материали, имащи отношение към въпроса. Руснаците продължили проучванията в своите лагери и със затворници на „Лубянка“. Ако сте съгласни, ще ви помоля да се възползвате от собствените си източници и да съберете повече сведения по въпроса, за да можем да приберем тези запаси. Мисля, че подобна задача е по силите ви.

Адрик не отговори, очаквайки да чуе и останалата част от предложението.

— Второ — вдигна два пръста Носферату. — Онези, които чакат. Те са като нас, наполовина хора, наполовина аирлианци, само че са клонирани. В кръвта им има малки количества от вируса, на което дължат по-продължителното си съществуване. Знам къде можем да открием добре запазени техни тела. — Той се обърна към Тиан Дао Лин. — И това ще е твоята задача, приятелю.

— И къде ще открия тези „добре запазени тела“? — попита тихо китаецът.

— На Еверест. Където Мерлин отнесе Екскалибур преди много години. Наскоро Артад прати неколцина от Онези, които чакат да вземат меча, но те се провалиха. Телата им са още там — замръзнали. Мисля, че бяха трима.

Тиан Дао Лин сплете пръсти, докато обмисляше предложението.

— А третият източник? — попита Адрик.

— Той е най-важният, но и най-трудният — отвърна Носферату. — Чиста аирлианска кръв. Идеално запазена, готова за употреба.

— Къде? — наклони се напред Тиан Дао Лин. Ентусиазмът му бе очевиден. Адрик също не скри нетърпението си.

Носферату вдигна пръст към тавана.

— В първия кораб-майка от Зона 51. Корабът на Аспасия. Същият, който Търкот разруши, когато Аспасия направи опит да се върне на Земята от Марс с неговите „хищни нокти“.

— Как можем да се доберем до него? — попита Адрик. — Американският флот от совалки бе унищожен наскоро, по време на последната война, пък и американците едва ли биха ни позволили да използваме някоя от оцелелите. След събитията възможностите на Русия да изстрелва пилотирани космически кораби са силно ограничени.

— Разполагам с нещо, което ще ни свърши работа — заяви Носферату.

Другите двама чакаха. Носферату натисна едно копче. На екрана на мястото на Вампир се появи изображение на късокрил, подобен на делтапланер летателен съд, монтиран върху голяма ракета.

— Корабът X — обясни Носферату. — Орбитален съд за многократна употреба, с двучленен екипаж. Платформата за изстрелване е ракета „Ариана 4“. Корабът X е снабден с орбитални маневрени двигатели и би могъл да се приземи върху всяка писта, подходяща за Боинг 747. Един от помощниците ми го разработва в продължение на двайсет и две години. Дори проведохме успешно пробно приземяване. Единственото, което не сме правили досега, е да го изведем на орбита.

Тиан Дао Лин се намръщи.

— Американците разрушиха кораба-майка само преди месец.

Носферату се усмихна.

— Според първоначалния ми план — отпреди последните събития — трябваше да осъществим пилотирана експедиция до Марс. Корабът X бе първата стъпка към създаването на космически кораб от второ поколение, построен на орбита и способен да достигне до Марс, да се приземи, а екипажът му да слезе при Аспасия и останалите аирлианци, които се намират в хибернационните камери в Сидония. По същото време друга експедиция щеше да проникне в Циан Лин и да унищожи Артад и последователите му. Надявах се да осъществя двете експедиции до двайсет години и да избия аирлианците, докато спят. Събитията от последно време обаче ме принудиха да променя плановете си, като второстепенните задачи сега станаха първостепенни.

Тиан Дао Лин се ухили.

— Ето защо ме накара да потърся връзки и да осигуря разрешение на професор Че Лу да влезе в Циан Лин. Знаех си, че си намислил нещо.

— Обмислям го от хиляда години — поклати глава Носферату. — Но не разполагах с необходимата техника. За щастие през последните петдесет години човешката наука напредна значително. На всичко отгоре някои от задачите се решиха без нашето участие.

— Аирлианците, които загинаха на борда на „хищните нокти“ в товарния отсек на кораба-майка, вероятно са били подложени на въздействието на космическия вакуум — обади се Адрик.

— И са загубили част от кръвта си, така е — съгласи се Носферату. — Но според проучванията ми би трябвало в телата им да е останало известно количество, което за нас ще е напълно достатъчно. Особено като се има предвид, че е чиста аирлианска кръв.

— Дори и да се сдобием с тази кръв — усъмни се Адрик, — как ще извлечем от нея вируса? И как ще се отървем от човешката си част?

— Благодарение на услугата, която, без да знаят, са ни направили американците. Те са се занимавали с този проблем в тайната лаборатория на „Меджик-12“ в Дълси, Ню Мексико, където е работил бившият нацист генерал Хемщад, завербуван след войната в хода на операция „Кламер“. Един от проектите му е бил създаването на пречистващ кръвта уред, най-вероятно по нареждане на Сянката на Аспасия и Мисията, под прикритието на изследвания върху СПИН. Тези машини изтеглят цялата телесна кръв и я заменят със специален разтвор, който пречиства кръвоносната система напълно. През това време тялото се охлажда до допустима температура, за да се запази неговата жизненост. След това машината вкарва новата, вече затоплена кръв и се възстановява телесната температура. Целият този процес, колкото и невероятно да звучи, отнема само три минути. Кръвта на пациента се подменя напълно.

— Дълси беше разрушен — отбеляза Адрик.

— Откриването и възстановяването на този уред ще е моя задача — изрече спокойно Носферату.

— И какво ще получим, ако се съгласим и ти помогнем да извлечеш аирлианския вирус от натрупаните кръвни запаси? — попита Адрик.

— По мои данни ще разполагаме с достатъчно запаси, за да направим безсмъртни четирима неживи — отвърна Носферату.

— И ще дадеш четвъртата порция на Вампир? — изуми се Адрик.

— Не — отсече Носферату.

— Но в света са останали само четирима неживи — подчерта Адрик.

— Не — поклати глава Носферату. — Петима.

Руснакът прие тази информация с изненада.

— В Убежището има още един нежив — намеси се неочаквано Тиан Дао Лин.

— Кой е той? — намръщи се Адрик. — Къде е?

— Тя спи — отвърна кратко Носферату.

— Коя е тя? — настоя да узнае Адрик.

— Това не е твоя работа — отвърна Носферату.

— Защо да не сключим сделка с Вампир за четвъртата порция? — предложи Адрик.

— Казах вече, че има кой да получи четвъртата порция — скръсти ръце Носферату.

— Ще ти кажа какво мисля — погледна го мрачно Адрик. — Мисля, че от самото начало си знаел, че кръвта ще стигне за четирима, и си поканил Вампир, но той ти е отказал. Чак тогава си се сетил за мен. Ако Вампир бе приел, аз щях да съм низвергнатият пети.

Носферату издържа спокойно погледа му в продължение на една дълга минута.

— Ами Наблюдателите? — намеси се Тиан Дао Лин, търсейки повод да смени темата.

— Наблюдателите са обезвредени — отвърна Носферату, без да отмества поглед от Адрик.

— Всичките ли? — продължи с въпросите Тиан Дао Лин. — Включително и Наблюдателите ловци?

Носферату сви рамене.

— Може да е останал някой, но едва ли има значение. Всеки, който дръзне да се приближи към нас, ще бъде унищожен.

— Ами Вампир? — поинтересува се Адрик. — Нали каза, че той също ще се опита да се добере до запасите от кръв?

— Да.

— Значи затова имаш нужда от нас — заключи Адрик. — За да се бием с него.

— Така е — призна Носферату. — Мисля, че с помощта на моя Кораб X ще успея да изтегля достатъчно кръв от телата на аирлианците на борда на кораба-майка, за да направя двама от нас безсмъртни. Което означава, че бих могъл да се справя и сам. Но въпреки това реших, че в група шансовете ни са по-големи. Не съм сигурен обаче, че ако Вампир получи част от кръвта, ще е склонен да я сподели с вас. Боя се, че по-скоро би потърсил начин да ни унищожи всички. — Той се изправи. — Уверен съм, че наближава решителният бой. Моля, обмислете предложението и ми съобщете решението си, когато се върна.

Носферату излезе през тежката дървена врата и я затвори след себе си. Спусна се по каменните стъпала в дълбините на своето леговище и спря пред друга, стоманена врата. От едната й страна имаше правоъгълен скенер и той опря окото си в обектива. Веднага щом компютърът свери отпечатъка на ретината му, вратата се отмести.

Помещението, в което се озова, приличаше на крипта. В средата се издигаше платформа, върху която бе положен черен, заоблен контейнер. Около него имаше десетина растения и малки дръвчета, истински подземен оазис.

Носферату спря до контейнера и постави ръце върху капака. Наведе се, докато челото му почти опря в контейнера. Вътре лежеше четвъртият нежив в Убежището.

— Скоро, любов моя — прошепна. — Скоро най-сетне ще бъдем заедно завинаги.

Остров Пюджит саунд, щат Вашингтон

Момичето се качваше за пръв път на хеликоптер. Беше на седемнадесет и работеше на улицата само от месец. Спомените й от този месец бяха доста неприятни, но изглежда предстоеше промяна към по-добро, ако се съдеше по луксозния интериор на вертолета. Цялата задна част на кабината бе на нейно разположение, пилотът бе отделен с дебело стъкло. Прозорците бяха затъмнени, но в първия момент това въобще не й направи впечатление. Вниманието й бе погълнато от лъскавата кожена облицовка на пилотската седалка, блестящата, свръхмодерна стереоуредба и останалите удобства, които предлагаше пасажерската част на кабината.

Само преди четири часа мъжът от лимузината, който твърдеше, че представлява някакъв богаташ, я взе направо от улицата — беше малко преди мръкване. Но вместо да я откара в хотел, отидоха в частна клиника, където един мълчалив доктор я прегледа. Две хиляди в аванс бяха достатъчни за момичето да се подложи на всевъзможни изследвания, включително и две кръвни проби. Заедно, разбира се, с обещанието, да получи още осем хиляди, ако с изследванията всичко бъде наред.

Очевидно беше наред, защото когато привършиха, дадоха й чифт скъпи на вид панталони и риза, както и обувки. След това я върнаха обратно в лимузината, а малко по-късно й казаха да се прехвърли на вертолета. И през цялото това време никакви обяснения. Единственото, което разсейваше тревогата й, бе купчината долари, която изсипаха в скута й малко преди излитане.

Звукът на двигателя се усили и тя почувства, че стомахът й се свива от внезапното снижаване на машината. Приземиха се със съвсем лек удар. Вратата се отвори и пред нея застана един от пилотите, който й махна да слиза. Когато скочи от платформата, откри с изненада, че се намира в трева до коленете. Пилотът затръшна вратата и се качи отпред.

Момичето се огледа. Беше в средата на малка поляна, едва побираща вертолета, заобиколена от гъста гора.

— Ей! — извика тя. Изтича до пилотската кабина и затропа с длан по стъклото.

Вместо отговор двигателите отново усилиха своя вой и роторите набраха скорост, блъскайки я с пориви от хладен нощен въздух. Тя отстъпи назад, закрила очите си с ръка и в същия миг вертолетът се издигна право нагоре, след това се изгуби от погледа й, а шумът му бързо утихна.

След минута чуваше само собственото си дишане. Завъртя се бавно, търсейки някакъв, дори най-малък признак на цивилизация — път, постройка, каквото и да било. Но виждаше само дървета.

— Ей! — извика момичето. — Има ли някой?

Тишина. Пълна, абсолютна тишина, която наистина я уплаши. Беше израснала във ферма, на петдесетина мили от Сиатъл, и неведнъж бе излизала на излети с баща си. Знаеше добре, че в гората винаги се чуват някакви звуци. Птици. Насекоми. Животни. Все имаше нещо, което да шуми. Но тук цареше пълна тишина, сякаш на мили наоколо нямаше нито една животинка. Струваше й се неестествено.

Момичето отстъпи назад, после се завъртя, уплашено да не би някой да се прокрадва зад гърба й. Дърветата бяха огромни. Стара гора, на стотици, може би хиляди години, такива екосдруженията умираха да защитават. Нямаше никаква представа къде се намира. Колко време бе продължил полетът? Петнадесет минути?

— Ехей? — извика тя с разтреперан глас. — Моля ви.

Пое си няколко пъти дълбоко въздух, опитвайки да се успокои, но не постигна нищо, освен че й се зави леко свят. Падна на колене, без да се интересува, че може да изцапа в тревата скъпите панталони. Притисна уста с ръце, опитвайки се да успокои пресекливото си дишане. Успя донякъде след три-четири минути и тогава се изправи отново. Вдигна глава към черния кръг на небосвода, после пак се огледа.

Поляната бе наклонена, което й предлагаше две възможности. Нагоре или надолу? Загледа се в мрачната стена от дървета, която я заобикаляше. Дали не е по-добре да остане тук през цялата нощ?

Изведнъж осъзна, че вдясно от нея, в самия край на гората, стои някакъв силует. От колко време беше там? — зачуди се, докато отстъпваше неволно назад. И защо не бе отвърнал на виковете й?

— Ей! Господине?

Сега вече го различаваше малко по-добре, но подробностите се губеха заради черните му дрехи. Панталон, риза, дълъг шлифер. Черна коса и бяла кожа. Толкова бяла, че сякаш светеше, озарена отвътре. Момичето отстъпи още няколко крачки.

— Господине? Моля ви, помогнете ми!

Дали това не беше някаква извратена сексуална игра? Какво очакваха от нея? Мъжът в лимузината не й бе казал нищо, нито докторът или пилотът.

— Какво искате да направя?

Мъжът вдигна ръка, давайки й знак да запази спокойствие. После се приближи бавно към нея и спря само на една ръка разстояние. Тя направи опит да се усмихне и се изправи, изпъчвайки гърдите си напред. Готова бе на всичко, само и само да се измъкне от тук. Мислено си обеща, че веднага щом се прибере в Сиатъл, ще си събере багажа и ще се върне в родната къща. Далеч от цивилизацията.

— Какво искате от мен? — попита тя отново.

— Бягай.

Тонът, с който бе произнесена тази единствена дума, накара косата й да настръхне. Никога досега не бе чувала толкова вледеняващ глас.

— Какво?

— Бягай или ще те убия още тук. В гората имаш повече шансове. — Той се изсмя.

Мъжът остана насред поляната, проследявайки я, докато се изгуби сред дърветата. Щеше да й даде няколко минути преднина, за да може сърцето й да се разтупти лудо, а кръвта да заблъска на талази из вените й.

Завъртя леко глава, заслушан в пукота на настъпваните от нея съчки. Лесно щеше да я проследи, без да се налага да прибягва до усиленото си нощно зрение. Сетне тръгна. Прекоси бавно гората и излезе на мястото, където знаеше, че момичето ще се озове след малко.

Изненадата, която се изписа на лицето й, когато се блъсна в него, му достави огромно удоволствие. Тя извика от уплаха, отстъпи назад, сетне се извърна и хукна в друга посока. Докато тичаше, той докосна с пръсти онова място на шлифера, където бе останало мокро петно от потта и сълзите й. Разтърка пръсти и ги доближи до ноздрите си, сетне вдъхна едва доловимия аромат. Усмихна се от познатия мирис на човешки страх.

През следващите три часа й се изпречваше още пет пъти. Всеки път я отпращаше слепешката в нова посока. Момичето се движеше все по-бавно, но засега не беше се отказала. Някои не издържаха толкова много. Падаха на земята и хленчеха, молеха за милост. Такива не си заслужаваха усилието. Почти.

Чак преди зазоряване момичето излезе от гората и се озова на прясно окосена ливада. Там падна на колене и се огледа. Луната най-сетне бе изгряла и озаряваше голяма къща, само на двайсетина метра. Каменно здание, с две продълговати крила, построено на невисок хълм, от който се разкриваше гледка към цялата околност на Пюджит саунд. Зад къщата се виждаха светлините на Сиатъл от другата страна на блестяща водна повърхност. Нейното родно градче бе още по-нататък, в същата посока, отвъд планините. Нощта бе красива, с ясно небе и белеещи в далечината заснежени върхове.

Тя скочи и извика за помощ. Изтича при дървената врата и заблъска с юмрук, като пищеше и се озърташе през рамо, изплашена, че преследвачът й ще се появи в последния момент.

Вратата се отвори и тя се хвърли в ръцете на фигурата, която я очакваше в тъмния коридор.

После изпищя отново, когато разпозна в нея своя преследвач.

Той я стискаше здраво, а и момичето почти нямаше сили да се бори. Наклони главата си към шията й и й зашепна, сякаш бяха любовници.

— Аз съм Вампир, създаден през Първата епоха на Египет, по времето, когато властваха боговете. Син съм на бог Амон и девойка от царско потекло. За теб е голяма чест да бъдеш моя жертва.

След това го направи.

Няколко минути по-късно Вампир сведе поглед към бледия й труп. Вдигна я с една ръка и я отнесе до желязната врата, монтирана в каменната стена на височина около половин метър. Отвори я и хвърли тялото вътре, после остана неподвижен, заслушан в шума от ударите на трупа в стените на старата, дълбока стотина метра шахта, докато най-сетне дочу плясъка от падането на дъното. Тогава затвори вратата.

Върна се обратно в тунела и спря пред солидна стоманена врата. Опря чело на гуменото уплътнение и отвори око пред скенера. След кратката проверка на ретината той въведе на клавиатурата кода, известен само на него. Пръстите му се движеха с невероятна скорост, изписвайки само за четири секунди двайсет и седемте числа в съответната последователност. Накрая свали от шията си окачения на верига масивен ключ и го пъхна в ключалката. Макар да изглеждаше старинен, ключът също бе последен писък на съвременните технологии, тъй като генерираше необходимия импулс, за да се отместят дебелите резета на вратата.

С тихо изщракване и последната преграда бе премахната и масивната, стоманена врата се отмести, задвижвана от хидравлично устройство. Стените на подземието зад вратата бяха дебели четири метра, подсилени от бетон и арматура. Строителите бяха уверили Вампир, че нищо освен директно ядрено попадение не би могло да ги разруши. Същата технология била използвана при построяването на президентското убежище под Синята планина в Западна Вирджиния. Вампир благодари на строителите, после ги изби.

Той слезе в подземието и включи приглушената светлина. Намираше се в нещо като арсенал — притежание на безумец или могъщ управник. Върху продълговата маса бяха положени осем портативни тактически ядрени ракети. Всяка от тях бе с размери, които позволяваха да се скрие в нормален туристически сак. Американското правителство така и не призна пред обществото за изчезването им, нито имаше някаква представа кой ги е откраднал.

Покрай една от стените бе монтиран пулт за управление на ракетен комплекс, с който се бе сдобил от една изоставена военна база. На различни места из острова, в добре замаскирани силози, стояха в пълна готовност дванадесет междуконтинентални балистични ракети „Миротворец“, наследство от отминалата Студена война. Силозите бяха част от някогашна ракетна база и Вампир бе похарчил няколко милиарда долара, за да се сдобие с базата и да запази това в тайна.

Всеки „Миротворец“ бе снабден с тактическа бойна глава, достатъчно мощна, за да унищожи цял град. Ракетите бяха демонтирани от потънала американска ядрена подводница с помощта на няколко закупени от него компании за изваждане на потънали кораби. Благодарение на бюрокрацията, която цареше в Пентагона, тяхното изчезване дори не бе оповестено. Изстреляни от Пюджит саунд, те можеха да поразят всяка точка в пределите на Съединените щати. Вампир разполагаше с подобна база, съоръжена с руски ракети, на скрито място недалеч от Киев, откъдето можеше да заплашва както Европа, така и Азия.

Той докосна нежно с ръка металната повърхност на една от ракетите.

Точно в средата на стаята се намираше най-важната част от неговия арсенал. Тристенен контейнер за биологични отрови. Вътре имаше три различни вируса. Единият, разработен от руснаците, вторият — от американците, и третият — от японците. Заради невероятната им смъртоносност и трите бяха изплашили дотолкова своите създатели, че бяха издадени заповеди за тяхното пълно унищожение. Но докато бъдат приведени в изпълнение нарежданията, всемогъщата организация на Вампир бе успяла да го снабди с малки образци. Контейнерът бе живо олицетворение на Кутията на Пандора. Отварянето му щеше да доведе до мигновеното разпространение на трите вируса и измирането на 99,9% от населението на Земята. До два месеца планетата щеше да е безжизнена пустиня.

Парите са власт, а Вампир разполагаше с много пари. Но този арсенал също бе власт, макар и от друг характер. Възможността да вземаш съдбоносни решения и да диктуваш каквито условия пожелаеш, тази власт бе по-висша от всички останали. Това бе власт, която истински му допадаше.

Създаден до време на владичеството на аирлианските богове, той бе преживял възхода на Сенките и периода, когато хората смятаха, че управляват света, а всъщност бяха пионки в ръцете на слугите на аирлианците. Беше воювал в много войни, с най-различни оръжия.

И сега хората вярваха, че силата е само у тях. Но грешаха. Сега бе неговото време.

— Дойде времето на Четвъртата епоха — прошепна едва чуто Вампир. — Времето на неживите.

МИНАЛОТО

1.

Египет, 8000 г.пр.Хр.

Преди Третата епоха на Египет, известна като управлението на фараоните, била Втората епоха, през която властвали Сенките на боговете, създадени от самия бог Хор, а преди това, извън границите на познатата от хората история, се простира Първата епоха, когато същите тези богове, всъщност аирлианците, управлявали хората, обитаващи блатистите брегове на Нил.

Това било времето на боговете, дошли в Египет от легендарната страна Атлантида след края на Гражданската война на този митичен континент, петстотин и петдесет години преди издигането на Голямата пирамида по нареждане на фараон Хуфу и съгласно планове, дарени от боговете. В онези далечни времена само Черният сфинкс красял склоновете на платото Гиза със своето лъскаво тяло и сияещи червени очи. Черният сфинкс, положен на дъното на специално направена вдлъбнатина в склона на платото, охранявал главния вход към Пътищата на Росту — сложна плетеница от подземни тунели и камери, прокопана в недрата на платото, дълго време обитавана от самите богове, които осъществявали властта си над хората чрез избрани от тях жреци и излизали в изключителни случаи, за да погледнат онези, над които се разпростирала безграничната им власт. Но напоследък това ставало все по-рядко. Говорело се, че боговете остарявали, но нима това е възможно, след като са богове?

Дълбоко под повърхността на платото, успоредно на едно от големите разклонения на Пътищата на Росту, лежи задънен коридор с три помещения от едната страна. В първото от тях са положени два саркофага от черен метал, дълги близо три метра и широки един. Противно на вида им това не са ковчези, а по-скоро специални затворнически килии, всяка от които заключва по едно тяло. В горната част на саркофазите има малко светещо табло с поредица хексагонални секции, в които са нанесени знаците на староруническия език на боговете.

В най-близко разположения до вратата саркофаг лежеше получовек, полубожество, чието съществуване бе придружено от нестихваща болка и изтощение. Името му бе Носферату. В главата му се мяркаха спомени за ярка слънчева светлина и пясъчен морски бряг, където играе безгрижно, а една жена — неговата човешка майка — стои наблизо и го наглежда. Помнеше, че дори си е играл с човешки деца — децата на жреците, които един ден щяха да сменят родителите си и да продължат да служат на боговете. Съдбата бе отредила и на Носферату да бъде слуга, но по различен начин. Спомените му датираха от толкова отдавна и бяха тъй смътни, че понякога се питаше дали не са само сънища. Но нима е възможно да сънуваш нещо, което не си видял? Сигурно някога е живял на повърхността. Помнеше палмови дървета и ярки слънчеви лъчи, които се отразяват от дюните и дори от блестящата повърхност на реката Нил. Помнеше историите, които разказваха жреците на децата си — за Атлантида, за богове, наричани аирлианци, и за опустошителна война между същите тези богове, която разрушила материка им. Беше присъствал на уроците по езика на боговете, които вземаха тези деца, и се бе научил да чете и пише със старите руни.

Но всичко това беше напразно, защото, когато достигна зрелост, го лишиха от слънчевата светлина и го затвориха в подземията, за да служи на боговете. Вече триста години бе окован в металния саркофаг в тази каменна килия. Не за наказание, защото не бе сторил нищо нередно, освен че се бе родил такъв, какъвто е, а за да служи на целта, поради която бе създаден: да доставя удоволствие на боговете по странен и перверзен начин.

И макар че беше първият, Носферату не остана единственият. Имаше още четирима като него в саркофази, в това и в съседните помещения, с които понякога общуваше шепнешком. Най-близо до него бе Некхбет. Неговата любов, дъщеря на бог Озирис и момиче от царско потекло, тя бе донесена тук преди стотина години, когато Носферату бе започнал вече да си мисли, че светът е заселен само от глухонемите жреци, които отваряха капака на неговия саркофаг веднъж в месеца и му носеха човешка кръв, и от боговете, които идваха да точат неговата. Но сега, отново веднъж в месеца, той бе възнаграден с неземното щастие да сяда в саркофага, окован през кръста с тежки вериги, и да съзерцава своята любима, докато жрецът придържа купата с кръв до устните му. Дори в мъждивата светлина и в гробищната атмосфера всеки път по време на тези кратки срещи Носферату се дивеше на красотата на своята избраница. Снежнобяла кожа, изпъкнали скули, черни очи, висока и стройна снага, буйни червени коси, спускащи се като водопади върху голите й рамене. Още в първия миг реши, че тя е събрала в себе си най-доброто от хората и боговете.

Кожата на Носферату също бе бледа като сняг и косата му яркочервена. Очите му имаха червеникав оттенък покрай зениците, които бяха леко издължени. И той беше висок, близо метър и деветдесет, със стройно тяло. Беше толкова измършавял обаче, че приличаше на скелет. Макар да живееше вече триста години, приличаше на трийсетгодишен мъж благодарение на смесицата от човешка и божествена кръв в жилите си. Нямаше никаква представа, нито смееше да си мисли още колко ще живее.

В началото се бе опитал да брои дните, изключително трудна задача, след като в подземията не проникваше никаква светлина. Можеше да използва само моментите, в които повдигаха капака, за да му поднесат кръв. Но когато стигна до неколкостотин, реши да се откаже. Какъв смисъл имаше? Въпреки кръвта, с която го хранеха, знаеше, че остарява и че е обречен да прекара останалата част от съществуването си затворен тук.

Носферату чу щракането на резето, което държеше капака затворен, и замижа, готвейки се за блясъка на факлата. Усети полъха на малко по-свеж въздух, когато капакът бе отместен.

— Боговете трябва да умрат, за да се измъкнеш от тук. Инак ще издъхнеш в мъки след един дълъг и безцелен живот.

Думите отекнаха в каменните стени и стреснаха Носферату, който разтърка и отвори очи. Над него се бе навела непозната жена. Само мъже с отрязани езици и пробити уши бяха идвали досега да го хранят, никога жена. Тя беше човек, а не божество, бе облечена с дълго черно наметало със сребърни пискюли. Не носеше нито един от знаците на жреците. Имаше къса черна коса, черни очи и бледа кожа. Беше първият човек, когото Носферату виждаше от двеста години насам. Когато погледна над рамото й, зърна висок мъж в кожена ризница, въоръжен с меч. Мъжът също имаше черна коса, но кожата му бе мургава. Поглеждаше към коридора и очевидно бе поставен на пост.

Жената надникна право в очите на Носферату, после се пресегна и допря пръсти в шията му, опипвайки пулса. Накрая погледна клапата под брадата му, откъдето му точеха кръв, за да хранят боговете.

— От доста дълго време те използват, нали?

Носферату се надигна бавно. Веригата, която го обхващаше през кръста, бе здраво прикрепена за пода на саркофага. Около китките и прасците му бяха увити метални пластини. Всеки път преди да заспи и когато се събуждаше, от тези пластини го удряха болезнени заряди, които караха мускулите му да се гърчат. Нямаше представа колко дълго спи, но можеше да определи, че е повече, отколкото продължава една земна нощ. В горната част на саркофага имаше фуния, наподобяваща конусовидна корона, но Носферату никога не бе пъхал глава в нея, нито пък жреците бяха искали да го прави и не знаеше за какво е предназначена.

Той веднага потърси с очи втория саркофаг в криптата. Жената улови погледа му, отправи се натам, отмести капака и събуди обитателката му, като натисна съответния знак на пулта. Некхбет се изправи, премигвайки сънено. По изражението й си личеше, че тя също се пита коя е непознатата жена и какво става.

— Та както ти казах — продължи жената, като междувременно се върна при него, — няма да издържиш още дълго. Ако не направиш нещо, някой ден ще умреш. Всеки път, когато те източват, процентът на тяхната кръв в жилите ти намалява, а този на човешката расте. Скоро вече няма да си им нужен. Тогава ще вземат някой друг, ще те заменят. Може би вече отглеждат твоя заместник — много ги бива да планират нещата, свързани с техните нужди и удоволствия.

— Откъде знаеш всичко това? — проговори най-сетне Носферату.

— Зная всичко за тях. Те не са богове, а същества от… — жената посочи нагоре. — От звездите. Използват нас — хората, и такива като теб, мелези между хора и самите тях. Трудно ми е да определя кой е най-тежкият от всичките им грехове. Това, което правят с теб, поне е очевидно. Но действията им по отношение на човечеството са далеч по-коварни и същевременно лицемерни. Не е изключено в най-скоро време да решат да потънат в сън за няколко хиляди години и в такъв случай нуждата от теб ще отпадне и ще те убият.

Носферату се опитваше да следи мисълта й, но му беше трудно. От толкова време не бе излизал на повърхността и не бе виждал звездите. И как бе възможно да е един от тях? Щом аирлианците не са богове, какви са тогава? Какъв е той? Защо трябва да заспиват дълъг сън?

— Защо искаш да ни помогнеш? — попита я Некхбет. — Ти си човек. Ние не сме. Наполовина сме като тях.

— Защото съм сигурна, че ги ненавиждате не по-малко от мен — отвърна жената. — Повечето хора — тя поклати глава — са като овце. Радват се, като дойде време за паша, и оставят на боговете да вземат решенията вместо тях.

— Не можеш да убиеш боговете — долетя звънкият глас на Некхбет от другия край на криптата. — Те са безсмъртни.

Донхад разтвори полите на наметалото си и показа шестте кинжала, затъкнати в колана й.

— С тези ще можете. Изработени са от самите богове, за да се унищожават един друг.

Некхбет все още не изглеждаше убедена.

— Дори и да убием боговете, жреците ще ни погубят, нали?

— Не и ако си безсмъртна — погледна я жената.

Носферату най-сетне започна да схваща смисъла на онова, което им предлагаше посетителката.

— Граалът?

Жената кимна.

— Убивате боговете. Влизате в Черния сфинкс, взимате Граала, който е скрит там, и отпивате от него, както ви бяха обещали в самото начало същите тези богове. И тогава ще станете безсмъртни.

— Коя си ти? — попита Носферату.

— Името ми е Донхад. Двамата с моя помощник — тя погледна към мъжа, който стоеше в коридора — от доста време воюваме с боговете. Това трябва да ви бъде достатъчно. Вашите врагове са и мои.

— Нашите врагове са ни родители — възрази Носферату.

— Единият от вашите родители — поправи го Донхад. — Другият родител на всеки от вас е човек, отвлечен от боговете, за да си доставят удоволствие и да ви създадат. Боговете не заслужават нито обичта, нито уважението ви. Те ви точат кръвта, а накрая ви убиват без капчица съжаление.

— И как да извършим това, което ни предлагаш? — попита Носферату и разклати веригата, с която бе окован.

Донхад извади дълго половин метър желязо.

— Тази нощ. След церемонията, посветена на лятното слънцестоене. Ще последвате боговете, които ще присъстват на нея, до едно от скривалищата им в Пътищата на Росту. — Тя нагласи металния лост в една от брънките на веригата на дъното на саркофага. След това го погледна с вдигнати вежди. — Искаш ли да бъдеш свободен?

Носферату потърси с очи Некхбет. Дори тази жена да го лъжеше и всичко това да бе капан, нямаше никакво значение. Достатъчно му беше да може да подържи Некхбет в обятията си.

— Да.

Донхад натисна лоста и веригата се скъса с дрънчене. Тя продължи с другите окови и след минута Носферату бе свободен. Веднага щом смъкна металните пластини от китките си, над главата му светна червена светлина, но той не й обърна внимание. Сграбчи ръба на саркофага и се измъкна навън. Ала в мига, когато ходилата му тупнаха на прашния под, коленете му се подгънаха и той падна. Донхад вече работеше върху веригите на Некхбет. Пластините се бяха грижили за мускулите му, ала тялото му бе изгубило способността си да пази равновесие. Въпреки това, вдъхновяван от внезапно бликналата в него сила, той се изправи и пристъпи напред с разперени ръце. По това време Некхбет вече беше свободна и жената й помагаше да излезе от саркофага. Носферату се приближи до нея и я стисна в прегръдките си. Имаше чувството, че плътта на телата им се слива и става едно цяло.

— Уморен ли си? — попита го шепнешком Некхбет.

— Вече не.

— Но си много слаб.

Носферату я погледна стреснато, когато видя, че му предлага шията си, опирайки в устните му пулсиращата клапа. Знаеше, че има нужда от сила — но от Некхбет?

Гласът й бе съблазнителен шепот.

— Вземи, както взимаха те, моя любов. Имаш нужда от сили. Ти си най-възрастният сред нас и ти ще ни водиш. На теб мога да дам, дори искам да го направя. Така ще станем поне за малко едно.

Не можеше да се въздържи. Устните му разтвориха клапата. Първият допир с топлата кръв бе наелектризиращ, сякаш през цялото му тяло премина мощен заряд. Натрупаното от десетилетия изтощение изчезна. Кръвта й, или по-точно онази част от нея, която дължеше на чужденците, му даваше сили, каквито човешката кръв не можеше да му осигури.

— Церемонията вече е започнала — обади се жената. — Ще имате повече време един за друг, когато всичко приключи.

Носферату не пусна Некхбет. Кратката минута на тяхната прегръдка не можеше да се сравни с вековете на самота в мрака на саркофага. Всяка глътка от кръвта, която поглъщаше, му носеше неописуемо удоволствие. Това ли чувстват боговете? Почти можеше да ги оправдае, задето го бяха държали тук. Отвори очи, но като зърна бялата й кожа и пулсиращите вени, отново ги стисна. Най-сетне намери сили и успя да отдели устните си от шията й. Некхбет се олюля и щеше да падне, ако не я беше подхванал.

— Съжалявам — прошепна. — Май прекалих.

Некхбет поклати глава и бавно отвори очи.

— Всичко е наред. Имаш нужда от сила.

— Ако не направите нещо, скоро и двамата ще умрете — подкани ги Донхад.

Некхбет първа се освободи от прегръдката на Носферату.

— Любов моя, трябва да сторим каквото ни казва. Това е единствената ни възможност. Трябва да освободим и другите.

Носферату се отдръпна неохотно назад. Сетне последва Донхад в съседното помещение, където нейният помощник вече отваряше вратата.

— А ти кой си? — попита го Носферату.

— Името ми няма да ти говори нищо — отвърна войникът, след като го изгледа. — Преди много време ме наричаха Гуалкмай. Носил съм и други имена, както и ще ги нося в бъдещето.

Донхад влезе първа в криптата и Носферату и Некхбет я последваха, а войникът остана отвън. Тук държаха близнаците — Вампир и Лилит. Обитаваха двата саркофага от около седемдесет години, доколкото можа да определи Носферату. Жената се надвеси последователно над пултовете на саркофазите и натисна съответните хексагони. Близнаците бяха пълни с въпроси, но Носферату ги сгълча да мълчат, докато им сваляше оковите. Последни освободи най-младите — Мосеги и Чатха, които бяха оковани тук само преди двайсет и шест години. Бяха общо шестима на брой, по един за всеки от боговете.

Веднага щом пусна на свобода и последните двама, странната жена на име Донхад се отправи към изхода.

— Оставям на вас да свършите онова, което е нужно.

Носферату протегна ръка да я спре.

— Разкажи ми още за боговете. Защо им трябва това? — той докосна клапата на шията си.

— Както вече ти казах, правят го за собствено удоволствие. За тях кръвта ви е еликсир. Предпочитат я пред чистата човешка кръв.

— И това е всичко? — Носферату се бе надявал, че кръвта му поне им помага да живеят по-дълго.

— Не ти ли харесваше храната, която ти даваха? — попита Донхад.

Носферату кимна.

— А нейната кръв — не ти ли допадна още повече? — Донхад посочи Некхбет.

— Допадна ми.

— В такъв случай разбираш.

— Ние съществуваме само за да им доставяме удоволствие? — попита Вампир, уловил под ръка своята сестра близначка Лилит.

— Да — отвърна лаконично Донхад, на която този разговор очевидно започваше да омръзва.

— Казано е, че боговете са безсмъртни.

Гуалкмай подаде глава от коридора.

— Трябва да побързаме.

— В известен смисъл — рече Донхад — те са такива.

— Значи и аз съм безсмъртен? — попита Носферату.

Донхад поклати глава.

— Не. Но ако продължаваш да пиеш човешка кръв и не позволяваш да точат твоята, можеш да живееш много-много дълго. Би могъл също да се затвориш в саркофага — тогава времето ще минава, без да оставя следи върху теб. Виждала съм го и преди — очите й се вторачиха някъде надалеч. — Те постъпиха по този начин с моя народ. Много отдавна.

— Откъде си? — поинтересува се Носферату.

Донхад поклати глава.

— Няма да разбереш. — Сетне посочи дъното на късия коридор. — Ако тръгнете наляво, ще намерите скрита врата, която извежда близо до Нил. Церемонията започва съвсем скоро, ще се проведе в подножието на Сфинкса. Изчакайте, докато се появят боговете, сетне ги последвайте към главния Път на Росту.

— Но… — Носферату искаше да узнае още много неща, ала Донхад си тръгна, следвана от помощника си.

Останалите петима го гледаха очаквателно.

— Последвайте ме — нареди им.

Петдесет жреци се бяха проснали пред масивните лапи на Черния сфинкс, припявайки на чуждоземен език молитвите, останали им в наследство от техните предци в Атлантида.

— „Служим вярно заради обещанието за вечен живот, с който ще ни дари Граалът. Служим вярно заради обещанието да узнаем великата истина. Служим вярно, както бащите ни и както бащите на нашите бащи, още от първия ден на царството на боговете, което ни извади от мрака. Служим вярно, защото това е най-голямата добродетел.“

Напевите им отекваха в стените, заобикалящи от всички страни гладкото тяло на Черния сфинкс. До статуята, разположена на седемдесет метра под нивото на платото, се стигаше по издълбани в каменните стени стъпала. Точно под гърдите на чудовището и между лапите му, тъмнееше вход, през който се проникваше в свещените Пътища. Там можеха да влизат само избрани жреци.

Скрити в сенките в единия край на вдлъбнатината, в която лежеше Сфинксът, се спотайваха шест фигури — Носферату и петимата му другари. В ръцете си стискаха кинжалите, които им бе оставила непознатата. Наблюдаваха с трескави погледи церемонията на лятното слънцестоене — жреците благодаряха на боговете за богатата реколта и напоителните води на Нил. Шестимата чакаха търпеливо, защото наградата, която им бе обещана, надминаваше и най-смелите им мечти — същата, заради която служеха вярно поколения жреци. Вечният живот. Бяха напуснали Пътищата на Росту недалеч от коритото на реката и се бяха промъкнали дотук под прикритието на тъмнината.

— Ще дойдат ли боговете? — промърмори по-скоро на себе си Носферату.

— Изида и Озирис идват всяка година, за да дадат благословията си — прошепна в отговор Вампир. — Виждал съм ги на същата тази церемония, преди да ме свалят долу при сестра ми.

Изида и Озирис бяха двамата главни богове. Имаше още четирима аирлианци — Хор, Амон, Хонсу и Себек, — но те се появяваха по-рядко. Много години бяха изминали откакто и шестимата се бяха събрали заедно на повърхността. През всичкото това време обаче те не пропускаха да посещават редовно Носферату и събратята му по съдба. Майката на Носферату му бе признала, че е син на Хор, и той бе склонен да й вярва, защото само този бог не идваше да пие от кръвта му. По същия начин и бащата на Некхбет никога не навестяваше нейния саркофаг.

Песента секна, когато в тъмния отвор се показаха две фигури. Бяха високи и слаби, с неестествени пропорции. Съдейки по формите им, бяха мъж и жена, но веднага щом отметнаха качулките си, стана ясно, че не са човеци. Червени, издължени като при котките очи се вторачиха в коленичилите жреци. Снежнобялата им кожа блестеше на сиянието на факлите. Издължените им уши се спускаха почти до раменете. А когато мъжът вдигна ръка за поздрав, изпод ръкава на наметката му се подадоха шест пръста, украсени с големи, сияещи пръстени.

Носферату ги познаваше добре от безбройните пъти, когато бяха слизали в криптата, за да се хранят от него и Некхбет. Бяха Изида и Озирис, върховните божества на Египет, които управляваха изпод земята вече близо две хиляди години. Под тяхно владичество Египет се бе превърнал в процъфтяваща страна, разширявайки границите си надолу по поречието на Нил, на изток и на запад — до границите на пустинята. Беше се превърнал в люлка на цивилизацията, в място, където оцелелите от Атлантида бяха построили своя нов дом. Отвъд границите на техните владения хората водеха жалкото съществуване на животни, така поне твърдяха жреците.

Скрит от погледите на Носферату и събратята му, от жреците и боговете, край Сфинкса се спотайваше и още един човек, за когото никой не подозираше. Казваше се Хаджилил и бе загърнат в сиво наметало, което се сливаше с цвета на камъка на скалната цепнатина, в която се криеше. Той виждаше добре както двамата богове Озирис и Изида, така и шестимата, които ги дебнеха от другата страна. Лежеше неподвижно като скалата, приютила го в утробата си, и очакваше с безмерно търпение какво ще последва. Хаджилил беше един от уаджетите, Наблюдател, петдесет и вторият от неговия род, заклел се да пази платото Гиза и боговете още в онези далечни времена, когато бяха пристигнали тук от Атлантида.

Жреците се надигнаха бавно и заотстъпваха назад, към каменния храм близо до Нил, но Наблюдателят остана на мястото си, вперил очи в групата на шестимата. Само един от жреците остана на откритата площадка пред Черния сфинкс, изчаквайки другите да напуснат района. В мига, когато се извърна, за да последва Изида и Озирис във вътрешността на Сфинкса, шестимата се размърдаха, водени от Носферату.

Жрецът тъкмо посягаше към окачения на шията му медальон, с чиято помощ щеше да затвори вратата, когато Носферату се нахвърли върху него, с вдигнат за удар нож. Върхът на кинжала се заби в гърлото на свещенослужителя и Носферату завъртя рязко дръжката, за да пререже шийната артерия и да му попречи да нададе предупредителен вик.

Кръвта на все още дишащия жрец опръска лицето и дрехите на Носферату. Езикът му се стрелна навън, опитвайки вкуса й. Той премигна и се ококори, усещайки прилив на енергия. Наведе се напред с отворена уста и започна да пие жадно бликащата от раната кръв, докато жрецът издъхна. Кръвта на току-що убит човек се оказа далеч по-вкусна от онази, която му носеха в купа, но и тя не можеше да се сравни с кръвта на Некхбет.

Носферату смъкна медальона от шията на жреца. Върху едната му страна бе гравирано изображение на око в триъгълник. Той навлезе предпазливо в тунела, а останалите го последваха, като прекрачиха трупа на свещенослужителя.

А зад тях, като невидима сянка, се движеше Наблюдателят.

Босите крака на Носферату не издаваха почти никакъв звук, докато напредваше пъргаво в тунела. Чувстваше в тялото си сила, каквато не бе имал никога досега. Зърна малко по-напред високите фигури на Изида и Озирис и спря да си поеме дъх. Огледа се през рамо. Некхбет бе на две крачки зад него, тя се пресегна и го докосна леко по рамото. Допирът й му придаде нова увереност. Ако тази нощ успеят, ще бъдат заедно цяла вечност.

Носферату изчака да ги застигнат и другите и поднови преследването. Пред тях се дочу стържене и тропот, което му подсказваше, че боговете са отворили някоя тайна врата. В подземията тук вратите бяха така изкусно замаскирани, че по нищо не се отличаваха от стените.

Той се втурна към завоя на тунела. В другия край, на двайсетина стъпки от него, от тавана се спускаше каменна преграда. Носферату бе готов за това. Той се хвърли към стесняващия се отвор в стената, стиснал в ръка черния кинжал, който му бе дала странната жена. Пъхна го в процепа, обърнат с острието нагоре. Долният край на плочата опря във върха, тя потрепери за миг, сетне спря своето движение.

Носферату въздъхна облекчено. Надникна през процепа и забеляза сенките на Изида и Озирис на лявата стена. Миг по-късно те изчезнаха. Хвърли поглед през рамо. Некхбет вече бе до него, останалите се бяха скупчили зад нея.

Носферату знаеше, че не бива да губи нито секунда. Без да се двоуми, той се пъхна отдолу и се озова в леговището на боговете. Изправи се и се огледа. Отпред, зад завоя на тунела, мъждукаше светлина, която обясняваше трепкащите сенки преди малко. Единственият звук, който се чуваше, бе от влаченето на наметалото на Некхбет по пода, докато тя се промушваше след него. Изчака една минута, докато очите му привикнат със сумрака и докато останалите се прехвърлят при тях. После тръгна по коридора, вдигнал кинжала пред себе си. Опря гръб в лявата стена и надникна предпазливо зад ъгъла. Стената бе идеално шлифована, дело не на хора, а на богове.

Жреците твърдяха, че боговете са построили Пътищата на Росту още в самото начало, след пристигането си отвъд Средното море. И че има шест дуата (подземни камери), където боговете живеят и държат тайните си източници на сила. Говореше се, че там били скрити невероятни предмети от онази далечна епоха, когато само боговете са ходили по земята или са летели из небесата в своите овални златни колесници. Но сега боговете се криеха в подземия и управляваха с помощта на жреците, сякаш се бояха от нещо. От какво можеха да се страхуват самите богове? Имаше само едно обяснение — от други, по-могъщи богове. Като малък, той бе чувал разкази за кръвопролитна гражданска война, когато боговете се сражавали помежду си и когато била разрушена Атлантида. Това означаваше само едно — че боговете са уязвими.

Никой от шестимата не бе забелязал фигурата, която ги следваше безшумно. Наблюдателят се пъхна под преградата, но замръзна, когато в покрива на тунела се появи отвор. Прикрит под сивото наметало, той не сваляше облещени очи от онова, което се измъкна през тесния отвор и се насочи по коридора след шестимата нашественици.

Когато сви зад ъгъла, Носферату се сблъска с Озирис, Изида беше на няколко крачки пред него. Трудно беше да се определи кой от двамата бе по-изненадан, но Носферату реагира пръв. Замахна мигновено и заби кинжала до дръжката в гърдите на Озирис. Вложи цялата си сила и подкрепи с тежестта на тялото си удара.

Озирис го сграбчи за гърлото с шестопръстата си ръка, стисна го и го повдигна с нечовешка сила от пода. Носферату продължаваше да върти кинжала в раната, търсейки с острието сърцето. За миг червените очи на божеството се изцъклиха, сетне животът започна бавно да ги напуска и ръката му пусна гърлото на Носферату. Изида най-после се отърси от вцепенението си и се хвърли на помощ на своя другар, но бе пометена от другите петима нашественици, чиито кинжали се вдигаха и забиваха в тялото й със смъртоносна точност. Езиците на всички бяха изплезени и лочеха жадно кръвта на двете божества. Забравили всичко, нашествениците се бяха превърнали в кръвопиещи чудовища, натъкнали се на неочаквано пиршество. Чуваше се пукотът на разкъсвана плът и сухожилия. Дори изстиващият труп на Озирис не бе пожален от ножовете.

И в този момент зад тях се появи странното същество, което бе видял Хаджилил.

Само Носферату бе успял да запази ясно съзнание. Надигна се от трупа на Озирис тъкмо когато създанието се подаваше иззад ъгъла. Сияеща златиста сфера, висока около метър, снабдена с черни, заострени крака, които драскаха по каменния под. Мосеги стоеше най-отзад в групата и загина пръв — веднага щом лъскавата сфера се приближи към него. Два от металните крака, с остри като бръсначи ръбове, го пронизаха през гърдите и се показаха отзад. Сетне се кръстосаха за миг и тялото на Мосеги бе прерязано през средата, а останките му тупнаха на пода.

Бликнаха нови фонтани от кръв. Замириса на смърт. Носферату скочи на крака, вдигнал кинжала за удар, макар да се съмняваше, че оръжието може да му е от полза срещу металното чудовище.

Но колкото и да бе странно и необяснимо, чудовището замръзна неподвижно, тъкмо когато бе насочило остриетата на крайниците си към Некхбет. Внезапно блесна ярък сноп светлина и блъсна Чатха в гърдите, събаряйки я в несвяст на пода. Иззад ъгъла на коридора, зад металното чудовище, се появиха другите четирима богове, трима от тях въоръжени с дълги копия. Четвъртият държеше в ръце малка черна сфера, с чиято помощ управляваше чудовището. От върха на копието на Хор бликна нов сноп светлина и порази Лилит. Вампир протегна ръце към сестра си, но за малко и той да бъде повален от златистия лъч.

— Ела! — извика Носферату на Некхбет. Твърде късно, защото дойде нейният ред и тя също се строполи. Двамата с Вампир издърпаха тялото й назад, далеч от мястото на зловещото убийство. Двама от боговете спряха, за да огледат труповете, а другите двама продължиха преследването. Изведнъж пред краката на Носферату зейна кръгъл отвор и той едва не падна в него. От мрака се показа човешка ръка и го подкани да слезе. Вампир пръв се спусна в отвора без нито миг колебание.

— Насам! — извика някой отдолу, докато Носферату се двоумеше — нещо, за което щеше да съжалява през следващите няколко хиляди години. Хор и Амон се появиха с вдигнати за удар копия. Носферату се хвърли в отвора, дърпайки Некхбет със себе си, в мига, когато Хор метна своето копие. Острието прониза китката на Некхбет.

Носферату тупна долу, като се удари болезнено в пода, Претърколи се настрани и се свлече по наклонения страничен тунел, преди да осъзнае, че стиска само отсечената ръка на Некхбет.

— Насам! — подкани го същата фигура от мрака. До нея стоеше Вампир и също му махаше да побърза.

Носферату не помръдваше от мястото си, усещайки как късчето плът в ръката му изстива. Внезапно скочи на крака и протегна ръце нагоре, с идеята да се улови за ръба на отвора и да се покатери в коридора.

— Не! — просъска гласът. Вампир изтича и го хвана за ръцете.

Едва сега Носферату чу дрънкането на метал и стърженето на заострените крака и осъзна, че чудовището е тръгнало след тях.

— От тук — подкани го мъжът и Вампир го дръпна в същата посока. Носферату ги последва в един коридор, наполовина залят с мътна вода.

Зората завари Носферату и Вампир скрити на един от склоновете на платото Гиза, в компанията на странния непознат, който се бе представил като уаджет — дума, която на древния език означаваше око. Намираха се в южната част на падината с Черния сфинкс, сред купчина гигантски гранитни блокове, всеки от тях обозначен за съответното място в строежа на храма на Изида. След като се покатериха върху купчина от блокове и се скриха между два от тях, те извърнаха погледи към падината на Черния сфинкс. Още привечер към съседните села бяха разпратени глашатаи, за да наредят на населението да се събере в подножието на Сфинкса при изгрев слънце.

Носферату бе загърнал отсечената ръка на Некхбет в парче плат и я бе прибрал в малка торбичка на пояса си. За да се защити от ярката светлина на изгряващото слънце, бе омотал друго парче около челото си. Тримата с Вампир и уаджета бяха прекарали нощта в една колиба на брега на реката, близо до мястото, откъдето бяха напуснали Пътищата.

С наближаване на зората Носферату и Вампир започнаха да късат парчета от наметалата си и да ги увиват около оголените части на телата си, за да ги предпазят от слънцето.

Когато то най-сетне изгря, лъчите му озариха две X-образни подпори, върху които жреците бяха сковали платформа. Зад тях се виждаше един от черните саркофази с отворен похлупак. Цялата падина пред и около Сфинкса бе изпълнена с египтяни, които се струпваха така, че да могат да чуват гласовете на жреците. Всички гледаха в една и съща посока — към центъра на падината.

Докато оглеждаше тази, засега застинала, картина, Носферату неволно потрепери при мисълта какво може да е нейното предназначение. Беше преживял триста години затворничество и познаваше добре нравите на боговете. Всички техни идеи бяха извратени.

Вампир се обърна към уаджета.

— Каза ни само, че си уаджет, нищо повече. Как се казваш?

— Името ми е Хаджилил. — Беше дребен човечец с изгоряла и загрубяла от слънцето кожа. Носеше сиво наметало, плътно усукано около тялото му. Лицето му бе покрито със ситни бръчици.

— Какво е уаджет? — попита Вампир.

— Наблюдател.

— А какво е Наблюдател? — продължи да разпитва Вампир.

Хаджилил се почеса по брадата, докато обмисляше отговора си.

— Ние сме един много стар орден, създаден след унищожаването на Атлантида. Първите Наблюдатели са били бивши жреци на аирлианците. След като осъзнали, че са предадени, те се заклели да наблюдават двете враждуващи аирлиански фракции.

— Защо ни спаси? — намеси се Носферату.

— Заради Донхад. Опитвам се да подтиквам събитията в правилна посока, но винаги има неочаквани промени.

— Коя е тя?

— Не съм сигурен. Чух различни слухове. Тя и нейният помощник, войнът Гуалкмай, мразят боговете. Някои казват, че двамата крачат по земята още от времето, когато е съществувала Атлантида. Трудно ми е да го повярвам, защото са човеци или поне изглеждат като такива. Но пак според слуховете тъкмо те са предизвикали избухването на гражданската война между аирлианските богове, при която е унищожена Атлантида. — Хаджилил се усмихна сухо. — Какво ли не говорят хората. Ето защо е най-добре да се наблюдава и записва.

— Но ти ни спаси — не отстъпваше Носферату. Вампир се бе вторачил в Черния сфинкс, търсейки някъде там Лилит, но не изпускаше нито дума.

— Та, както казах — продължи Хаджилил, — опитвах се да възстановя равновесието. Но тя се намеси и реших, че е време и аз да се появя на сцената. Кой знае дали съм бил прав? Често се замислям върху този въпрос. Дали пък нейните действия не са част от предначертаното? Понякога си мисля, че не трябва само да наблюдавам, но и да помагам на такива като нея.

Носферату не разбираше за какво говори човекът до него. Измъчваше го въпросът какво са намислили да правят аирлианците богове със заловените им другари.

Хаджилил бръкна под наметалото и извади къса черна тръба, която допря до окото си.

— Какво е това? — полюбопитства Носферату.

— Имам го от Атлантида — обясни Хаджилил. — Аирлианците ги даваха на корабните капитани, които плаваха из океана.

Подаде прибора на Носферату, който го взе и го пъхна между гънките на усукания около главата му плат. Изненада се, че всичко изведнъж се приближи към него, и премигна, за да се увери, че не е станал жертва на илюзия. Отново опря тръбата в окото си и заразглежда околностите на Сфинкса. Можеше да види дори устните на жреците, които се молеха.

— Давали са ги на хората? — попита той.

Наблюдателят кимна.

— Дар от боговете. В старите времена, когато те управляваха открито.

Носферату имаше и други въпроси, но в този момент каменната врата между лапите на Черния сфинкс се отвори и отвътре излезе процесия от жреци, водещи завързаните пленници. Най-отпред бяха Чатха и Лилит, зад тях окованата във вериги Некхбет. С помощта на черната тръба Носферату видя, че пленниците са пребледнели — вероятно им бяха източили кръвта дотолкова, че да могат едва-едва да се държат на краката си. Отсечената китка на Некхбет бе увита в мръсен парцал.

Носферату понечи да се изправи, но Хаджилил го задържа.

— Безполезно е — прошепна. — Ще те покосят още преди да си се приближил.

— Какво ще правят? — попита Носферату, докато жреците тикаха пленниците нагоре към набързо скованата платформа.

— Гледай и ще видиш.

Вампир поиска прибора за наблюдение и Носферату му го отстъпи неохотно. Когато видя сестра си, окована и бледа като платно, Вампир изруга ядно.

При появата на четиримата богове из тълпата се разнесе шепот. Всички присъстващи, с изключение на жреците и пленниците, паднаха на колене. Боговете бяха загърнати в черни наметала и със спуснати напред качулки, за да не се виждат лицата им. Носферату едва сега осъзна, че целта на качулките не е да ги крият от погледите на хората, а от ярката слънчева светлина. Аирлианците се заизкачваха бавно към платформата.

Първият от четиримата се приближи към един от жреците и му кимна. Свещенослужителят подхвана на висок глас напев, който отекваше в далечния край на падината. После произнесе с ясен глас:

— Вижте цената на непокорството. Вижте цената на предателството. Вижте цената на неподчинението.

Жрецът млъкна и през това време Чатха и Лилит бяха избутани до двата дървени кръста. Скъсаха им дрехите и отдолу се показа бялата им кожа. След това ги разпънаха върху дървените греди, докато те въртяха уплашено глави и премигваха срещу ярката светлина на слънцето. Жреците се захванаха за работа. Извадиха кожени каиши, накиснаха ги във ведро с вода и започнаха да ги усукват около крайниците на нещастните жертви. Каишите бяха с широчина около три сантиметра, а разстоянието помежду им бе два сантиметра, през процепите се виждаше бялата им кожа. Жреците продължиха да работят методично, докато увиха в каиши ръцете до подмишниците и краката до слабините.

Когато приключиха, върховният жрец се провикна отново:

— Вижте цената на непокорството. Вижте цената на предателството. Вижте цената на неподчинението.

След това настъпи тишина.

— Какво мислят да правят? — попита Вампир.

— Не зная — вдигна рамене Хаджилил. Беше поискал прибора за наблюдение и надзърташе в него. — Никога досега не съм виждал нещо подобно.

Слънцето се издигаше зад гърбовете им и тъкмо бе озарило платформата със завързаните пленници. Носферату нагласи плата около очите си и втренчи поглед в Некхбет. Дори без наблюдателната тръба знаеше, че е на края на силите си. Беше изгубила твърде много кръв през последните няколко часа.

Изведнъж Чатха изстена и звукът се чу надалеч в сухия въздух. В началото Носферату не можеше да разбере какво е причинило болките й. Предполагаше, че е заради слънцето, с което не бяха привикнали нито кожата й, нито светлите й очи. Взе от Хаджилил наблюдателната тръба и погледна през нея. Едва сега забеляза, че пръстите на дясната ръка на Чатха треперят конвулсивно. Тя извика отново. Пръстите на лявата й ръка също се сгърчиха. Изведнъж Носферату разбра целия зловещ план на боговете и започна да ги проклина. С изсъхването си каишите се свиваха и притискаха плътта. Процесът на съхненето следваше този на навиването и вървеше от пръстите нагоре.

Носферату не се съмняваше, че това е най-ужасното и изобретателно мъчение, измисляно някога. Кръвта на жертвите се изтласкваше постепенно към вътрешността на телата им, запазвайки ги живи, за да могат да страдат от неописуеми болки в крайниците.

По това време виковете и на двете жертви вече отекваха надалеч. Телата им се тресяха и подскачаха.

— Трябва да направим нещо — заяви Вампир.

Носферату изпитваше същия порив, но знаеше, че Хаджилил е прав — нищо не можеше да се направи.

— Сестра ми — прошепна отчаяно Вампир. — Те ще си платят. И боговете, и хората. Ще си платят за това.

Той неочаквано скочи и се затича към Черния сфинкс. Носферату се хвърли след него и го застигна с няколко широки крачки. Успя да го прегърне през гърдите и го събори на земята. Вампир започна да се дърпа яростно, за да се освободи от хватката му. Борбата приключи, когато дотича Хаджилил и удари обезумелия Вампир по темето с плосък камък. После двамата издърпаха изпадналия в несвяст обратно до скривалището им. Носферату му завърза ръцете и краката и едва тогава насочи вниманието си към Черния сфинкс.

Изправен между разпънатите жертви, жрецът отново се провикна:

— Вижте цената на непокорството. Вижте цената на предателството. Вижте цената на неподчинението.

Изтезанията продължаваха, въпреки че гледката бе ужасяваща дори за най-закоравелите. Телата на двете жени се извиваха толкова силно, че гръбнаците им се блъскаха в дървените греди. Писъците им бяха непоносими. Костите на ръцете и краката им се строшиха със сух пукот. Хората се блъскаха напред, завладени от перверзно любопитство.

Чатха издъхна първа, около час след като каишите бяха прекъснали напълно циркулацията на кръв в крайниците й. Слънцето се бе издигнало високо горе, което означаваше, че бе прекарала пет часа в нескончаеми мъки. Лилит бе още жива, макар виковете й постепенно да отслабваха.

Какво щяха да правят с Некхбет? — чудеше се Носферату. Нямаше трети кръст.

Лилит вдигна неочаквано глава и се провикна с дрезгав глас:

— Братко мой! Ако ме чуваш, отмъсти за мен. — Последните й думи бяха прекъснати от болезнен стон и тя увисна безжизнено.

При звука на гласа й Вампир изведнъж дойде в съзнание и на лицето му се изписа огромна болка.

— Сестрице… — той се сгърчи напред и въжетата се впиха в китките му.

Един от боговете направи знак и жрецът се приближи послушно. След като чу нареждането, свещенослужителят се върна между двете тела.

— Има още двама като тези. Още двама, които измамиха боговете. Ако не се предадат, последната пленничка ще бъде наказана така, че да си спомнят за печалната й участ векове наред. — При тези думи жрецът посочи Некхбет.

Други двама жреци я сграбчиха за ръцете и я натикаха в отворения черен саркофаг. Преметнаха верига около кръста й и я оковаха за пода на саркофага. Един от боговете се надвеси над нея и постави металните пластини на ръцете и краката й. После посегна към конусовидната корона и я нагласи на главата. Когато надникна през тръбата, Носферату откри, че за короната са закачени метални жици, свързани със саркофага. След като приключи с това, богът отстъпи назад.

Повече от сто години Некхбет и Носферату бяха обитавали една и съща крипта и бяха споделяли обща съдба. Бяха разговаряли при всяка възможност. В началото си разказваха спомени, но после, когато те се изчерпаха, започнаха да си измислят нови светове, въображаеми места, където двамата ще бъдат заедно.

— Осъдена е на вечно бодърстване — обяви жрецът. — Затворена вътре, лишена от милостта да умре, неспособна да заспи, нито да помръдне дори. Ще присъства на всеки миг от вечността. Освен ако другите двама не се предадат.

Хаджилил положи ръка на рамото на Носферату.

— Ако се покажеш, сигурно си наясно, че и теб те очаква същото наказание. А нея ще я убият. Държат я жива само като примамка.

Носферату погледна през наблюдателната тръба, фокусирайки я върху лицето на Некхбет. Беше изживял сто самотни години, преди да я доведат. Това, на което я обричаха, бе по-страшно от всичко досега. Щяха да я запазят жива, разчитайки да го примамят при нея. Рано или късно планът им щеше да успее. Но не и сега. Не и когато те диктуват условията.

Търпение. Това бе единственото, на което го бяха научили боговете.

Некхбет изви бавно глава, докато очите й се втренчиха в неговите, сякаш знаеше, че се спотайва сред скалите. Тя се усмихна и поклати едва забележимо глава.

Двама жреци спуснаха похлупака на саркофага. Един от боговете се приближи към таблото и натисна с дългите си пръсти няколко знака. Въпреки че бе покрусен от своето безсилие, Носферату се помъчи да запомни последователността. Преди да се върне на мястото си, жрецът отново застана до един от боговете и изслуша указанията му.

— Чуйте това, предатели и убийци. Вие ще бъдете издирени и ви чака още по-страшна участ.

Появиха се въоръжени с копия войници, заобиколиха саркофага, който остана на върха на Черния сфинкс като фар, предназначен да привлича към себе си Носферату. Жрецът последва боговете надолу по стълбите към входа за Пътищата на Росту.

Вампир изви глава към Носферату.

— Никога няма да ти простя за това, което направи днес.

— Ако те бях оставил, сега щеше да си мъртъв.

— Предпочитам да умра, опитвайки се да я спася — рече Вампир.

Носферату не знаеше какво да отговори. Известно време те седяха мълчаливо в сянката на скалната цепнатина, подтиснати от онова, на което бяха станали свидетели.

Гласът на Хаджилил наруши тишината:

— Бихте могли да се върнете след време, когато нещата се променят. Но засега, ако питате мен, най-добре е да напуснете Египет и да отидете колкото се може по-далеч. — Той извади две големи кожени кесии и им ги подаде. — Вътре има злато. Тръгнете на изток през пустинята, докато стигнете Червено море. Там ще наемете лодка, която да ви откара на другия бряг.

— Не зная за него — Носферату кимна към Вампир, — но аз ще се върна.

— Няма да е скоро — поклати глава Хаджилил.

Носферату знаеше, че Наблюдателят е прав. Много вода щеше да изтече, преди да успее да си върне Некхбет.

— Можеш ли да ме отведеш в Пътищата тази вечер?

— Разбери, че е невъзможно да я спасиш — взря се в очите му Хаджилил. — Ще я пазят. Нали видя онова същество, което боговете използваха в Пътищата. Има и други като него.

— Зная това — отвърна Носферату. — Но би ли могъл да ме върнеш в криптата, където бях затворен? Сега е празна. Боговете няма да очакват, че ще се появя там.

— Но защо? — попита го намръщено Хаджилил.

— Щом трябва да чакам толкова дълго, искам да направя същото, което те сториха с нея. Ще ми е нужен черният саркофаг, за да прекарам известна част от времето в дълбок сън.

— Аз също — обади се Вампир. — Трябва да печелим време. Кълна се, че ще отмъстя за сестра си.

Хаджилил обмисли молбата им и кимна.

— Тази нощ. Но сега трябва да се скриете. Ще ви търсят навсякъде.

Носферату погледна към Черния сфинкс.

— Ще дойде ден, когато те вече няма да царстват. — Той се тупна по гърдите. — И тогава аз ще се върна за моята любима.

Вампир също гледаше към мястото, където бе издъхнала сестра му.

— Това е Третата епоха. Епохата на човека. — Той постави длан на гърдите си. — Някой ден ще настъпи нашата епоха. Четвъртата. Епохата на неживите.

2.

Червено море, 8000 г.пр.Хр.

Корабът бе изоставен на милостта на ветровете и Носферату не можеше да сдържи усмивката си, докато наблюдаваше как моряците се молят всяка сутрин на египетските богове, за да им помогнат да завършат безпрепятствено пътуването. Не вярваше, че аирлианските богове ще им помогнат, дори да имаха тази сила. Изглежда обаче молитвите бяха свършили работа, защото вятърът постепенно утихна и се обърна на юг. След два дни напуснаха Червено море и заплаваха из Аденския залив. След още три заобиколиха Сомалийския рог и навлязоха в Индийския океан, но продължаваха да следват африканския бряг.

Носферату прекарваше дните в черния саркофаг, който Хаджилил му бе помогнал да открадне от Пътищата на Росту. Бяха го положили в средата на кораба, а моряците сковаха навес и го покриха със слама. Носферату разгледа внимателно конусовидната корона, но засега реши да не я използва. Не знаеше как се задейства, но точно до нея имаше един сияещ пулт с хексагони. Надписите вътре бяха на старорунически — езика на боговете. Когато вечерта след жертвоприношението тримата слязоха в подземието, откриха пустите крипти. Само саркофазите бяха там — оказаха се изненадващо леки за размерите си. Хаджилил им бе дал сиви наметала, които според него щяха да ги прикрият от металния паяк, но съществото така и не се появи. Носферату предполагаше, че никой не е очаквал да се върнат на това място.

Двамата с Вампир се разделиха мълчаливо пред колибата на Наблюдателя на брега на Нил. Вампир потъна в мрака, поемайки на север, по западния бряг на могъщата река, докато Носферату се качи на един сал и се прехвърли на другия бряг. Носферату знаеше, че Вампир е изпълнен с гняв и омраза към онези, които му бяха причинили толкова много зло, и можеше да си представи какво очаква тях и хората, които им бяха помогнали — стига да му се удадеше възможност. Не беше изключено в сляпата си ненавист да допусне грешка и да бъде заловен от аирлианците. Тогава сигурно щяха да го убият, както постъпиха със сестра му.

На другия бряг на Нил Носферату намери неколцина камилари, с чиято помощ скова носилка за саркофага. После малкият керван потегли към Червено море. Пустинните хора — бедуините, които бяха приели да го откарат, не зададоха никакви въпроси, нито възразиха, когато настоя да пътуват само нощем. Когато най-сетне стигнаха брега, приеха златото, което Носферату им предложи, и изчезнаха в пустинята. Малко след това Носферату нае неголям кораб. Екипажът се прекланяше пред египетските богове поради липса на други, но принадлежеше към едно африканско племе, което не бе чувало нито за аирлианците, нито за техните помощници — жреците.

Носферату често си спомняше за Некхбет и за последния път, когато я бе зърнал. Тя му се бе усмихнала и бе поклатила глава. Жреците казаха, че ще я оставят будна вътре в саркофага. Знаеше, че докато боговете се разпореждат в Египет, няма никакъв шанс да я спаси. Бяха положили саркофага й на върха на Черния сфинкс, за да може примамката да се вижда отдалеч, но и да бъде лесна за охраняване. Не знаеше колко ще я държат там и дали ще я свалят под земята. Не му оставаше друго, освен да чака. Дори Наблюдателят Хаджилил бе уверен, че все някога ще настъпи промяна. А когато това стане, Носферату ще се върне и ще я спаси. Стига да успее да оцелее дотогава.

На третия ден от плаването забелязаха един златист диск да се носи ниско над пясъците на западния бряг. Моряците се хвърлиха на палубата и започнаха да се молят гръмогласно. Носферату знаеше, че аирлианците търсят него и Вампир. Скри се в саркофага, докато дискът кръжеше над тях.

Още два пъти през следващата седмица виждаха диска в далечината и всеки път Носферату пропълзяваше в саркофага.

Нощем се разхождаше по палубата, прекрачвайки телата на спящите моряци. Всяка вечер акостираха край брега, но Носферату рядко рискуваше да слиза на сушата. Гладът му растеше и той знаеше, че удаде ли му се възможност, няма да се сдържи и ще го задоволи.

Уби за първи път около месец и половина от началото на морското пътешествие, когато вече не можеше да потиска глада си и бе започнал да се страхува, че ще се нахвърли върху някого от моряците. Бяха слезли на сушата да попълнят запасите си от прясна вода от една река, разположена малко по-навътре, и вече се връщаха по здрач, когато някакви странни звуци привлякоха вниманието им. Носферату остана очарован от тях — бяха като песента на сирена, примамваща жертвата си в тъмнината.

Същата нощ той напусна кораба и навлезе навътре в сушата. Джунглата го погълна в непрогледния си мрак. Той обаче виждаше чудесно в тъмнината, тъй като бе наследил от аирлианците способността да улавя и най-слабите източници на светлина. По същата причина зениците му не можеха да понасят преките слънчеви лъчи, а кожата му страдаше от тях.

Придвижваше се из джунглата, сякаш винаги бе живял в нея. Очите му възприемаха всички цветове на дъгата и той се любуваше на пищната й красота. Тук гъмжеше от живот и Носферату го усещаше с цялото си същество.

Наскоро бе научил, че притежава и други способности освен великолепното си нощно зрение, също наследени с аирлианските гени. Можеше да тича с бързината на елен, нещо, което откри, когато пресичаше един малък ручей. Няколко дребни животни се подплашиха и той застигна без усилие едно от тях. Узна също така, че може да подскача на височина до пет-шест метра, до някои от по-горните клони на дърветата. С голи ръце успя да прекърши един клон с дебелина двайсетина сантиметра. А когато една треска се заби в дланта му, той забеляза с изненада, че раната заздравя за един час.

Увлечен от възможността да открива способностите на своето тяло, едва не забрави глада си. След около час, през който вървеше по един от бреговете на ручея, стигна до поляна, където бяха построени десетина колиби, заобиколени от бодлива ограда, в която имаше само един отвор, закрит от грубо скована дървена врата. Носферату застина неподвижно, озъртайки се наоколо, докато засече някакво движение. Младо момче, с кожа, тъмна като нощта, и копие в ръка, обикаляше бавно от вътрешната страна на оградата, надзъртайки от време на време навън. При мисълта за кръвта, която струеше из жилите му, Носферату почувства, че гладът му расте. Кръвта, с която жреците го хранеха в подземията, бе винаги студена и гъста, взета най-малко час или два по-рано. Но прясната кръв, бликаща от току-що отворена рана, бе нещо друго.

Носферату изчака, докато момчето стигна отсрещната страна, и прескочи без усилие бодливата ограда. Притаи се, скрит в сенките, докато момчето се приближаваше. Когато бе на няколко крачки от него, Носферату се метна и го повали, като притисна с една ръка устата, а с другата изтръгна копието от ръцете му. Зъбите му се впиха в кожата на шията. Почти веднага бе възнаграден с бликналата в устата му прясна и топла кръв, която удесетори силите му. Момчето се съпротивляваше отчаяно, но усилията му бяха напразни.

През пелената от наслада Носферату дочу кучешки лай, но нямаше сила на света, която да го отдели от този живителен фонтан, който следваше пулсациите на младежкото сърце. Вдигна очи едва когато чу силни викове. Беше заобиколен от десетина войници с копия. Те отстъпиха ужасено назад, когато видяха окървавеното му лице. Блестящите му очи и бледата кожа му придаваха вид на демон. Носферату се разсмя, вдигна потръпващото тяло и го запокити към тях. Хората отскочиха уплашено назад, а той се прехвърли през оградата и изчезна в джунглата, преди да успеят да го нападнат.

На зазоряване Носферату вече бе на кораба, като преди това се изкъпа в морето.

Втория път гладът му се пробуди след около месец. По това време вече бяха слезли далеч на юг покрай бреговете на Африка, бяха подминали две покрити със сняг планини, а джунглата бе сменена с открити равнини. Все по-често моряците мърмореха, че е време да обръщат назад, но той настояваше да продължат, като подкрепяше доводите си с още злато — всеки от тях вече притежаваше по едно малко състояние.

Тъй като бреговете, край които плаваха, бяха безлюдни, следващата жертва на Носферату бе един от моряците. Нещастникът бе нападнат през нощта, Носферату го зашемети, а сетне го свали на брега, където му изпи кръвта и скри трупа. На сутринта другарите му изпаднаха в паника. Носферату не каза нищо, само посочи с пръст на юг, след което се прибра в саркофага и се затвори, защото подозираше, че са намислили да го убият и да му вземат златото. Изчезналият бе сред най-настойчивите поддръжници на идеята да се връщат и другите моряци решиха, че може да е напуснал кораба и да е тръгнал обратно.

След още две седмици заобиколиха един брулен от ветрове и бури нос и поеха на север. Носферату осъзна, че се намират от другата страна на континента, на който бе разположен Египет. Дали бе достатъчно далеч от аирлианците?

Не след дълго уби и втори член от екипажа. Останалите четирима бяха завладени от ужас и суеверие. Целия ден се криха на кърмата, където си шушукаха, докато корабът се носеше на север. Бреговете тук бяха негостоприемни, а страната — планинска, насечена от клисури и лишена от растителност. Запасите им от вода и храна бяха на привършване. Носферату усещаше, че скоро вече няма да може да издържа без кръв. Същата нощ взе третата жертва и след като източи колкото можа от кръвта, хвърли тялото зад борда. Акулите веднага се погрижиха за останките.

Утолил жаждата си, той се прибра в саркофага и както винаги залости отвътре похлупака. Постепенно се унесе в дрямка, сънува Некхбет и някакви неясни кошмарни видения.

Събуди се, когато главата му се удари в капака на саркофага. Все още сънен и объркан, разпери ръце, за да се опре на стените. Саркофагът се претърколи на една страна, спря за миг, сетне се претърколи на обратната. Продължи да се люшка.

Изведнъж Носферату осъзна какво се е случило. Бяха го хвърлили зад борда. Завладян от паника, той започна да вика и ругае. Беше разчитал на техния страх, но се оказа, че е сгрешил. Даваше си сметка, че ако отвори капака, водата ще нахлуе вътре и ще го потопи, а останалото ще свършат акулите.

Не му оставаше друго, освен да чака.

Беше далеч по-лошо от времето, когато го държаха затворен в саркофага в недрата на платото Гиза. Тогава поне знаеше, че веднъж в месеца ще отворят, за да го нахранят, и тогава ще види Некхбет. А сега бе затворен, без надежда да получи храна, с топящи се сили, изтощен от борбата да се справи с постоянното люшкане.

През следващите няколко часа саркофагът неведнъж се преобръщаше наопаки. От време на време вълните поутихваха и той предполагаше, че е излязъл извън зоната на бурята. В тези моменти заспиваше от изтощение, но неизменно се събуждаше от поредното люшкане.

Нито веднъж не се поддаде на отчаянието. Както и на изкушението да отвори капака и да приключи с мъките си.

Преследваше го образът на Некхбет, каквато бе последния път, когато я видя. Можеше да понесе хиляда подобни бури, само и само да я спаси от участта, на която я бяха обрекли.

Носферату се пробуди стреснато, когато отново бе запокитен към стената на саркофага. Подпря се с ръце и крака, готов да издържи поредната серия от люшкания, но цареше мъртвешко спокойствие. Не смееше дори да си поеме дъх. Абсолютна неподвижност. Почти бе забравил какво е да си в пълен покой.

Вдиша дълбоко, пренебрегвайки вонята, с която тялото му бе изпълнило саркофага, и посегна към ключалката. Похлупакът се отмести встрани и в същия миг през отвора нахлу вода. Завладя го паника, но потокът секна почти веднага. Нов плясък и нов прилив на вода. Почти бе готов да затвори похлупака, но осъзна, че и този път саркофагът не се бе раздвижил. Навън бе нощ. През отвора се виждаха блещукащи звезди.

Носферату изтика похлупака докрай и седна.

Саркофагът бе заседнал върху каменист, блъскан от прибоя бряг. Над него се издигаха високи и стръмни скали. Той се измъкна и стъпи на солидна земя — за първи път от месец насам. Огледа се. Нямаше и следа от растителност, само голи, негостоприемни скали. Никакви признаци на живот, нямаше дори птици в небето.

Носферату погледна към скалите. Над горния им ръб се виждаше слабо сияние — наближаваше зазоряване. Събра последните си сили, издърпа саркофага по камъните и го загнезди в една цепнатина. Натрупа отпред камъни, за да го замаскира откъм океана. След това постави ръце върху пулта и се опита да повтори кода, който боговете бяха въвели в саркофага на Некхбет. Когато привърши с разтреперани ръце, пултът неочаквано блесна. Той пропълзя вътре, постави металните пластини на ръцете и краката си и накрая пъхна глава в короната.

Тъкмо бе приключил, когато в съзнанието му се спусна пелена от мрак.

Платото Гиза, 8000 г.пр.Хр.

С едно бързо движение на кинжала Вампир преряза гърлото на войника. Сграбчи изненаданата си жертва и опря устни в зейналата рана, от която бликаше кръв. Това бе третият войник, когото убиваше от много нощи насам. Не беше чак толкова жаден за кръв, но те бяха египтяни, слуги на боговете и това бе неговото отмъщение.

Вампир бе отказал, когато Носферату му предложи да отплават на юг и там да изчакат по-благоприятен момент. Не можеше да чака. Нуждаеше се от кръв и мъст и смяташе да остане колкото се може повече в Египет.

И трите жертви бяха напуснали укреплението и бяха слезли до близкото село, търсейки вино и жени. Той захвърли тялото на последната жертва от края на пристана в тъмните води на Нил. Не се съмняваше, че изчезването на двама от войниците вече е породило безпокойство сред останалите, третата жертва неминуемо щеше да предизвика някаква реакция.

Трима войници от армията на цяла империя. Дребно отмъщение наистина, мислеше си Вампир, докато крачеше към малката лодка под пристана, в която бе скрил своя саркофаг. В душата му зееше празнина, която цялата кръв на света не можеше да запълни — мъката по Лилит. Двамата бяха неразделни още от майчината утроба. Като деца играеха заедно на брега на Нил, без да подозират каква съдба ги очаква.

Малко след като двамата близнаци достигнаха зрелост, жреците ги отведоха в подземията и ги затвориха в криптата. Но дори тогава двамата пак бяха близо един до друг. Едва когато Лилит издъхна на кръста, той почувства как невидимата връзка в душата му се къса. Сякаш двамата заедно създаваха една пълноценна и уравновесена личност — Лилит даряваше светлината, а той — мрака.

Откъм крепостта долетя протяжният вой на рог. Вампир вдигна глава и забеляза група войници с факли, които се спускаха към селото. Бяха твърде много, за да се бие с тях.

От реката се чу плясък на весла. Той извърна глава и забеляза една лодка, която се спускаше по течението. Мъж, увит с черно наметало, стоеше изправен на носа и гледаше към него. Осем войници с готови за стрелба лъкове се бяха подредили вътре в лодката, стрелите им бяха насочени към Вампир. Други четирима гребяха, обръщайки лодката към него.

Вампир отстъпи назад, когато носът на лодката се блъсна в борда на неговата и двама от войниците се наведоха да ги завържат една за друга. Мъжът с наметалото се прехвърли на неговата лодка. Вампир извади кинжала. Непознатият оголи закривен меч, чието острие проблесна в мрака, но не понечи да нападне, нито стрелците пускаха стрелите.

— Кой си ти? — попита Вампир.

— Аз съм Сянка на тези, които мразиш. Сянката на Аспасия.

Вампир стисна още по-силно дръжката на кинжала.

— Какво е да си сянка?

Мъжът отметна назад качулката. Имаше слабо, бледо лице и черни очи. С другата ръка посочи главата си.

— Нося спомените на Аспасия, бога на боговете. — Той се разсмя. — Или поне на една част от така наречените богове. Аз съм негова Сянка. Получих съобщение от Стража, че имало размирици в Пътищата на Росту, и мисля, че попаднах право при източника на тези размирици. От известно време те търся. — Той вдигна глава и погледна към хълма. — Но… успели сте да убиете Изида и Озирис?

Вампир изпъна рамене.

— Да. — Очакваше всеки миг да се нахвърлят върху него, но Сянката на Аспасия потъна в мълчалив размисъл.

— Интересно — промърмори накрая. — Двама от шестимата, които се криеха в Пътищата, са мъртви. Кой ги караше да се правят на богове? Дано сега си научат урока.

— А ти какво целиш? — попита го Вампир.

— Аз ли? Моята задача е да пазя мира, докато боговете спят. И да спечеля победа за моята страна, ако ми се удаде такава възможност. — Сянката на Аспасия сви рамене. — Аз съм резерва, копие на оригинала. И все пак положението ми е по-добро от твоето.

Сянката на Аспасия заби острието на меча в борда, подпря се на дръжката и огледа Вампир замислено. Лъконосците обаче продължаваха да го държат на прицел.

Вампир чуваше гласовете на войниците, които претърсваха брега, но Сянката на Аспасия не изглеждаше обезпокоен от близостта им.

— Ти си само пешка върху дъската — произнесе внезапно. — Виждам, че те изгаря омраза. Усещам я. Интересно… — Той посочи нагоре по реката, където се намираше Средно море. — Върви. Отнеси омразата си далеч от тук. Подхранвай я. Ще дойде време, когато боговете вече няма да се разпореждат в Египет. — Сетне се наклони напред и едва тогава забеляза черния саркофаг. — Както знаеш, можеш да спиш много дълго време, без да сънуваш. Съветвам те да идеш някъде далеч и там да прекараш известно време в сън. Когато се събудиш, светът вече няма да е същият.

— Но как да го направя? — поинтересува се Вампир.

Сянката на Аспасия се наведе над саркофага и натисна няколко от знаците върху пулта.

— Как мога да съм сигурен, че няма да ме убиеш? — попита го Вампир. — Или да ме приспиш навеки?

— Не можеш — призна Сянката на Аспасия. — Но аирлианците действат много бавно. Ако наистина искаш да си отмъстиш, ще трябва да чакаш дълго време. Промяната ще дойде, но няма да е скоро. Дълбокият сън е един от начините да „ускориш“ този процес. Освен това ще запазиш тялото си младо.

— Защо искаш да ми помогнеш? — зададе следващия си въпрос Вампир, все още стиснал в ръка дръжката на кинжала.

— Това е игра — отвърна Сянката на Аспасия. — Както вече ти казах, ти си само пешка върху дъската. Правиш нещата по-интересни. Може да нося в себе си спомените на Аспасия, но съм друг човек и целите ми са различни от неговите.

— И каква е твоята цел?

— Не ти е работа да знаеш. — Сянката на Аспасия махна с ръка. — Чака те цял един необятен свят. Вземи си омразата и иди да го изучаваш. Направи го по-интересно място. Пак ще се срещнем.

С тези думи Сянката на Аспасия прибра меча и се върна обратно на лодката. Вампир погледна към стрелците — те все още го държаха на мушка. Той се наведе бавно, развърза въжето и оттласна лодката си от пристана. Водите на Нил го повлякоха и той се понесе към Средно море.

3.

Брегът на скелетите, 1450 г.пр.Хр.

Некхбет беше мъртва. Носферату изкрещя и викът му отекна в металния похлупак, за да го блъсне отново в лицето. Тя беше само скелет, проснат вътре в саркофага, с отдавна проядена от времето плът. Червената й коса бе прилепнала върху оголения череп, очите й бяха изсъхнали и сбръчкани в зеещите орбити. Завладян от паника, неспособен да се пребори с клаустрофобията, той размаха отчаяно ръце.

Сън. Кошмар.

Опита се да овладее мислите и чувствата си. Посегна към ключалката и извика отново, този път от болка, когато през процепа нахлу ярка светлина. Замижа и слепешката избута похлупака настрани. Изчака, докато се разсеят ярките кръгове пред очите му. През това време изследваше тялото си. Беше слаб, неимоверно слаб. Прокара пръсти по гърдите си и установи, че ребрата му изпъкват. Нуждаеше се от храна — отчаяно.

Смъкна короната от главата си и металните пластини от ръцете и краката. Посегна към похлупака и го върна на мястото му, като остави съвсем малка цепнатина. Благословен мрак. Нямаше сили дори да отвори капака докрай. Избута го колкото да се измъкне навън и се просна върху каменистия бряг. Полежа няколко минути да си поеме дъх. Камъчетата бяха приятно топли.

Безлюдната местност, в която бе скрил саркофага, досега бе негово предимство, но сега щеше да е недостатък. Носферату се огледа. Освен една самотна птица, която кръжеше в небето, не се виждаха никакви други признаци на живот. Знаеше, че няма да му стигнат силите да се изкатери по скалите, а и се съмняваше да открие нещо интересно зад тях.

Излегнат по гръб върху каменистия бряг, той зарея поглед в небето. Така ли ще свърши всичко? Прокле се, задето не бе обмислил по-внимателно нещата, преди да влезе в саркофага. Но какво можеше да промени тогава? Колко ли дълго бе спал? Доколкото си спомняше — и доколкото успя да разчете руническите знаци, — бе нагласил устройството за 650 години. Струваше му се, че това ще е предостатъчен период да приключи господството на аирлианците в Египет.

Внезапно улови някакъв мирис и ноздрите му трепнаха. Миришеше на кръв, но не на човешка. Не приличаше на нищо, което бе подушвал досега. Завъртя бавно глава, опитвайки се да определи посоката, от която идваше миризмата.

Откъм морето.

Носферату се намръщи. Кръв във водата? Той изпълзя до брега. Една студена вълна го блъсна в лицето, но той продължи, докато заплува в океана. Вдигна глава и отново подуши. Определено миришеше на кръв. Беше вече близо.

Зарита отчаяно с крака, изтласквайки се напред. Глътна малко вода, този път усети вкус на кръв и в устата си. Приближаваше се.

Извика уплашено, когато нещо се отърка отдолу в него. Погледна и видя издължен сивкав силует. Една гръбна перка разпори водата близо до него. Акула. Те също бяха подушили кръвта. Или може би те я бяха пролели? Беше съвсем близо до източника. Цялото му тяло го усещаше.

Нещо го удари отляво и той понечи инстинктивно да се отдръпне, но после осъзна, че тялото не помръдваше. Приближи се. Беше делфин с разпорен корем. И тогава чу и почувства какво го заобикаля — треската на изгладнелите акули, които разкъсваха трупа на делфина. И писъците на останалите делфини, които отбиваха атаките на акулите, опитвайки се да защитят малките си.

Без да обръща внимание на обкръжилите го гладни морски чудовища, Носферату се вкопчи в разкъсания труп. Заби разтреперани пръсти в податливата плът и намери една вена. Кръвта шурна право в устата му и той започна да я поглъща жадно.

Нещо го удари в крака, но той не се отмести и продължи да се храни. Усещаше как с всяка глътка силите му се възстановяват. Когато червеният фонтан секна, той пусна разръфания труп, оставяйки на акулите да го довършат. Зърна друг току-що убит делфин, доплува до него и повтори процедурата. Направи го общо четири пъти и след всяко хранене се чувстваше все по-силен.

Акулите не му пречеха, вероятно долавяйки инстинктивно, че и той като тях е ловец, надарен с първична сила и склонност да убива и да търси кръв. А може би усещаха, че е по-силен от тях и ще е най-добре да го избягват.

Носферату се обърна към брега. Стомахът му бе пълен с кръв от делфините. Чувстваше се укрепнал, но му се гадеше. Доплува до брега и се изправи, като се олюляваше. Течението тук вървеше на север. Обърна се и закрачи на юг, към мястото, където бе оставил саркофага.

Изведнъж падна на колене и повърна смес от кръв и морска вода. Виеше му се свят, усещаше мъчителни конвулсии в стомаха. Едва сега осъзна, че се нуждае само от човешка кръв. Беше се подкрепил, но нямаше да оцелее дълго.

Стигна до саркофага и пропълзя вътре. Все още му се гадеше. Беше изпил толкова много кръв, а бе спечелил толкова малко.

Следващия ден прекара в саркофага, обмисляйки плановете си. Излезе надвечер и се изкатери до върха на крайбрежните скали. Когато погледна към сушата, откри, че го заобикаля все същата безжизнена, скалиста пустиня. Съмняваше се, че ще намери човешко същество на стотина мили наоколо. Дали да рискува да пресече пустошта, докато открие хора? След като съзерцава известно време окаяния пейзаж, Носферату се обърна към океана. Докъдето му стигаше погледът, виждаше само пусти, негостоприемни брегове.

Вече не се съмняваше, че единственият път минава по море. Там поне можеше да намери храна.

Отново се извърна към сушата и се загледа на север, сякаш някакъв невидим фар привличаше вниманието му в тази посока. Знаеше, че там някъде е разположен Египет. Там го чакаше Некхбет. Не беше достатъчно само да оцелее. Трябваше да събере достатъчно сили, за да може да пропътува разстоянието до там. Тази нощ прекара на скалите, но малко преди зазоряване се спусна долу и се скри в саркофага.

На следващата вечер отново се изкатери горе и се зае да наблюдава океана. Повтори го три поредни нощи.

Търпението му бе възнаградено четвъртата нощ. Малко след смрачаване, тъкмо когато се бе изкатерил на скалите, той зърна светеща точица на хоризонта на север. Веднага разбра какво е — фенер на кораб, акостирал някъде там, за да прекара нощта. Носферату се отправи в тази посока, като се придвижваше по скалите.

Отне му четири часа да стигне източника на светлина. Дървена рибарска гемия бе изтеглена върху пясъчния бряг и на мачтата й блещукаше самотен фенер. Полегнала на една страна, тя бе дълга пет-шест метра, без надстройки, с по едно голямо гребло от всяка страна на корпуса. Носферату преброи трима души екипаж, двама спяха на носа, а третият бе на вахта при фенера.

Той заобиколи от юг, докато се отдалечи на около двеста метра. Спусна се на плажната ивица и обмисли плана си. Сърцето му туптеше, не толкова от усилието, колкото от близостта на жадуваната човешка кръв. Подушваше съвсем ясно мириса на хора. Запълзя към гемията, но спря, когато вахтеният събуди един от спящите.

Двамата си смениха местата и измореният наблюдател се загърна в наметалото. Неговата смяна подпря сабята си на мачтата, скочи от борда и закрачи с вдървена походка към скалите. Носферату се надигна, без да губи време, и се прокрадна безшумно зад жертвата си. Морякът стъпи върху камъните и започна да се облекчава. Носферату се изправи зад него, стисна устата му с ръка, а с другата притисна ръцете му към тялото. След това изви глава и заби зъбите си в шията на нещастника, разкъсвайки жадно плътта.

Кръв. Човешка кръв. Докато съпротивата на моряка намаляваше, силите на Носферату растяха. За по-малко от минута той изсмука всичката му кръв до последната капка.

Когато приключи, положи безшумно трупа на пясъка. Погледна към гемията и се замисли за другите двама на брода. Жаждата за още кръв го подтикваше да действа, но си даваше сметка, че се нуждае от тях. Както и те от него.

Наведе се, вдигна още топлия труп и го метна на рамо. Сетне се отправи на юг. Когато стигна скалите, скри трупа в една цепнатина и го затрупа с камъни и клони. После се върна при саркофага и също го замаскира грижливо. Взе парче плат и го усука около главата си. След това зачака зората.

Слънцето скоро изгря и лъчите му проникнаха през плата, но той го предпазваше достатъчно, за да различава очертанията на предметите наоколо, без светлината да дразни очите му.

На сутринта гемията я нямаше. Появи се едва рано следобед. Носферату предполагаше, че двамата останали моряци са търсили другаря си. Когато гемията се приближи, той им помаха от брега и забеляза, че двамата на борда започнаха да спорят. Появата на непознатия ги плашеше, но намаленият екипаж се нуждаеше отчаяно от попълнение. Носферату бръкна в джоба, извади една златна монета и я завъртя така, че да улови светлината на слънцето.

Алчността надделя над страха и мъжете насочиха гемията към брега, като му подвикваха на непознат език. Носферату само размахваше монетата, сочеше себе си и саркофага, после тяхната лодка и накрая поглеждаше на юг. Беше съвсем ясно какво иска. Престори се, че гребе, и това вече окончателно прикова вниманието им, тъй като гемията се нуждаеше най-малко от трима души, за да се движи срещу вятъра — двама на греблата и един на руля.

Моряците хвърлиха котва на десетина метра от брега, но продължиха да спорят. Носферату чакаше. Както и предполагаше, накрая спечелиха алчността и нуждата. Гемията се приближи още. Моряците очевидно му задаваха разни въпроси, но той само размаха ръка пред устата си. След това посочи очите си и слънцето и завъртя глава.

Малко по-късно вече беше на борда, а моряците вдигнаха платната и се отправиха на юг. Единият от тях държеше руля, вторият седна при лявото гребло, а Носферату се настани зад дясното. Очите го боляха въпреки плътното парче плат, с което ги бе покрил. Искаше му се да се скрие под една от пейките и да се наспи, но знаеше, че това може да изнерви моряците.

Същата нощ не можа да спи, а следващият ден бе истинско мъчение. Така продължи още осем дни, през които гребяха или се носеха по вятъра на юг. През цялото време той се вслушваше внимателно в разговорите на моряците, улавяйки от време на време отделни думи и изрази. Постепенно разбра, че са от една страна далече на север, чието име не бе чувал — над Вътрешното море, което мие бреговете на Египет. Силна буря ги бе отнесла далеч на юг. Бяха изгубили цяла седмица, опитвайки се да се върнат, следвайки западните брегове на Африка, където трябваше да се борят с теченията и неблагоприятния вятър. Накрая бяха взели трудното решение да плават на юг.

С въглен Носферату начерта върху дъното на лодката бреговата линия на Африка, доколкото си я спомняше. Нарисува стрелка около най-южния край и посочи на север. Макар да знаеше, че не е истина, опита се да им покаже, че има воден път между Червено и Средно море, откъдето бяха дошли. Едва ли беше необходимо, след като сами се бяха отказали да плават покрай западния бряг.

Две седмици след като се качи на борда, те заобиколиха най-южната точка на Африка и поеха отново на север. Носферату се преструваше, че яде сушеното месо, което му даваха, но тайно го хвърляше зад борда. Очите му постепенно привикнаха със светлината, но въпреки това продължаваше да носи превръзката. Усещаше как гладът му постепенно нараства. Сушата ставаше все по-гостоприемна и зелена и един ден моряците предложиха да спрат до брега и да слязат на лов. Носферату се съгласи, но остана на кораба, а те взеха лъкове и ножове и се отдалечиха навътре. Веднага щом се скриха от погледа му, той също слезе, но пое в друга посока.

Не се наложи да върви дълго. Скоро се натъкна на туземно селце и изчака недалеч от него да се стъмни. Повали първия часовой, който излезе зад оградата да провери защо лаят кучетата.

Върна се при гемията малко преди зазоряване. Ловът на моряците се бе оказал успешен, но и двамата се бяха разтревожили от внезапното му изчезване. Не даде никакво обяснение, макар вече да знаеше доста добре езика им.

Пътешествието продължи по същия начин. Още пет пъти Носферату слизаше от кораба на лов за хора, преди да заобиколят Сомалийския рог и да навлязат в Червено море. Усещаше, че безпокойството му расте. Беше все по-близо до Некхбет. Когато видя пясъците на Арабската пустиня отляво, осъзна, че е време да напусне гемията.

Тръгна си същата нощ и остави моряците живи, въпреки че гладът му се усилваше. Пое през пустинята, която разделяше Червено море от Нил, но се движеше нощем, а денем се заравяше в пясъка. На третата нощ се нахрани с един самотен бедуин. На следващата забеляза бивак на бедуини — вероятно от същата група се бе отделила неговата жертва.

Спря го един пазач, докато се приближаваше към разпънатите шатри. Носферату го поздрави по същия начин, по който бе привлякъл вниманието и на двамата моряци от гемията — с жълтица върху разтворената длан.

Преговорите с водача на бедуините бяха кратки и лаконични. Носферату нае половин дузина пясъчни войни да му служат един месец. Никакви въпроси относно работата, която щяха да вършат, нито за посоката, в която щяха да поемат. Освен седемте камили — шест за бедуините и една за него, нае още четири. На следващата вечер напуснаха лагера и се отправиха на запад.

На петия ден бедуините му казаха, че наближават бреговете на Нил.

Луната бе в третата си четвърт, когато Носферату се спусна по склона на една стръмна дюна и зърна в далечината сърцето на Египет — за първи път, откакто го бе напуснал. Остана потресен от онова, което видя. Върху платото Гиза се издигаше грамадна каменна пирамида. Зад нея имаше други две, с почти същите размери. Пред входа на най-голямата пирамида, там, където някога в една вдлъбнатина лежеше Черния сфинкс, сега имаше заравнена площ, върху която се издигаше подобен сфинкс, но издялан от камък и с боядисано лице. Между лапите му стърчеше статуя, която Носферату позна: беше изображение на Хор. Пред голямата пирамида се издигаше храм. А още по на север, където се разливаше реката, се виждаха светлините на огромен град.

Шестимата бедуини стояха до него, със саби в ръце, и очакваха заповедите му.

Носферату все още не можеше да привикне с промените, на които бе свидетел. В подножието на най-голямата пирамида имаше купчина камъни, сякаш тя все още не бе завършена, или пък някога е била облицована с тях, а после по неизвестна причина тази облицовка е била разрушена. Толкова много промени за 650 години.

Въпросът беше кой управлява сега? Моряците от гемията не знаеха нищо за Египет, страната им бе в западната част на Средно море. Говореха за някакво островно царство, управлявано от свиреп и страшен цар, но Носферату не бе чувал нищо за него.

Що се отнася до бедуините, те никога не се вълнуваха от онова, което ставаше отвъд пределите на пустинята.

Макар да беше нощ, Носферату забеляза, че на платото има хора. Войници, които пазеха. Жреци, сновящи между постройките. По реката плаваха натоварени със стока кораби.

Носферату продължи надолу по склона на дюната, докато стигна брега. Пришпори камилата във водата, следван от малката си група. На източния бряг те заобиколиха големия храм, където на пост стояха облечени в ризници войни. Отправиха се към мястото, откъдето се проникваше в Пътищата на Росту.

Носферату беше изненадан, когато откри, че входът е потопен — през изминалите години нивото на реката се бе покачило. Обмисля няколко минути тази промяна, после взе решение. Нуждаеше се от информация, преди да предприеме следващата стъпка. Остави четирима от бедуините и камилите скрити между големите каменни блокове. Другите двама тръгнаха с него по брега на реката.

Малката каменна къщичка си беше на мястото, заобиколена от десетина подобни. Над вратата, позахабен от времето, но различим за онези, които го познаваха, се виждаше знакът. Носферату не си направи труда да почука. Отмести завесата встрани и прекрачи прага, следван от двамата си придружители.

Вътре имаше четирима души. Мъж и жена деляха леглото отляво, младо момиче спеше на дървения нар вдясно, а едно съвсем малко момче се бе свило на пода по средата. С три бързи крачки Носферату прекоси стаята. Сграбчи момчето, стисна го за шията и опря кинжала в плътта.

Другите трима обитатели вече се бяха събудили от шума. Мъжът дръпна жена си, която искаше да се хвърли към момчето.

— Ти ли си Наблюдателят? — попита Носферату. — Уаджет ли си?

Мъжът премигваше сънено.

— Аз съм Каджихи.

— Наблюдател ли си?

— Откъде знаеш…

— Кажи ми какво си видял — прекъсна го Носферату.

— Защо? Кой си ти?

— Тук аз задавам въпросите — просъска Носферату.

— Могат ли да излязат? — Каджихи посочи жена си и дъщеря си. — Ще идат при един приятел. Няма да повикат стражите на фараона, сигурно знаеш защо, след като ти е известно, че съм Наблюдател.

— Фараон? — думата бе непозната за Носферату.

— Този, който управлява тук.

Интересно, помисли си Носферату. Нито един от четиримата богове не носеше това име. Но това не пречеше някой от тях да се е нарекъл по този начин по-късно.

— Човек? Или бог?

Каджихи повдигна рамене и въздъхна облекчено, след като осъзна, че непознатият се нуждае само от информация.

— Твърдят, че е бог, но аз смятам, че е човек. Тъй като предишните фараони живееха колкото простосмъртните, мисля, че отговорът е ясен. Последният фараон например умря от водна треска.

— Колко фараони са царували досега?

— Великият фараон Тутмос, син на Аменофес, е седемдесет и четвъртият подред и четвърти от Осемнадесетата династия.

Седемдесет и четвъртият, помисли си изумено Носферату. Хиляда години властване на човека.

— А боговете? — попита обезпокоено Носферату. — Те къде са?

— Кажи ми кой си ти?

Носферату кимна и даде знак на двете жени да си тръгнат. Пусна и момчето.

— Върви с тях — нареди му и седна на пода, като с жест подкани Каджихи да последва примера му. Бедуините останаха на пост, с оголени оръжия и непроницаеми лица. — Името ми е Носферату.

Очите на Каджихи се разшириха.

— Ти си нежив. Баща ми ми е разказвал за теб. Той пък знаеше от своя баща и така нататък. Мислех, че си само един мит.

— Както сам подозираш, нямаше ме доста време. Когато за последен път видях това плато, на него бе само Черният сфинкс.

— Черният сфинкс! — повтори изумено Каджихи. — За него се говори само шепнешком. Някои казват, че не съществува. Твърдят, че легендата за него се е родила от сегашния Сфинкс.

— Имаше Черен сфинкс и той бе направен не от камък, а от някакъв метал — потвърди Носферату, който си спомни за ужасната смърт на Лилит и Чатха върху главата на Сфинкса. — Много по-красив и изящен от тази каменна скулптура.

— Ти наистина идваш от Първата епоха.

Носферату разпери ръце.

— А сега коя епоха е?

— Осемнайсетата династия от Третата епоха на Египет. Епохата на управлението на фараоните. За Първата епоха се говори като за легенда. Епохата, през която са управлявали аирлианските богове.

Носферату кимна.

— Да, така беше. Виждал съм ги с очите си. Дори убих двама от тях. Толкова по въпроса за боговете. А кой е управлявал през Втората епоха?

— Сенките на боговете, направени по образ и подобие на Хор.

Носферату познаваше добре Хор — един от шестимата аирлиански богове и негов баща.

— И какви бяха тези Сенки?

— Хора с умове на богове, които постоянно се прераждат. Отдавна ги няма, но чух да казват, че един от тях — Сянката на Аспасия, го замествал на Земята, докато богът спял.

Носферату не можа да разбере какво означава последното.

— Значи сега управляват хората?

— Да.

— А какво е станало с боговете?

— Едни казват, че все още са в Пътищата на Росту. Други твърдят, че отдавна са си заминали. Никой не знае със сигурност. Дори жреците, макар да се преструват, че всичко им е известно. Понякога сочат небето, сякаш боговете са там.

Или са дошли от там, поправи го мислено Носферату, спомняйки си за странната жена, Донхад, която го бе освободила.

— А Сенките?

— И тях ги няма, но както ти казах, носят се слухове, че Сянката на Аспасия живее в Синайската пустиня отвъд Червено море. От доста време бил там и чакал.

— Какво чака?

— Никой не знае.

Богове, после Сенки и сега хора. Носферату почувства прилив на страх и надежда. Времето бе работило в негова полза, но колко време бе изминало? Повече от 650 години, това бе сигурно.

— Колко време е изминало от Първата епоха?

— Над шест хиляди години, според архивите на моето семейство — отвърна Каджихи.

Шест хиляди години! Носферату се сви, сякаш го бяха ударили в гърдите. Малка грешка в знаците на таблото и ето докъде го бе довела. Дали Некхбет е още жива? Имаха ли някакво влияние аирлианските богове върху царуващите фараони?

Насочи показалеца си към Каджихи.

— Искам да ме отведеш в Пътищата на Росту. Трябва да взема нещо оттам.

— Пътищата се охраняват строго. Боговете може и да са заминали, но има други, които изпълняват стриктно повелите им. Онези, които чакат. Водачите. Те пазят аирлианското примирие. Няма да позволят на никого да го наруши.

Светът наистина се е променил, помисли си Носферату. Шест хиляди години! Дори Некхбет да е още жива, дали е запазила разсъдъка си? Възможно ли е някой да оцелее в положение като нейното?

— Какви са Онези, които чакат? А Водачите?

— Онези, които чакат са като теб, ако е вярно, каквото са ми казвали. Получовеци, полубогове. Те служат на бог Артад. Никога не съм виждал някого от тях, но според съгледвачите ми те продължават да действат. Водачите служат на бог Аспасия. Те са хора, но са готови да се подчиняват фанатично и до смърт на заповедите на боговете. Както ти казах, смята се, че Сянката на Аспасия е някъде наблизо и ги управлява. Говори се, че е свирепо същество, без капчица жал към хората.

Носферату се почеса по главата. Дори скрити, аирлианските богове пак продължаваха да дърпат конците.

— Ще можеш ли да ме отведеш в Пътищата?

— Опасно е. Освен това ще е в разрез с кодекса на Наблюдателя.

— Преди много време един друг Наблюдател ме отведе в Пътищата — рече Носферату. — Тогава вярваше, че това е част от дълга му. — Замълча, оставяйки на Каджихи да обмисли думите му. — Нека го кажа иначе. Ако не ме отведеш, ще убия теб и семейството ти и с това ще сложа край на Наблюдателите. Какво казва твоят кодекс по този въпрос?

— Защо са ти притрябвали Пътищата?

— Там е моята любима.

— Не те разбирам — сбърчи озадачено вежди Каджихи.

— Годеницата ми. Тя е заровена там. Обещах, че ще се върна и ще я спася. Само че съм закъснял. Страшно много съм закъснял. Няма да нарушиш никакъв кодекс, ако ме отведеш в Пътищата на Росту. — Носферату се изправи, извисявайки се над Наблюдателя. — Имам огромно търпение, страдал съм много и съм пътувал надалеч, но напоследък търпението ми е на изчерпване. Отведи ме където ти казах. Още сега!

Каджихи скочи на крака и отстъпи уплашено назад. Бедуините го наобиколиха.

— Пътищата са опасни — повтори той. — Бил съм там само за няколко минути. Не зная дали ще мога да намеря…

— Аз ще я намеря. Ти само ме отведи. Зная, че един от входовете е под водата. Този, който гледа към Нил. Другият е в подножието на Черния сфинкс. Има ли трети вход?

Каджихи кимна.

— Да. Има още няколко. Единият е под каменния сфинкс, зад статуята на Хор, но аз не мога да вляза оттам. И друг има, през Голямата пирамида.

— Знаеш ли го къде е?

Каджихи кимна.

— Води ме. Веднага. И без повече приказки, Наблюдателю. Ако не ме заведеш, ще те убия. Теб и цялото ти семейство.

Каджихи постоя неподвижно няколко минути, сетне се прегърби и отпусна рамене. Сграбчи едно сиво наметало и го хвърли на Носферату. С другото се заметна. Даде по едно и на двамата бедуини.

— Слагайте ги и ме последвайте.

Излязоха отвън, заобиколиха каменния храм, свиха наляво и поеха към Голямата пирамида, като се придържаха към сенките на високите стени. Най-сетне стигнаха купчина камъни в подножието на пирамидата.

Докато вървяха, Носферату се замисли за Вампир. Дали е жив след толкова много години? Ако е така, къде се намира? Все още ли е изгарян от силен гняв?

— Какво е станало тук? — попита Носферату, сочейки купчината камъни. Каджихи спря.

— Според архивите на Наблюдателите, малко след построяването на Голямата пирамида от фараон Хуфу той наредил да смъкнат каменната облицовка. Освен това избил всички, които влизали вътре — принесъл ги в жертва на боговете.

— Не виждам смисъл — да рушиш нещо, което си построил.

Каджихи сви рамене.

— Такива са прищевките на боговете и фараоните. Простосмъртните едва ли биха ги разбрали. — Той посочи един тъмен отвор, петдесетина крачки по-нататък. — Ето там е.

— Има ли охрана?

— Отвън не. Няма нужда. Страхът гони хората надалеч. Вътре обаче има постове, за онези, които сглупят да влязат. Прави, каквото правя аз, ако искаш да оцелееш.

Носферату си спомни странния метален паяк, който бе убил Мосеги. Ръката му посегна неволно към кинжала, макар да знаеше, че с това оръжие едва ли би могъл да спре металното чудовище. Когато преди много години се бе върнал долу за саркофага си, Хаджилил му бе казал, че сивото наметало може да го скрие от чудовището. Надяваше се, че това е истина.

Каджихи се изкатери по каменните блокове към тъмния отвор, а Носферату и двамата бедуини го последваха.

Некхбет.

Носферату бе завладян от чувството, че усеща близостта й като нещо осезаемо, което извираше от земята. Тя беше жива!

Нямаше никакво съмнение в това. Веднага щом влязоха в тунела, усещането се засили. Въздухът бе неподвижен и сух, докато се спускаха към сърцето на Голямата пирамида.

Той чу, че Каджихи брои шепнешком. След около четвърт миля Наблюдателят спря внезапно. Постави пръстена си в една цепнатина и в стената се отвори скрита врата.

— Побързайте — подкани ги Каджихи.

Шмугнаха се през вратата и Каджихи я затвори зад тях.

— Вече си в Пътищата — обяви той.

Носферату се завъртя, оглеждайки бавно двата каменни коридора. Не се съмняваше накъде трябва да върви.

— От тук — посочи.

Другите трима го последваха. Стигнаха до едно разклонение и Носферату сви инстинктивно надясно. Некхбет бе близо, съвсем близо. Усещаше я с цялото си същество.

Свиха зад следващия ъгъл и Носферату позна мястото, откъдето бе избягал с другарите си преди толкова много години. Затича се, а останалите го последваха, но изведнъж Каджихи спря и им даде знак да пазят мълчание.

Носферату почти бе готов да го пренебрегне, но здравият разум надделя. Каджихи посочи ушите си, подсказвайки му да наостри слух. Носферату завъртя глава. Чуваше се стържене на метал в камък, което се приближаваше. Каджихи се просна на земята и се покри със сивото наметало, давайки им знак да последват примера му. Макар и неохотно, Носферату направи същото.

Звукът се усилваше, приближаваше се. Носферату можеше да си представи до най-малки подробности златистата сфера с черните крака. Тялото му се напрегна. Машината бе съвсем близо до тях, вече ги подминаваше. Шумът й постепенно отслабна и Носферату се размърда, нетърпелив да продължи. Отметна наметалото и понечи да стане, но Каджихи го дръпна за ръката и поклати глава.

И този път Носферату го послуша, макар и неохотно. Минутите се нижеха бавно. После го чу отново. Същото метално стържене. Отново идваше към тях. Машината се връщаше по коридора.

Веднага щом звукът утихна за втори път, Носферату скочи на крака. Вече нищо не можеше да го задържи. Затича се в тунела и спря пред металните решетки на криптата. Вратата бе отключена, той я бутна и прекрачи. В неговата крипта имаше само един черен саркофаг, покрит с дебел слой прах. Бяха върнали Некхбет тук долу много отдавна.

Носферату плъзна ръце по капака, сякаш можеше да почувства плътта й през студения метал. Каджихи и двамата бедуини го наблюдаваха мълчаливо. Носферату се надвеси над горния край на саркофага и изтри внимателно прахта от контролното табло.

— Трябва да побързаме — прошепна Каджихи.

Колкото и да жадуваше да отвори саркофага и да види любимата си, Носферату знаеше, че Наблюдателят е прав. А и до зазоряване имаше много време. Той даде знак на двамата бедуини да вдигнат саркофага. Каджихи вече бе отвън в коридора и показваше пътя. Носферату вървеше най-отзад, за да държи саркофага под око.

Напуснаха Голямата пирамида тъкмо когато небето на изток започна да порозовява. Минаха по същия път между каменните блокове и се върнаха на мястото, където ги очакваха другите четирима бедуини. Носферату им нареди да завържат саркофага за две от свободните камили. Накрая се обърна към Каджихи и му каза:

— Сега вече можеш да се върнеш към задълженията си, Наблюдателю.

Кносос, Крит, 1450 г.пр.Хр.

Седем момчета и седем момичета. Всичките непорочни.

Корабът от Атина достави годишната лепта на продълговатия каменен пристан на Ираклион. Войници обградиха младежите и девойките и ги отведоха при очакващите ги каруци. Натовариха ги и процесията пое към града, озарена от трепкащите факли, които държаха стражите. Макар да бе само късен следобед, улиците бяха пусти, а прозорците на къщите — затворени. Никой не смееше да погледне обречените младежи, защото дори само видът им носеше лоша поличба. Каруците продължиха към хълмовете, където се издигаше дворецът на Кносос. Дворецът не бе заобиколен от стена — още един знак за безкрайното могъщество на островния цар. Минойският флот властваше над всички околни морета и нито един вражески кораб не би дръзнал да доближи острова.

На върха на най-високата дворцова кула една тъмна фигура гледаше към приближаващата процесия от светлини. За всичките си поданици той бе известен като цар Минос, властникът на Крит и множеството заобикалящи го Цикладски острови. Говореше се, че бил син на Зевс и царската дъщеря Европа. Нито един обитател на острова не помнеше деня, когато бе встъпил във власт, но шепнешком разправяха, че живеел в двореца от 350 години. Някои дори твърдяха, че по-отдавна. Носеха се слухове, че е син на божество.

Разбира се, всичко това бе вярно само донякъде.

Вампир отметна качулката, която прикриваше челото му, и погледна към звездите. Усещаше как се надига жаждата за кръв с приближаването на кервана с даровете на атиняните. Вземаше по една жертва на месец, в тайния Лабиринт, който бе накарал да построят в подземията на двореца, далеч от очите на любопитните. Позволяваше си по две жертви само в изключителни случаи — като например годишнината от смъртта на Лилит.

Беше дошъл на острова преди петстотин години. След като напусна Египет, взел със себе си само саркофага, той тръгна да изучава бреговете на Средиземно море. Достигна чак до Черно море, пътува из Русия, където остана доста години. Видя и научи много, но омразата му не намаля.

Накрая, изморен от пътешествия, той се вслуша в съвета на Сянката на Аспасия, скри саркофага в една пещера на гръцкия бряг и легна в него, настройвайки го за продължителен сън. Събуди се петстотин години по-късно. Върна се в Египет, където научи, че аирлианците са изчезнали и сега управляват техните Сенки. Но с течение на времето Сенките предадоха властта на хората. Вампир възнамеряваше да проникне в Пътищата на Росту и да избие останалите четирима аирлиански богове — ако наистина се бяха скрили там, — но се появи Сянката на Аспасия и той бе принуден да напусне тази древна земя и отново да поеме пътя на скитничеството.

През следващите години остави след себе си кървава пътека от убийства — правеше го колкото за удоволствие, толкова и да отмъщава на хората.

Постепенно осъзна, че се нуждае от власт и сила, ако иска някой ден да си отмъсти на боговете и да прогони Сенките. Пристигна на този остров, където не след дълго взе властта. Първо в едно селце, после в друго, обединявайки отделни групички от неверници и престъпници, докато накрая целият остров му се подчини.

Управляваше чрез страх, което бе много подходящо, когато трябваше да подчиняваш хората. Най-малката съпротива срещу властта му се наказваше с изтезания и смърт. Беше екзекутирал всички строители на Лабиринта, за да запази тайната му. Съдбата на девойките и младежите, които му пращаха като данък всяка година, оставаше предмет на най-различни догадки. Някои твърдяха, че подземията били обитавани от получовек-получудовище, което се хранело с плътта им. Вампир не полагаше никакви усилия да разсее тази мълва. Още една причина да се боят от него и да му се подчиняват.

Предполагаше, че ще са му нужни още четирийсет години, през които да разширява своето царство, преди да набере достатъчно мощ, за да се опълчи на Египет. Ако за хората това бе цял един живот, за Вампир бе само миг.

Керванът навлезе в двореца и се изгуби от погледа му. Вампир напусна наблюдателната площадка на кулата и заслиза надолу. Подмина приземното ниво и продължи към тунелите, които бе наредил да прокопаят отдолу. С наближаването на Лабиринта жаждата му за кръв нарастваше. Знаеше, че войниците вече са натикали младежите в преддверието, от което водеха четири врати. През всяка от тях се стигаше до Лабиринта, но жертвите не го знаеха. Вратите се отваряха навътре, но от другата страна нямаха дръжки. През изминалите петдесетина години Вампир бе наблюдавал преддверието през скрит отвор, наслаждавайки се на паниката на своите бъдещи жертви. Те неизменно избираха една или друга от вратите. Понякога всички поемаха заедно, друг път групата се разделяше. Но всички свършваха в Лабиринта.

Беше наредил на различни места в Лабиринта да се спуска храна — два пъти дневно. Имаше и кладенци. Веднъж месечно Вампир слизаше да ловува. Една по една жертвите падаха в ръцете му, а оцелелите се изпълваха с растящ, неописуем ужас.

Досега никой не бе избягал.

Тази нощ щеше да вземе първата от тях.

Той се приближи към голямата каменна плоча в дъното на помещението. Постави ръка на определеното място и плочата се отмести, разкривайки тъмен проход. Вампир се промуши през отвора и плочата се спусна зад него. Намираше се в Лабиринта.

Застана неподвижно, напрягайки слух. Долови някакъв странен шум, какъвто не бе чувал никога досега. Идваше отдолу — изпод земята.

Вампир се олюля, когато камъните под краката му се разтърсиха. Оглушителен грохот изпълни подземията. Той вдигна глава и видя, че върху него се стоварва огромен скален къс.

4.

Африка, 1450 г.пр.Хр.

Некхбет. Носферату усещаше присъствието й в саркофага, влачен върху скованата носилка от две камили. Слънцето печеше през превръзката, която бе омотал върху очите си. Навлизаха в Голямата пустиня, оставяйки Гиза зад себе си. Движеха се на юг, следвайки отдалече бреговете на Нил. Един от бедуините вървеше отзад и замиташе следите им с палмов клон.

Каджихи не промълви нито дума, когато Носферату и хората му поеха на юг. Веднага щом се изгубиха от погледа му, той изтича в къщата. Жена му и децата ги нямаше, щяха да се върнат само ако им прати вест. Извади един празен папирус и описа срещата с Носферату. Нави го, пъхна го в бамбуковия калъф и го запечата с восък, а накрая притисна отгоре пръстена си. Бяха се натрупали доста бамбукови калъфи с докладите му от последните петнайсет години. Скоро щеше да ги изпрати в щаба на Наблюдателите в Англия.

Когато вдигна глава, видя пред себе си човек — не, не беше човек, а по-скоро създание с човешки черти. Позна го веднага, макар да не го бе виждал никога досега.

Наведе глава, избягвайки погледа на новодошлия.

— Ти ли си Каджихи, Наблюдателя, уаджета?

Каджихи кимна.

— Сянко на Аспасия.

— Имал си посетител. — Сянката на Аспасия приседна с кръстосани крака на земята. Приличаше на Носферату — висок, слаб, със зловеща усмивка. Единствената разлика бе, че косата му бе гарвановочерна.

— Откъде разбра?

— От слизането ви в Пътищата на Росту.

Каджихи кимна отново.

— Кой е той?

— Носферату.

— Ах, легендата става действителност. Помня, когато убиха Изида и Озирис. Двама от престъпниците успяха да се измъкнат. Срещах единия няколко пъти. Вампир. Но това бе много отдавна — добави той тихо, сякаш на себе си. — Какво искаше твоят посетител?

— Взе черния саркофаг. Каза, че вътре е любимата му.

Сянката на Аспасия поклати глава.

— Некхбет. И къде отиде?

— Тръгна към пустинята.

— Интересно.

Каджихи продължаваше да гледа в земята. Очакваше Сянката да си тръгне. Не беше изключено преди това да го убие.

— Какво написа? — попита Сянката на Аспасия и посочи бамбуковите калъфи.

— Доклад за последните събития.

— Може да се окаже полезен — разсмя се неочаквано нощният гост и се надвеси над него. — Наблюдателю.

Каджихи вдигна неохотно глава.

— Да?

— Пътищата на Росту не са място за теб и за неживи. Разбра ли ме?

— Да.

Но Сянката на Аспасия вече си бе тръгнал, преди да чуе отговора.

Последното нещо, за което си мислеше Носферату, докато се движеха на югозапад, бяха Наблюдателите, докладите или Сянката на Аспасия. Слънцето се издигаше високо над хоризонта и лъчите огряваха всяко ъгълче на равната пясъчна пустиня. Той нави още един тюрбан около лицето си, надявайки се да предпази кожата и очите си. Яздеха целия ден, стараейки се да се отдалечат от Гиза. Не виждаше почти нищо изпод плътния слой превръзки и бе оставил на бедуините да го водят към Голямото пясъчно море. Когато ги попита колко път има до другия му край, те само поклатиха глави и заявиха, че следващата им цел е един оазис. Постепенно Носферату осъзна, че представата им за пътуване е коренно различна от неговата, но не познаваше достатъчно добре езика им, за да се разберат.

Носферату яздеше зад двете камили, които теглеха саркофага на Некхбет. Вече не се съмняваше, че е жива, не знаеше само в какво състояние ще я намери.

По негово настояване продължиха да се придвижват и през нощта, и най-сетне, малко преди изгрев слънце, стигнаха един неголям оазис. Носферату изпитваше глад, но знаеше, че се нуждае от придружителите си, за да оцелее в пустинята. Бедуините бяха странен народ, те не признаваха нито египетските богове, нито могъществото на фараоните, а дните им минаваха в несекваща борба за живот. За тях времето се измерваше в разстоянието до следващия кладенец.

Веднага щом слънцето изгря, Носферату легна до саркофага на Некхбет и се зави с одеяло въпреки жегата. Когато опря длани в стената, откри с изненада, че металът е съвсем хладен. Постепенно се унесе в сън, надвит от изтощението и умората, натрупали се през последните няколко дни.

Събуди се по здрач. Отметна завивката и размота тюрбана от главата си. Въздухът бе хладен, пясъкът бързо отделяше натрупаната през деня топлина, а откъм откритата пустиня подухваше слаб ветрец. От другата страна на кладенеца бедуините варяха месо, без да обръщат внимание на Носферату и неговия саркофаг. Когато се стъмни съвсем, Носферату се изправи до горния край на саркофага. Докосна таблото и то засия в зелена светлина. Ръцете му трепереха. Опита се да се овладее, но не можа. Знаеше, че трябва да изчака. Нямаше никакъв смисъл да отваря саркофага още сега. По-важно бе да прекосят пустинята. Но тя бе там отдолу, толкова близо и само похлупакът ги разделяше след всичките тези дълги и мъчителни години.

Натисна няколко поредни хексагона. Чу се съскане и капакът се отмести встрани.

Беше хубава като първия път, когато я бе видял — в нощта, в която я докараха в криптата. Лицето й бе скрито от дълга червеникава коса. Очите й бяха склопени. Беше омотана в бяло платно, същото като онова, с което я бяха донесли тогава. Устните й бяха леко разтворени и се виждаха малките й, идеално оформени зъби.

Носферату положи длан на челото й, точно под металния обръч. Кожата й бе хладна. Премести ръка към устата й. Не усети нищо. Гърдите й също не се повдигаха, но той знаеше, че е жива. Металната корона все още бе на главата й и той внимателно я отмести.

Знаеше как да й вдъхне живот. По същия начин, по който го бе направила тя преди много години.

Но беше твърде слаб. Измъчваше го жажда. Вдигна глава и погледна отвъд кладенеца, към наклякалите бедуини. Едно мускулче на бузата му затрептя. Прокара пръсти по лицето на Некхбет, удивлявайки се колко е гладка кожата й. Сърцето му затуптя. Как жадуваше само да може да разговаря с нея, да чува гласа й.

Не, щеше да бъде грешка. Налагаше се да бъде търпелив.

Носферату отстъпи назад. Когато заобиколи кладенеца, шестимата бедуини спряха да ядат и вдигнаха глави към него. Въпреки слабостта му близостта на Некхбет го изпълваше със сила и енергия, каквато не бе познал дори когато пи от кръвта на Озирис. Шестте кинжала, един от които бе погубил Озирис, бяха затъкнати в пояса му.

Пръв надуши опасността водачът на бедуините, който сграбчи ятагана си. Острието още не се бе издигнало нагоре, когато един от кинжалите на Носферату се заби в гърлото му. Водачът се олюля назад, сграбчил окървавената дръжка. Носферату метна втория кинжал с другата си ръка, а междувременно извади третия. Четирима от бедуините бяха мъртви, преди да успеят да му дадат отпор. Последните двама завъртяха ятагани, когато мяташе петия кинжал. Един от тях успя да отбие хвърчащото към него острие и се хвърли в атака.

Вторият хукна накъдето му видят очите.

Носферату избегна бързите удари на ятагана, наведе се рязко и обгърна с ръце тялото на бедуина. Оголи зъби и ги впи в шията на жертвата, всмуквайки бликналата кръв. Както винаги досега, от този момент нататък двубоят ставаше неравностоен — Носферату набираше сили, докато жертвата бързо ги губеше. Докато смучеше кръвта, проследи с крайчеца на окото посоката, в която бе побягнал последният бедуин. Когато кръвта секна, захвърли безжизненото тяло и се втурна след беглеца. Изпълнен с енергия от погълнатата топла човешка кръв, го застигна бързо от другата страна на дюната и го повали. Мъжът опита да се съпротивлява, но Носферату го обезвреди с един силен удар по главата. После го отнесе при саркофага. Вдигна го и го напъха вътре, до тялото на своята любима. Проби с върха на кинжала шийната артерия, но запуши отвърстието, за да не изтече кръвта. Сетне извърна главата на Некхбет към раната. Отдръпна пръст и зачака. Първият признак на съживяване бе пърхането на ноздрите й. Очите й все още бяха затворени, но вече бе подушила кръвта. Тя размърда в просъница глава и долепи устни до раната.

Некхбет изсмука кръвта на бедуина за по-малко от минута. Носферату забеляза с почуда бързината, с която поруменяха страните й и започнаха да се повдигат гърдите й. Клепачите й трепнаха и очите й се втренчиха в неговите. Тя се усмихна и разтвори окървавените си устни, показвайки алените си зъби. Той се наведе и я целуна по устата, усещайки вкуса на кръвта.

Осем дни. И все още не се виждаше краят на пустинята. Носферату се загледа към озарените от лунна светлина дюни. До него яздеше Некхбет, две камили зад тях влачеха саркофага. Тревожеше се, че тя доста бързо губи сили. Проклинаше се, задето не бе запазил неколцина от бедуините за по-късно. Беше предположил, че все ще срещнат някоя жертва в пустинята. Но цели осем дни не видяха живо същество.

От глад мислите му ставаха трескави и объркани. Имаше чувството, че не се движат, че стоят на едно и също място. Ориентираше се по звездите и държеше посока на юг. Колко още ще вървят из тази пустош? Знаеше, че Нил е на изток. Където има вода, там има и хора. Но царството на Египет се простираше далеч на юг по поречието на реката.

Дните бяха истинска благодат. Двамата с Некхбет се криеха в саркофага, лежаха един до друг и се докосваха. Дори задухата не можеше да прогони радостта му от близостта на любимата.

Но ако не намереха скоро храна, пустинята щеше да изсмуче силите им.

— Пий от кръвта ми, и продължавай.

Носферату дръпна юздите, стреснат от думите на Некхбет.

— Никога вече — завъртя глава той.

— Ти се върна за мен и ме освободи от дългия сън. Няма по-силно доказателство за любовта ти.

— Тежко ли беше? — попита, за да смени темата.

— Можех само да лежа и да мисля. Металните пластини на ръцете и краката ми се отпускаха само за няколко минути на всеки двайсет и четири часа — колкото да размърдам крайници. Това бе единственият начин да отмервам хода на времето. В началото мислех, че ще полудея. Спомнях си всички наши разговори. — Тя се усмихна. — Това ме крепеше. Започнах да разговарям с теб. Говорехме за най-различни неща. Освен това си измислях разни места, които ще посетим заедно. Красиви пейзажи, на които да се любуваме.

Носферату мълчеше. Той също бе прекарал дълги години затворен в саркофаг, но тогава го будеха и го хранеха редовно, и тези мигове очакваше с нетърпение, защото щеше да зърне Некхбет. Не можеше да си представи как е прекарала тя в затвора си шест хиляди години. Времето, през което бе спал дълбоко. Той сръга камилата.

— Заедно ще се измъкнем от пустинята. Обещавам ти.

Некхбет се усмихна тъжно и едва забележимо поклати глава.

— Ти не разбираш. Спаси ме от участ, по-страшна от смъртта. С радост ще стана част от пустинята. Имах седем дни и седем нощи с теб. Това е по-ценно от цял един живот.

— Ще продължим заедно, дори ако трябва да загинем — отвърна кратко Носферату.

Но когато настъпи следващата нощ, осъзна, че ще им е последната. Губеха твърде много сили, а нямаше откъде да попълнят запасите си. Биха могли, разбира се, да влязат в саркофага на Некхбет и да прекарат там няколко стотици години, с надежда, че когато се пробудят отново, светът около тях ще се е променил към по-добро. Но имаше само една корона и един комплект метални пластини.

— Пий от кръвта ми, а сетне ме постави в саркофага — предложи Некхбет. — Това е единственият начин да оцелеем и двамата.

Малко преди зазоряване той уви с плат саркофага, за да го предпази от преките лъчи на слънцето, сетне двамата влязоха вътре. Прекараха деня прегърнати, разговаряйки шепнешком за бъдещето, което ги очакваше в един свят, изпълнен със зеленина и живот, където нямаше да се страхуват от аирлианските богове.

Когато температурата вътре започна да спада, те разбраха, че скоро ще се свечери. Некхбет нямаше повече сили да язди. Не можеше дори да излезе от саркофага.

— Трябва да подготвим някакъв план за бъдещето — подхвана тя.

— Нали за него говорим… — отвърна Носферату, но тя го накара да млъкне, като постави пръст на устните му.

— Досега фантазирахме. Светът е далеч по-сурово място. Ти сам ми каза, че има най-различни същества, които искат да ни убият. Онези, които чакат. Водачите. Дори боговете, които сигурно се спотайват някъде там. Твърде дълго чаках. Искам да спя. Жадувам за истинска почивка. За времето, в което ще бъда свободна. Има и още нещо… — тя млъкна.

— Какво? — подкани я Носферату.

— Твърде много пъти са точили кръв от мен. Без кръвта на боговете, като онази, която вкусихме от жилите на Озирис, започнах да остарявам. Не колкото хората, но по-бързо от теб, моя любов.

— Не зная къде са боговете — отвърна Носферату, който се досети накъде клони разговорът.

— Това ще е твоята задача. Ако ме обичаш, ще поемеш на плещите си тази отговорност. Ще наблюдаваш света и ще чакаш да настъпи моментът, когато да ме събудиш, за да пия от кръвта на боговете.

Носферату си даваше сметка, че тя е права. Ако искаха да живеят заедно, трябваше да преодолеят тези трудни времена. Притисна я към себе си, губейки безценни секунди от времето за пътуване след падането на мрака.

Тя се освободи от обятията му.

— Време е. Пий за последен път от мен.

— Ти каза…

— За последен път — повтори със заповеден тон. — За мен няма значение, защото след това ще заспя, а ти ще имаш сили да продължиш.

Носферату отметна превръзката от шията й и допря устни до клапата. Още с първата капка кръв тялото му започна да се изпълва със сила. Пи съвсем малко, колкото да му стигне за няколко дни. После излезе от саркофага и я погледна. Очите й бяха затворени, кожата — съвсем бледа. Наведе се и нагласи короната и пластините.

— Сбогом, моя любов — промълви тихо. — Ще те събудя, когато и двамата ще можем да живеем свободно.

Устните на Некхбет се сгърчиха в мъчителна усмивка. Нямаше сили дори да му отговори. Носферату затвори бавно капака. После се приближи към таблото. Докосна няколко хексагона, нареждайки на извънземната машина да приспи неговата любима за дълго време.

Нагласи въжетата, с които саркофагът бе привързан за седлата на камилите. Метна се на камилата си и се отправи на юг. Огромна и непоносима самота го обгръщаше.

Призори пустинята изглеждаше все така безлюдна. Носферату прекара деня скрит в сянката на саркофага. Веднага щом слънцето залезе, той потегли отново. Някъде към полунощ се изкатери на върха на една висока дюна и погледна на юг. На хоризонта се мержелееше сребриста мъгла. Не знаеше какво е всъщност, по-важното бе, че я нямаше там предишните нощи. Всяка промяна беше за добро.

Пришпори камилата натам, а другите две едва успяваха да го следват. След около час мъглата не изглеждаше по-близо и Носферату започна да се безпокои дали не е станал жертва на мираж. След още няколко часа тя все още бе на хоризонта, но лежеше по-ниско и той разбра какво е в действителност. Там някъде пустинята свършваше и започваше гора. Малко преди зазоряване наистина зърна тъмна линия на хоризонта. Където имаше растителност, там живееха и хора. А където имаше хора, щеше да намери и кръв.

Кносос, Крит, 1450 г.пр.Хр.

Цареше непрогледен мрак. Беше тъмно като във вътрешността на саркофага. Вампир завъртя бавно глава, опитвайки се да долови и най-слабия източник на светлина, докато се ориентираше пипнешком. Колко време бе прекарал в безсъзнание? Нямаше никаква представа, но гладът го измъчваше.

Помъчи се с цялата си нечовешка сила да премести каменния блок, който затискаше краката му, но не успя. Не усещаше никаква болка, но и не можеше да помръдне крайниците си. След няколко безуспешни опита затвори очи и се отпусна на земята.

Не можеше да определи от колко време лежи затиснат в собствения си лабиринт. Трябва да бяха минали няколко дена. Може би дори седмица. Гладът му нарастваше с всеки изминал час. На няколко пъти прави опити да се освободи, но само пилееше и без това оскъдните си запаси от сили.

Понякога чуваше гласове, но в просъницата, в която пребиваваше, не можеше да е сигурен дали не са породени от трескавото му съзнание. Охраната не знаеше къде се намира, а и да се досещаха, че е в подземията, едва ли щяха да слязат. Господството чрез страх имаше и своите неблагоприятни страни.

Чу се някакъв шум и Вампир надигна глава, за да определи посоката му. Нещо се движеше в мрака и се приближаваше към него. Дочу гласове, които му се сториха нереални. Младежки гласове, които говореха на гръцки.

— Помогнете! — провикна се Вампир на същия език.

Изведнъж се възцари тишина.

— Зная пътя навън — извика той. — Ако ми помогнете, ще ви измъкна от тук.

Вампир не можа да чуе думите, които си разменяха шепнешком младежите. Знаеше, че са изплашени и гладни. Долавяше миризмата на потните им тела. Усети, че гладът му нараства, но го потисна.

— Кой си ти? — попита го изплашен гласец.

— Пазачът на тунелите — излъга Вампир. — Зная къде е изходът. Ще ви помогна да избягате.

Вампир се опита да обуздае нетърпението си, докато младежите обсъждаха шепнешком думите му. Дочу момичешки плач, после едно от момчетата сгълча девойката да мълчи.

Изглежда бе взето някакво решение, защото чу младежите да се приближават към него. Извика още няколко пъти, за да им помогне да се ориентират в мрака. Накара ги да повдигнат каменната плоча, затиснала краката му. С тяхна помощ успя да се изправи, но се олюля. Знаеше, че изходът от лабиринта е точно зад него.

Миризмата на кръв го привличаше непреодолимо.

Вампир протегна ръце и сграбчи най-близката от жертвите — беше хлипащо момиче. Притисна устата й с ръка и разкъса шията й с нокти. Продължи да пие жадно, въпреки че един от младежите, който стоеше съвсем наблизо и изглежда се ползваше с репутацията на водач, настоя да ги отведе при изхода. След това отстъпи бавно назад, като продължаваше да стиска в обятията си топлото тяло на жертвата си. Отдалечи се безшумно в един от тунелите. Там спря, допи последните капки от кръвта на момичето и положи тялото му на земята. Факлите, които озаряваха подземията, бяха угаснали и той се ориентираше пипнешком. На няколко пъти проходите бяха блокирани от свлекли се камъни, но успяваше да ги разчисти.

След известно време зърна отпред трепкаща светлина — наближаваше приземния етаж. Светлината стана по-ярка и скоро той стигна пред дървената врата, която водеше към двореца. Дръпна я силно, за да избие резето, и пристъпи в залата оттатък.

Дворецът бе разрушен. Няколко минути трусове бяха заличили усилия в продължение на седемдесет и пет години.

Вампир се завъртя бавно, оглеждайки руините. Подуши въздуха и ноздрите му потвърдиха онова, което подозираше — дворецът не само бе разрушен, но и изоставен. Заедно с него бе рухнала цялата грижливо изграждана империя.

Закрачи сред останките на своя доскоро великолепен палат. Навсякъде се въргаляха трупове — едни бяха смазани от паднали плочи, други бяха избити при последвалите размирици. Дворецът бе плячкосан, дори тронът му бе откраднат.

Вампир стигна до дъното на тронната зала и отвори тайната врата, която водеше към подземията. Спусна се по стълбите и стигна друга врата, която отключи с висящия на шията му ключ. Влезе и затвори внимателно след себе си. В помещението върху каменен пиедестал бе положен неговия саркофаг. Пропълзя вътре и спусна капака.

Спа четиринадесет дни и нощи. На петнадесетата нощ стана. Напусна леговището си и се прехвърли в Лабиринта, за да потърси храна. Не беше никак трудно да улови един от младежите, те съвсем бяха изгубили сили. Когато приключи, отново се изкатери на повърхността, без дори да се замисли за съдбата на останалите дванадесет пленници в Лабиринта.

Земният трус бе сринал високите кули. Той седна върху купчина каменни отломъци и се огледа. Въздухът бе наситен с миризмата на пушек от пожарищата. Близо век бе държал юздите на този непокорен народ. Знаеше добре, че втори път няма да му се удаде да го стори.

Отново се върна в двореца и слезе в тайната крипта. Залости вратата и се пъхна в саркофага. Нагласи таблото така, както го бе направил Сянката на Аспасия, само че този път за по-кратък период. След това спусна капака и се откъсна напълно от своята разрушена империя.

Африка, 1450 г.пр.Хр.

Носферату бе принуден да изостави саркофага на Некхбет за три дни, докато обикаляше покрайнините на джунглата, търсейки кръв. На третата нощ се натъкна на една малобройна ловджийска група и тръгна след нея, като през следващите две нощи намали броя й с четирима души, хранейки се с по двама на нощ.

Когато задоволи глада си, се върна на мястото, където бе оставил Некхбет. Знаеше, че може да я събуди и да я нахрани с човешка кръв, но пак щяха да се върнат там, откъдето бяха започнали. Любимата му щеше да продължи да остарява по-бързо от него, заради далеч по-ниското съдържание на аирлианска кръв в жилите й. Нуждаеше се от кръвта на боговете, но засега тя беше недостъпна за тях.

Малко след като се прибра от джунглата, камилите отказаха да продължат напред. Наложи се да ги пусне, за да се приберат в любимата си пустиня. Деня прекара отново в сянката на саркофага, увит в наметалото и одеялата. С падането на нощта натрупа целия си багаж върху капака и се впрегна в юздите.

Същата нощ успя да напредне само половин миля в джунглата.

Втората нощ се представи малко по-добре, а на третата успя да измине цяла миля, навлизайки все по-навътре в черното сърце на Африка.

Продължи на юг. Едва след около месец излезе от джунглата и изкачи един хълм, откъдето се разкриваше околността. Спря и обходи с поглед безкрайните гори. В далечината, почти на самия хоризонт, се виждаха покрити със сняг планини. Предполагаше, че тъкмо тях бе видял преди време от джунглата. Склоновете на планините се простираха наляво и надясно. Сигурно имаше някакъв начин да ги заобиколи, особено ако се насочи към брега. Но дали зад тях не започваше друга пустиня? Колко още можеше да издържи така? По раменете му бяха излезли мазоли от кожените каиши, с които теглеше саркофага на Некхбет. От постоянното усилие тялото му бе заякнало.

Бяха изминали четири дни от последния път, когато се бе хранил, а изразходваше много енергия. Със сигурност нямаше да прекоси още една пустиня, ако се наложеше да тегли Некхбет зад себе си. Планините отпред заплашваха да се превърнат в изключително тежко начинание.

И какво, помисли си, ако успее да я извлачи до Брега на скелетите? Щяха да спят двамата един до друг, докато дойде време тя да се събуди.

Носферату погледна отново към върховете. Спря вниманието си върху най-високия, който беше малко встрани от останалите. След това се наведе, улови каишите и затегли саркофага към него.

След седмица стигна подножието на планината, заобиколена от почти непроходими гори и тресавища. Продължи упорито напред, катерейки се по първия хълм. Спря да си отдъхне, докато се питаше, дали тези планини не дават начало на Нил, тъй като по склоновете им се спускаха множество буйни ручеи. Със сигурност не бе виждал досега по-странно и причудливо място — склоновете бяха обрасли с пищна и разнообразна растителност, някои от дърветата бяха десет до двайсет пъти по-високи от нормалните си размери. Имаше нещо праисторическо в тази гора, като че бе забравена в някаква дупка на времето, докато останалият свят бе продължил да еволюира.

След десетина дни гората остана назад, в пояса на растителността. Смени я съвсем гол и пуст терен, ако се изключеха редките храсталаци, вкопчени в скалните пукнатини. Почти през цялото време се придвижваше като в мъгла и виждаше само няколко крачки пред себе си. Неведнъж се наложи да се връща обратно, за да избира по-подходящ маршрут. На два пъти дори изостави саркофага на Некхбет и се спусна обратно, за да се нахрани с кръвта на тукашните жители. Всеки път губеше поне по три-четири дни.

Скоро стигна до снега, чиято белота го заслепяваше, но поне стана по-лесно да тегли саркофага. И това бе до време, тъй като планината ставаше все по-стръмна и вече се налагаше да пълзи нагоре стъпка по стъпка. Когато осъзна, че е невъзможно да продължи, спря и отдели цял един ден, за да си отдъхне. Същата нощ тръгна да оглежда околностите. Откри малка пещера, дълбока само двайсетина стъпки и висока половин човешки бой. На следващата нощ премести саркофага в пещерата. Настани се до него и се уви в дрехите, които бе взел от своите жертви. Беше изморен, а и гладът му отново растеше. Но не искаше да си тръгва. Макар да бе спал хиляди години и някои неща да се бяха променили, светът все още бе негостоприемно място за него и Некхбет. Колко още години трябваше да изминат, преди да могат двамата да заживеят спокойно?

Носферату почувства, че сърцето му е сграбчено от болезнените окови на самотата.

Прекара още едно денонощие край саркофага, докато накрая осъзна, че е време да си тръгва. Изправи се, но преди да излезе, се наведе и положи длани върху студения метал. Докосна леко с устни похлупака, изпращайки прощална целувка, след това се измъкна от пещерата и затрупа входа й с камъни.

— Ще се върна — произнесе шепнешком, след като приключи. После пое надолу, оставяйки саркофага с любимата си високо на планинския склон.

5.

Египет, 671 г.пр.Хр.

Вампир не сваляше поглед от кълбетата сивкав дим, които се издигаха в нощния въздух. Хоризонтът отвъд платото Гиза аленееше от стотиците пожарища, разпалени от нашествениците. Дори от такова разстояние се чуваха съвсем ясно виковете на ранените и молбите за пощада на пленниците преди масовата екзекуция, която готвеха асирийците.

Третата епоха на Египет бе към своя край.

Вампир знаеше, че в други райони на царството все още се водят сражения. Тахарка, третият фараон от двайсет и петата династия, все още държеше под свое командване известни сили, които отстъпваха на юг, продължавайки войната, бушуваща вече петдесет години и обхващаща всички земи между Палестина и Етиопия. Цареше хаос, изглежда за Вампир най-сетне бяха настъпили благоприятни времена.

Той пое тичешком през пясъчните дюни на изток към платото. От известно време следваше западния фланг на асирийската армия, стараейки се да се прикрива сред пясъците на пустинята и същевременно да е достатъчно близо до Гиза. Надяваше се сред цялата тази бъркотия да остане незабелязан от Сянката на Аспасия.

От върха на следващата дюна се разкри чудесна гледка към платото. Трите пирамиди се виждаха съвсем ясно — озарени от пожарите на подпалените колиби. Вампир се насочи право към реката, но къщата на Наблюдателя се оказа празна. Взе едно сиво наметало от закачалката до вратата и напусна къщата, като пътем се загърна. Изтича при брега на реката и тръгна покрай мътните й води, озъртайки се за дървения пристан. Веднага щом го зърна, спря и потърси достатъчно голям и тежък камък. Намери един, сграбчи го в прегръдките си и скочи в реката.

Тежестта веднага го повлече към дъното. Виждаше достатъчно добре дори в тъмните води на реката и скоро забеляза входа към Пътищата на Росту. Пусна камъка и заплува към отвора, но водата се вливаше в него с такава сила, че засмука и него. Продължи да следва течението, удряйки се от време на време в гладките каменни стени.

Малко по-нататък разпери ръце и крака и се запъна в тунела. Пръстите му напипаха някаква пукнатина и той се закрепи за нея. Трябваше да приложи цялата си сила, за да удържи на бясното течение на водата и да успее да се вмъкне в един страничен тунел. Когато най-сетне пропълзя в него, установи, че тук водата е почти неподвижна. Спря да си поеме дъх, сетне продължи навътре. След още известно време стигна до малка площадка, която вероятно бе на нивото на повърхността на реката. Изтегли се върху нея и се озърна. Цареше почти пълен мрак, но въпреки това изостреното му зрение долавяше и най-малката подробност. Намираше се в подземна камера с дължина двайсетина стъпки и тъмен отвор на врата на отсрещния край. Вампир закрачи към вратата, оставяйки след себе си мокра следа. Нататък следваше коридор. Долови миризмата на хора и неволно ускори крачка.

Наблюдателят и семейството му се бяха разположили в един от страничните входове на Голямата пирамида, затиснали изхода към повърхността с каменна плоча. Бяха се сгушили в мрака и не видяха, нито чуха, че се приближава. Той обаче ги забеляза отдалеч — старец, старица и двамата им големи синове. Нямаше никакво желание да преговаря. Пристъпи насред семейството, сграбчи стареца и му разкъса шията.

В коридора отекнаха писъци. Един от синовете се опита да запали факла, докато майката и другият син крещяха уплашено. Когато пламъците блеснаха, те озариха Вампир — с окървавени устни, стиснал в ръцете си още потръпващото тяло на стареца. Вампир захвърли тялото на пода и изгледа тримата му оцелели роднини.

— Ще ви избия всички до един, ако не ме отведете където искам.

Младият мъж с факлата извади кама и се нахвърли срещу Вампир. Движейки се далеч по-бързо, отколкото младежът предполагаше, Вампир изтръгна оръжието от ръцете му. Удари го с разтворена длан в гърдите, отпращайки го назад. Факлата изхвърча и тупна на пода. Другият син на Наблюдателя се наведе и я вдигна.

— Ти си едно от онези същества — промълви падналият младеж. — Неживите. — Той погледна окървавеното тяло на баща си. — Татко ни е разказвал за теб. — Младежът се надигна и се обърна към майка си и брат си. — Останете тук. Скоро ще се върна.

Старицата дори не го чу. Беше се проснала върху трупа на мъжа си и го оплакваше тихо.

— Как се казваш? — попита Вампир по-големия син, докато двамата бавно се отдалечаваха по коридора.

— Каджин от рода Каджи. Наблюдател.

— Твоите сънародници са като плъхове.

— А ти за какъв се мислиш?

Вампир не си направи труда да отговаря.

— Искам да зная къде спят боговете. И къде държат Граала.

— Не можеш да стигнеш до Граала. Ключът изчезна много отдавна. А мястото, където спят боговете, се охранява от едно ужасно създание. И там не можеш да влезеш.

— Нищо. Отведи ме първо при Граала.

Каджин сви рамене. Продължиха да вървят навътре в тунела, като Каджин тихо броеше крачките и напречните тунели. След известно време спря и се обърна към една от стените. Постави медальона, който носеше на шията си, в една почти незабележима цепнатина в стената. Миг по-късно пред тях се отвори скрита врата.

Каджин и Вампир влязоха през отвора. Вампир спря на тясната площадка, откъдето се виждаше грамадна подземна кухина. Светлина, толкова силна, че дразнеше болезнено очите, струеше от спуснатата от тавана сфера. До отсрещния край на кухината имаше повече от хиляда разкрача. Вампир веднага позна къде се намира. И друг път бе идвал тук, но тогава нямаше таван, а отгоре се виждаше черно небе, обсипано със звезди. На стотина стъпки под него лежеше онова, което тогава все още бе под открито небе: Черният сфинкс.

— Залата на познанието — обяви спокойно Каджин. — Граалът е вътре в нея. Кивотът и мечът обаче ги няма.

— Кивотът? И мечът? Кой ги е взел?

— Когато израилтяните се вдигнаха на бунт, тук дойдоха мъж и жена. Те знаеха за тунелите. Успяха да проникнат в Черния сфинкс, тъй като носеха ключ. Взеха кивота и Граала, а също и меча Екскалибур, после си тръгнаха, присъединявайки се към останалите израилтяни, в тяхното изгнаничество или както те го наричат — Изход. Четирийсет години по-късно тук се появи друг член на нашия орден, който носеше със себе си Граала. Постави го обратно в Сфинкса, но си замина, без да ни предаде ключа. Нищо повече не зная.

Вампир не бе чувал досега за кивота и меча Екскалибур. Предполагаше, че мъжът и жената, дошли тук, са същите, които го бяха освободили преди много години — Донхад и Гуалкмай. Вероятно отново се опитваха да разбунят духовете на хората, политика, която Вампир разбираше твърде добре. Жената бе споменала, че мрази аирлианските богове, а това съвпадаше с чувствата и мислите на Вампир.

Издялани в скалата стъпала водеха към площадката, на която се издигаше Сфинксът. Лапите му се простираха почти на шейсет стъпки пред главата, която пък се издигаше на седемдесет стъпки от пода. Дължината на тялото бе сто и осемдесет стъпки, което, заедно с лапите, правеше обща дължина от близо триста стъпки. Между предните лапи стърчеше статуя с височина около два метра, която Вампир познаваше добре — беше статуята на Хор, един от шестимата аирлиански богове.

— И нямаш никаква представа къде държи твоят орден ключа?

Да е толкова близо до Граала и да не може да го получи!

— Никаква. Този, който го взе, повече не се върна.

Вампир изруга.

— Отведи ме на мястото, където те спят.

— То се охранява.

— Отведи ме там.

— Няма да можеш…

— Веднага!

Каджин повдигна уморено рамене. Тръгна напред, крачейки бавно през тунела. На три пъти отваря различни скрити врати. Никога досега Вампир не бе слизал толкова надълбоко в Пътищата на Росту.

Каджин неочаквано спря.

— Тунелът нататък се охранява от златния паяк. Наметалата ще ни пазят от него, ако не се движим, но помръднем ли, ще тръгне към нас.

— На какво разстояние е мястото, където спят?

— Коридорът е с дължина двайсетина крачки, после се разделя на два клона. Боговете спят в десния. Вляво има друг дуат, който преминава точно под Голямата пирамида.

— И какво има там?

— Ужасяващо по сила оръжие, което, според баща ми, можело да разруши цялата планета.

— Има ли друга врата към камерата, в която спят боговете?

— Не. Това е последната врата.

— Отвори я, после тръгни вляво, към оръжието. Ако го направиш, ще оставя брат ти и майка ти живи.

— И защо да ти вярвам?

— Защото нямаш друг избор.

Каджин допря медальона до стената и отвори поредната тайна врата.

— Тръгвай — нареди Вампир.

Младежът си пое дъх, уви се плътно в сивото наметало и прекрачи вътре. Вампир го изпрати с поглед, докато се скри зад завоя. Продължи да стои на мястото си съвършено неподвижно и скоро търпението му бе възнаградено. От десния ръкав на тунела се показа странна златиста сфера със заострени черни крака.

Едва след като отмина, Вампир се затича надолу, към най-ниското ниво. Сви надясно — в тунела, откъдето се бе появил металният паяк, и зърна в дъното червеникаво сияние. Продължи нататък и скоро излезе в просторна подземна камера. Тук имаше шест платформи, с положени върху тях черни саркофази. Вампир се приближи към най-близкия. Светлините на контролното табло бяха угаснали. Вампир предположи, че е принадлежал на Изида или Озирис и сега е празен. Премести се към следващия. Също черен екран. Едва третият бе осветен. Вампир въведе командите, с които саркофагът се изключваше. Екранът угасна. Премести се към следващите три саркофага и повтори процедурата.

От коридора долетя приглушен вик.

Вампир забеляза стелаж с шест копия, същите, които навремето боговете бяха използвали срещу него и останалите. Сграбчи едно от тях и напусна камерата. Затича се нагоре, но преди да стигне пресечката с другия тунел, пътят му бе запречен от златистата сфера, от чиито предни крака се стичаше кръв. Вампир наведе копието и пъхна пръст в една вдлъбнатина на дръжката. Натисна я и от острието бликна златист лъч. Лъчът удари сферата и я отхвърли няколко крачки назад. Вампир стреля отново, приковавайки я към стената. Краката на металното чудовище поддадоха и то рухна на пода.

Вампир го прекрачи и излезе в по-широкия тунел. Тук спря и се замисли. Каджин бе споменал, че в другия дуат имало някакво могъщо оръжие. Вампир знаеше, че съществуват още богове, спящи на различни места. Жреците бяха сигурни в това, Сянката на Аспасия също го бе потвърдил. Значи можеше да има полза от оръжието.

Но можеше и да е опасно.

Времето напредваше. Вампир се отправи към повърхността и стигна мястото, където бе оставил семейството на Наблюдателя. Не беше учуден, когато откри, че двамата са избягали. Излезе след тях и се озова от едната страна на Голямата пирамида. Зазоряваше се и внезапно го споходи усещането, че Сянката на Аспасия не е далеч.

Обърна се на запад и пое към пустинята, насочвайки се право към мястото, където бе оставил саркофага.

Планината Синай, Арабският полуостров, 671 г.пр.Хр.

Не беше най-високият връх в района, тъй като една планина на югоизток се издигаше с още неколкостотин стъпки по-високо, но определено доминираше над целия околен терен. Местните го наричаха Джабал Моса, на името на израилтянския водач, довел тук народа си по време на скитанията им между Египет и Израил. Разбира се, ако някой опънеше права черта върху картата между Египет и Израил, Джабал Моса щеше да се окаже далеч встрани.

Но още преди да бъде изкатерен от израилтяните, върхът бе добре познат на хората от пустинята. Те се прекланяха пред Син, бога на Луната, на когото бе кръстен целият този полуостров, но се бояха от планината и я избягваха. Над върха винаги имаше облаци, дори в най-ясни дни, и това им се струваше повече от неестествено.

Носеха се слухове за някакво същество, което притежавало божествени сили, но приличало на човек, наричано Ал-Иблис — то обитавало планината и околностите и понякога се отправяло на път за Египет и други далечни страни.

Дълбоко в недрата на Джабал Моса, която след няколко века християните щяха да прекръстят на планината Синай, живееше Сянката на Аспасия, познат на тукашните жители като Ал-Иблис. В жилите му не течеше аирлианска кръв и заради това се налагаше да се връща през определено време, равняващо се на един човешки живот, в планината Синай, за да получи ново тяло, а умът му да бъде прехвърлен в него, „прераждайки“ се отново.

Сянката на Аспасия съхраняваше спомените си с помощта на един малък прибор, който висеше на шията му и носеше изображението на две протегнати за молитва ръце. Наричаше се ка-огърлица, чиято цел бе да записва всичко, на което става свидетел — до най-малката подробност. В случай че по някаква причина го застигнеше смърт, в планината Синай вече го очакваше следващото тяло, със спомени, съхранявани от стража-компютър и датиращи от последното му идване в подземията. Ако не се завърнеше до една година, новото тяло щеше да бъде „възкресено“ и да получи пълния комплект от спомени на Сянката на Аспасия, с изключение на събитията, станали след последното му идване в подземната лаборатория.

Малко след като се разнесе тревожният сигнал на алармата, стражът-компютър го информира за проблеми в Египет — някой бе проникнал в Пътищата на Росту. Но в момента Сянката на Аспасия имаше други, по-неотложни задачи. Току-що се бе завърнал от едно пътешествие из Средиземноморието, целящо да го запознае с постиженията на гръцката цивилизация. Беше дълбоко впечатлен от постиженията на хората, но знаеше, че ще минат много векове, преди да могат да мерят сили с аирлианците. За нещастие по време на пътуването, докато пресичаше някакъв проход в Анадола, бе паднал от гърба на едно муле, бе си ударил лошо гърба и сега го измъчваше постоянна болка.

Сянката на Аспасия се приближи към стража-компютър — златиста пирамида, положена в една от най-дълбоките камери на подземията — и седна на стола пред този странен предмет. Сиянието на пирамидата се усили и постепенно го обгърна. Болеше го цялото тяло, не само от падането, но и от артрита и другите изменения, станали с тялото му с напредването на възрастта. Въпреки това изслуша доклада за последните събития в Египет, както и данните от другите наблюдателни уреди на аирлианците.

Явно по време на краткото му отсъствие бяха настъпили големи промени.

Асирийците бяха свалили фараона и бяха завладели земите му. Вампир бе проникнал в Пътищата и бе изключил четирите саркофага с аирлианските богове. Сянката на Аспасия не беше никак изненадан от постъпката му. Вампир бе движен единствено от неистовото си желание за мъст и рано или късно това трябваше да се случи. Шестимата аирлианци бяха нарушили някои от дадените им навремето инструкции. Бяха оставени в Египет, за да построят пирамида, която да послужи като космически фар, а не да се представят за богове. Останалите четирима бяха потънали в продължителен сън след близо две хиляди години на властване малко след бунта на неживите и убийството на Изида и Озирис.

Планът с пирамидата се бе провалил. Вместо да изпратят сигнал на аирлианците, те бяха привлекли техния смъртен враг — една космическа раса, наричана Рояка. Аирлианците бяха наредили незабавно да бъде смъкната облицовката на пирамидата, която изпращаше мощен радарен сигнал в космоса. След това никой вече не се нуждаеше от четиримата аирлианци, спящи в недрата на платото Гиза и Сянката на Аспасия не изпитваше никакво съжаление заради смъртта им.

Сянката на Аспасия притежаваше спомените на самия Аспасия и отпечатъка на неговата личност, но върху тях бяха насложени хилядолетия трупан от самия него опит като човек. Отдавна не беше вече онзи, когото бяха създали аирлианците. Притежаваше собствено съзнание — опасен инструмент за някой, предназначен да бъде само сляпо оръдие. Даваше си сметка, че дължи съществуването си на една определена цел и че веднага щом тази цел бъде изпълнена и спящият на Марс Аспасия се пробуди — или се събуди спящият под хълма Циан Лин в Китай Артад, — войната ще бъде подновена, една от двете страни ще спечели и от него вече няма да има никаква нужда.

Сянката на Аспасия знаеше, че ако спечели Артад, той е обречен. Ала не се съмняваше, че съдбата му ще бъде предрешена и в случай, че победата е на страната на Аспасия. Каквото и да се случеше, перспективите пред него бяха мрачни. Още една причина да не се впуска в преследване на оцелелите неживи. Те бяха неизвестната величина, която не само щеше да направи играта по-интересна, но и добавяше потенциални съюзници, в зависимост от това как щяха да се развият събитията в бъдеще. Ако не на друго, винаги би могъл да разчита на омразата им към Артад.

Сянката на Аспасия въздъхна дълбоко и напусна камерата със стража. Спусна се по един каменен тунел към друга подземна зала. Вътре, в голям контейнер, пълен със зеленикава течност, се поклащаше човешко тяло със затъкната в устата тръба, през която му подаваха въздух. Главата бе обръсната и скрита от метална шапка, от която стърчаха десетина датчика, свързани с близкия терминал. Очите на непознатия бяха отворени, но в тях не блещукаше светлинката на разума. До контейнера имаше черен саркофаг с почти същите размери, досущ като тези, които използваха неживите.

Сянката на Аспасия се приближи към командното табло и положи ръце върху хексагоните на дисплея. Натисна няколко от тях в бърза последователност, както го бе правил стотици пъти преди това. Капакът на черния саркофаг се отмести, разкривайки вдлъбнато очертание, което напълно съответстваше на тялото му.

Сянката на Аспасия свали огърлицата и я пъхна в един процеп от дясната страна на пулта. Веднага щом огърлицата застана на мястото, до нея светнаха два жълти индикатора.

Сянката на Аспасия се приближи към черния саркофаг. Свали всичките си дрехи и легна вътре. Капакът се спусна върху него, затваряйки го в непрогледен мрак. Няколко сонди докоснаха едновременно темето му, инжектирайки обезболяващ разтвор. Последваха три-четири минути на бездействие, докато кожата на темето му постепенно губеше своята чувствителност. После в мозъка му проникнаха микроскопични сонди, свързвайки се със съответните области, където се съдържаше последната информация.

Спомените и натрупаният през изминалите месеци опит бяха прехвърлени в ка-огърлицата, след което микросондите се прибраха. Сянката на Аспасия въздъхна обезпокоено — все не можеше да свикне с мисълта за онова, което следваше, защото нито веднъж не бе присъствал на него. Това бе единственият спомен, който никога не се прехвърляше от едно тяло в друго.

През почти невидими отвори в стените на саркофага изпълзяха черни прашинки, които се разпръснаха върху голата му кожа.

Той закрещя безпомощно в мрака, докато прашинките поглъщаха плътта, мускулите и костите му, раздразвайки всички рецептори за болка. За щастие целият този процес продължи само пет секунди, след което тялото му изчезна.

Пултът забръмча едва доловимо, докато наместваше новополучената информация с матричната памет на Аспасия, след това я прехвърли в ума на положеното във ваната тяло. Въвеждането продължи не повече от минута. После микродатчиците се отдръпнаха от главата на младежа.

Очите премигнаха, но този път в тях сияеше разум. Зелената течност бързо се оттичаше, оставяйки новото тяло на Сянката на Аспасия да лежи на дъното на ваната. Тръбата се измъкна от устата му и се прибра назад, движена от механична ръка. Сянката на Аспасия стана, изтри се с кърпа, после навлече дрехите, оставени от неговия предшественик.

След като се облече, погледна към черния саркофаг, където лежеше старото му тяло. При мисълта, че и тялото, в което бе сега, един ден ще свърши по същия начин, по гърба му пробягнаха тръпки. Контейнерът вече бръмчеше и се изпълваше със зелена течност, подхващайки работа върху следващия клонинг. Въпреки че тялото, което обитаваше в момента, бе на двайсетгодишен младеж, Сянката на Аспасия се почувства уморен.

Върна се отново в камерата на стража и се свърза с огромната му база данни.

В Египет цареше истински хаос. Знаеше го още преди да се подложи на регенерация.

Аирлианската база в Сидония на Марс все още беше в безопасност и функционираше нормално, според информацията, предавана от компютъра на червената планета.

А Артад? Какво ставаше с него? Беше изминало известно време откакто Сянката на Аспасия бе проверявал състоянието на противниковия предводител в гражданската война. Там всичко изглеждаше спокойно, а и Сянката на Аспасия не се съмняваше, че Артад би нарушил примирието само ако се случи нещо наистина драматично.

Въпреки това нямаше да е зле да изпрати там някой на разузнаване. „Скоро“, помисли си той, а в неговите представи това се измерваше със столетия. В момента единственото, което искаше, бе да заспи.

Циан Лин, Китай, 634 г.пр.Хр.

Студен вятър духаше откъм западната пустиня, брулейки склоновете на високия три хиляди стъпки хълм. Нямаше никакво съмнение в изкуствения произход на странното земно съоръжение, тъй като склоновете му във всички посоки бяха подравнени и върху черната им повърхност не растеше нищо. Дори птици не кръжаха в небето над хълма, а местните жители предпочитаха да го избягват.

Наблизо все пак имаше един човек. Жена в доста напреднала бременност се превиваше срещу вятъра, загърнала наедрялото си тяло в грубо наметало. С една ръка придържаше увисналия си корем, а в другата стискаше съд за вода от черен метал, какъвто не можеше да се срещне на Земята. Зъбите й тракаха от студа, а кожата й бе посиняла и безчувствена.

Спускаше се надолу по склона, възползвайки се от силата на гравитацията. Нямаше определена цел, въпреки че имаше село на около петнайсетина мили на север. Знаеше, че там няма да я посрещнат радушно, а и в сегашното й състояние едва ли би могла да измине целия път. Беше прокълната и прокудена в пустинята, където да умре заедно с онова, което носеше в себе си. Когато стигна подножието на хълма, тя се огледа в мрака. Една черна линия отпред очертаваше тясната гора, следваща коритото на реката, и жената се отправи натам. Препъна се, падна и нещо я одраска по бузата. Ококори се изплашено, като видя в какво се е спънала. Купчина от кости.

Сигурно, помисли си, това са останките на някоя друга като нея, пратена да умре в пустинята.

Не искаше да умре. От устните й се отрони изплашен вик и тя се изправи. Беше само на седемнадесет, девственица преди девет месеца, когато бе избрана от селото да стане тазгодишната жертва на боговете от Циан Лин. Тогава не се изплаши, помнеше и други години, когато боговете не бяха проявявали никакъв интерес към избраниците. Обикновено отвеждаха жертвата на около половин миля от хълма и я завързваха за кол. Два дни по-късно свещениците се връщаха и отвързваха момичето, след което го връщаха обратно в селото с чувството за изпълнен дълг.

Никой не знаеше откога водеше началото си тази традиция. Така и момичето не се разтревожи, когато я избраха, нещо повече, заживя с мисълта, че й е оказана огромна чест, както на предишните избраннички. Поставиха я в центъра на процесията, която се отправи към Циан Лин, а когато я завързаха, постараха се въжетата да са отпуснати, за да не я стягат, после всички се оттеглиха към селото. Единственото, което я безпокоеше, бе, че ще трябва да прекара две нощи на открито.

Всичко се промени още първата нощ, когато до слуха й достигна тътен, последван от разтърсване на земята под краката й. Опита се да развърже въжето, но възелът се оказа твърде сложен. Малко след това от мрака излезе непознат мъж, въоръжен с дълго копие. Отряза въжето от кола и я задърпа след себе си, отвеждайки я в един подземен проход, който се затвори зад двамата.

Ужасите, които последваха, едва не я накараха да изгуби разсъдък. Тя притисна по-силно с едната си ръка издутия корем, а с другата докосна клапата, която бяха поставили на шията й.

Най-сетне стигна ивицата от дървета и спря, оглеждайки се в мрака. Брегът тук бе стръмен и жената се спусна внимателно, като на няколко пъти се подхлъзна и едва не падна. Между брега и водата имаше неголяма, покрита с камъчета ивица. Двата края на реката бяха сковани от лед и само по средата се виждаше тъмен отвор. Реката, по-скоро широк поток, не беше дълбока — не повече от десетина сантиметра в средата.

Момичето се облегна изтощено на стръмния бряг. Когато погледна нагоре, видя звездите и си спомни за дядо си, който й показваше изображенията на различни животни сред тях.

Извика уплашено, когато този спомен отключи видението на шестопръсто същество, докосващо тялото й, докато я разглеждаше внимателно с котешките си червени очи. Опита се да прогони това изображение от мислите си.

Болката разтърси тялото й и я върна към действителността. Коремът й се сви от мъчителна контракция. Въпреки студа по тялото й се стичаше пот.

Момичето извика името на майка си, но единственият отговор бе вопълът на вятъра.

Беше присъствала на множество раждания в селото, но там винаги имаше и знахарка, която да помага. Болката я изтощаваше и тя неусетно полегна върху калния склон.

Когато детето тръгна да излиза, то сякаш разкъсваше тялото й, пробивайки си път с неистово желание да се измъкне навън. Писъците й отекваха надалеч в нощта.

След около десет минути бебето най-сетне се роди и тя използва последните си сили, за да го увие в парцалите, които покриваха тялото й. Сетне се сви около него, за да запази поне неговата топлина.

Едва сега погледна към малкото същество, притиснато до корема й. Не плачеше, не издаваше никакви звуци, но гърдите му се повдигаха равномерно, което означаваше, че е живо. Очите му срещнаха нейните и тя забеляза с изненада, че зениците му са заобиколени от червени полукръгове.

Детето се притисна към нея, поемайки топлината й.

Тя дори не забеляза, когато устата му се разтвори и тънички зъбки се впиха в шията й.

6.

Африка, 355 г.пр.Хр.

Този път Носферату бе подготвен по-добре, тъй като си бе взел поука от предишното пробуждане. Вместо да излезе веднага и да обикаля слепешката навън, той отмести съвсем леко похлупака на саркофага и остана да лежи вътре, в очакване да долови миризмата на живо същество. Измъкна се едва когато недалеч от него кацнаха няколко птици. И този път топлата кръв му подейства освежаващо, но трябваше да плати със стомашно неразположение, тъй като живителната течност не беше човешка.

Поукрепнал, но с незадоволен апетит, той пое на север покрай брега. Знаеше, че в сегашното му състояние все още е опасно да навлиза във вътрешността на Африка. Едва бе успял да се добере до Брега на скелетите, след като бе оставил Некхбет в планината. Когато се спусна от склоновете, озова се в пустиня, след това в гъста джунгла и накрая, близо до брега, в безводна и безлюдна страна.

Беше нагласил саркофага приблизително за хиляда години, но не виждаше никаква съществена промяна в обкръжаващия го пейзаж. Изглежда бе избрал идеалното място, където да остане необезпокояван от никого, но същевременно това означаваше, че ще му е трудно да си намери храна.

Не виждаше никакви кораби да плават край брега. Най-сетне се появи рехава крайбрежна растителност и не след дълго той приближи първото село. Същата нощ уби двама — момче и момиче, излезли в джунглата да правят любов. Набрал сили, продължи с ускорено темпо и достигна мястото, където някаква огромна река пресичаше скалистия бряг, изсипвайки тонове кална вода в океана. Носферату почти не можеше да види отсрещния бряг на реката.

В сравнение с Конго Нил бе малък поток. Но въпреки това Носферату почувства носталгия по сините води на реката на Египет. Изведнъж го споходи видение на тъмнокоса жена, която го държи в ръцете си и му говори усмихнато. Той бе съвсем малък, почти бебе. Знаеше, че тя го обича. Жалко, че не помнеше нищо повече от онзи живот. Чувстваше се най-самотното същество на земята. Некхбет спеше дълбоко в своя саркофаг в планинската пещера. Вампир се бе запилял някъде, също и другите неживи.

Носферату изпъшка. Бяха му отнели всичко, на което държеше. Ноздрите му затрептяха. Кръв. Човешка кръв! Мирисът идваше отдясно, откъм течението на реката. Обърна се в тази посока и се запромъква през джунглата като призрак. Въпреки че беше нощ, виждаше съвсем ясно.

Скоро стигна до едно село. Беше заобиколено с гъста ограда от бодливи храсти, единственият вход се охраняваше от въоръжен с копие младеж. Носферату се затича напред, прескочи оградата и в следващия миг се нахвърли върху младия часовой. Зъбите му разкъсаха податливата плът и отдолу бликна топла кръв. Въпреки че артерията продължаваше да бълва фонтани от червена течност, той вдигна глава и се огледа. Към него се приближаваше друг войн, с насочено копие. Носферату скочи, отби удара, метна се на гърба на противника и му разкъса шията. Войникът изкрещя, но звукът стана гъргорещ, когато зъбите на Носферату се впиха в гръкляна му.

От вратите и прозорците на колибите надничаха бледи, изплашени лица. Мъжете го наблюдаваха с изцъклени очи. Жените се спотайваха зад тях, стиснали децата в обятията си.

— Елате де! — прикани ги Носферату, разперил окървавените си ръце. — Елате и ме хванете. — Дори не си даде сметка, че говори на езика на боговете и че те едва ли щяха да го разберат. Жестовете му бяха достатъчно красноречиви.

Никой не отвърна на предизвикателството му. Всички останаха вътре, стиснали оръжия, огласяйки околностите с проклятия и гневни викове.

Възбудата му постепенно се уталожи. Той отстъпи предпазливо назад и потъна в гората. Намери една малка дупка на брега на реката и се свря в нея, като се покри с листа. Остана да лежи там, докато слънцето извървя своя път по небосвода, като се унасяше в неспокоен сън. От време на време се събуждаше, разтреперан и облян в пот. С падането на нощта напусна тясното си леговище и тръгна да търси брод през реката. Когато наближи селото, което бе нападнал предишната нощ, забеляза, че входът се охранява от цял отряд войни, които бяха запалили грамаден огън. Веднага щом заобиколи селото, се натъкна на издълбани от дънери на дървета пироги. Избра една и я избута в тинестата крайбрежна вода. Сграбчи греблото и започна да гребе, премигвайки от стичащата се в очите му пот.

След няколко минути забеляза, че течението е твърде силно и го отнася към морето. Опита се да гребе по-енергично, но ръцете му скоро отмаляха. Боляха го всички мускули, тялото му гореше от вътрешен огън. Уплаши се, че някой от тези, чиято кръв бе пил, е бил болен. Изтри с разтреперани ръце лицето си, мъчейки се да спре потоците от солена пот.

Когато погледна отново, осъзна, че течението ще го надвие. Щеше да се озове в океана далеч преди да се добере до отсрещния бряг. Погледна през рамо и откри, че брегът, от който бе тръгнал, също е останал твърде далеч. Остави греблото на дъното и се сви на кълбо, покосен от нов пристъп на горещи, болезнени конвулсии.

Когато се свести, изпитваше още по-силна болка. Първите лъчи на слънцето озаряваха ръба на пирогата и когато отвори очи, те го заслепиха. Не чуваше никакви звуци от сушата — нито вятър сред листата, нито песни на птици или бълбукане на крайбрежно течение.

Въздухът бързо се стопляше. Носферату знаеше, че няма кой знае какъв избор. Сграбчи единия край на пирогата и го дръпна, преобръщайки лодката върху себе си. Когато изплува отново, издълбаният корпус бе над главата му и го прикриваше от слънцето.

Денят бе много дълъг. На няколко пъти Носферату усещаше, че нещо се отърква в краката му, но се размина само с това. Когато се стъмни, той отново изправи пирогата, покатери се вътре и се отпусна изнурено на пода. Едва след като си пое дъх надигна глава и се огледа. Във всички посоки виждаше само океанска шир. Нямаше никаква представа накъде може да е сушата.

Изтегнат по гръб, Носферату разглеждаше разсеяно звездите, стараейки се да си пести силите. Даде си сметка, че за първи път поглежда към звездите — нещо странно за нощно същество като него. Когато бе малък, често му повтаряха, че от звездите са дошли боговете. По-късно Донхад спомена същото нещо. Възможно ли бе да е истина? Ако тези източници на светлина наистина се намираха на огромни разстояния, нищо чудно да са големи като слънцето.

Носферату прокле както звездите, така и боговете, дошли от тях, когато небето на изток започна да порозовява. Започваше още един тежък ден. Изчака до последния момент, преди да обърне пирогата и да се скрие под нея.

Този ден за пръв път си помисли колко ще е приятно да се остави дълбините да го погълнат. Единственото, което му даваше сили да продължи, бе мисълта за Некхбет.

Но на осмия ден и тази мисъл взе да избледнява. Беше неимоверно изтощен и отчаян. Когато същата вечер се покатери в пирогата, отново бе заобиколен само от вода и звезди.

Боговете го бяха дарили с живот, движени от своите егоистични цели. В продължение на триста години бяха изсмуквали същия този живот от него за удоволствие. След като им избяга, беше се крил като изплашено дете в продължение на повече от хиляда години.

Защо?

Какъв бе истинският смисъл на живота? Каква бе целта на боговете? Защо постъпваха така с другите живи същества?

Носферату премигна. На хоризонта зад него се появи бледо сияние. Загледа се натам, в продължение на цяла минута, после вдигна греблото и започна да гребе. В началото му се стори, че сиянието отслабва, но скоро си даде сметка, че дори става по-ярко. След още десетина минути забеляза пламъци, които се издигаха към нощното небе, и различи очертанията на брегова линия. Съвсем близо до брега тревиста равнина бе обхваната от пожар. Носферату видя стада от животни, които препускаха уплашено, опитвайки се да се измъкнат от пламъците. А на самия бряг ги очакваха десетина войни, вдигнали копията за удар.

Носферату почувства, че гладът му се усилва.

Предишната нощ му предостави истински пир. След като се нахрани, Носферату тръгна покрай брега на север. Растителността тук бе тревиста, джунглата бе отстъпила място на тучни равнини. На няколко пъти съглежда селца в далечината, но ги заобикаляше, дочувайки лая на кучетата.

През следващите десетина нощи успя да се нахрани още два пъти. Тревата постепенно отстъпи място на скалиста пустиня и рано една вечер, малко след като бе тръгнал на път, той зърна двуетажна каменна кула, вдигната върху издаден в морето нос, който заграждаше естествено пристанище. В залива бяха завързани няколко кораба. Досега не беше виждал такива — с извит и издигнат нос и висока мачта в центъра. Бяха сковани от дъски, а не от трупи и по размери можеха да се мерят с баржите, с които египтяните караха камъни по Нил.

Светлинки блещукаха в прозорците и на двете нива на кулата, а на върха стояха часовои с лъкове. Когато се приближи, Носферату забеляза, че в подножието на кулата има още няколко каменни сгради. Малко след това дочу гласове откъм постройките. Спря, за да обмисли положението. Беше гладен, но не и изтощен. А тези хора разполагаха с кораби. Той се загърна по-плътно в наметалото и продължи нататък.

Един от часовоите го забеляза и нададе предупредителен вик. Носферату застина и вдигна ръце, разперил пръсти, за да покаже, че не е въоръжен. Откъм кулата дотичаха още няколко души, въоръжени с мечове. Говореха на непознат език, но Носферату им отвърна с универсалния жест на разбирателство, като извади няколко златни монети и им ги подаде.

Мъжете го отведоха в една от къщите и му предложиха храна и вода и той се престори, че утолява жаждата и глада си. Вниманието му привлече една опъната на стената кожа. Върху нея бе изрисувана карта. Забелязали любопитството му, мъжете го отведоха при картата.

Един от тях посочи точка, близо до долния край на картата, която вероятно показваше сегашното им местоположение. Носферату постави пръст на същото място, после го прокара нагоре към Средното море, покрай северните брегове на Африка до мястото, където се вливаше Нил. Накрая посочи гърдите си.

Мъжът кимна. На свой ред посочи едно място над Египет, после себе си и произнесе:

— Финикия.

Носферату не бе чувал никога за тази страна, но знаеше, че много неща ще се променят, докато спи в саркофага. Надяваше се скоро да открие до каква степен се простират тези промени. Извади кесията, разклати я, за да подрънка с жълтиците вътре, и отново посочи Египет.

Мъжът се намръщи и извика един от останалите. Този, който се приближи, имаше обветрено лице на стар моряк. Лицето му бе разсечено от белег, който изчезваше под яката на мръсната му риза. Първият посочи Египет, произнесе нещо и кимна към Носферату.

Морякът поклати глава и се изплю презрително. После опря пръст на едно място в морето на север от Египет. Изглежда отиваха там и спореха как да постъпят с него. Е, поне мястото бе далеч по-близо до Египет, отколкото бе сега. Носферату отвори кесията и подаде няколко жълтици на стария морски вълк.

Гърция, 354 г.пр.Хр.

Макар че според легендата при Термопилите бяха загинали триста войни до последния човек, отбранявайки Огнените порти през 480 г.пр.Хр., точният им брой бе 299. Действително триста спартанци бяха поели с цар Леонид срещу Ксеркс и неговата армия от сто и петдесет хиляди войници, пресрещайки ги в тесния проход. Спартанците бяха издържали четири дни, което бе позволило на останалата част от града-държава да мобилизира нови войски и по-късно да изтласка нашествениците. Истински подвиг, възпят в песен, която се носеше от уста на уста не само в Спарта, но и в цяла Гърция.

Но имаше един човек, който знаеше цялата истина за тези триста войни. Сто двайсет и пет години бяха изминали от легендарната битка, а той все още крачеше по земята. Бе последният от тристата войни, но не беше човек. Стоеше на полето край Спарта, също както преди много години, когато армията се готвеше за онази битка, и както много пъти след това.

Вампир се бе сражавал при Термопилите, удържайки на вражеския натиск до последния възможен миг, преди да се изгуби в нощта, оставяйки другарите си на милостта на персийските мечове. Дори сега, години по-късно, не виждаше смисъла на тази героична постъпка. Да, тя бе довела до крайната победа на градовете-държави, но малко след това същите тези градове се бяха счепкали помежду си в първата и втората Пелопонески войни. Войниците, сражавали се рамо до рамо срещу персийците, се бяха изправили един срещу друг.

Такава бе човешката природа — глупава и късопаметна.

Вампир остана в Спарта, защото това бе първото място, където се чувстваше добре сред хората. За всички останали жители на Гърция Спарта оставаше една голяма загадка. Докато изкуството процъфтяваше навсякъде, в Спарта на почит бяха само военните умения. Всички усилия на държавата бяха насочени към поддържането и усъвършенстването на нейната армия. От 404 до 371 г.пр.Хр. Спарта владееше по-голямата част от територията на Гърция, въпреки че противниците й бяха многобройни. През последните петнадесет години обаче властта й бе отслабнала и голяма част от териториите — изгубени.

Спарта се намираше в югозападната част на полуострова, свързана с останалата част от Гърция чрез тесен провлак. Вампир стигна до там, след като напусна тайно Крит преди хиляда години. Беше скрил саркофага си в една пещера на южния бряг на Пелопонес, където бе прекарал петстотин години в дълбок сън, надявайки се, когато се събуди, споменът за неговото управление в Крит да е само легенда.

След като обиколи цяла Гърция и я намери процъфтяваща и цивилизована, той избра за свой нов дом Спарта. Към това решение донякъде го подтикна и чувството му за хумор — местните жители твърдяха, че са потомци на Лакедемон, син на бог Зевс. Освен това, благодарение на безразличието към хората от най-долната класа, не беше никак трудно да утолява глада си, без да поражда нежелано безпокойство. Имаше спартиати, които можеха да се сражават и гласуват; периокой, или свободните, които нямаха право на глас, но им се позволяваше да умрат за родината, и илоти, които макар да не бяха роби, се намираха в почти същото незавидно състояние и които Вампир бе избрал за свои потенциални жертви.

Три редици спартански войни бяха подредени пред храма Хеленион, готвейки се да тръгнат на война срещу Пилос, на западния бряг на Пелопонес. Беше малко преди зазоряване. Вампир бе участвал в толкова много сражения, че отдавна бе изгубил представа за истинската причина на тези нескончаеми войни. Шест пъти през последните няколко века бе сменял личността си, всеки път намирайки си място сред командващите офицери, благодарение на бойните си подвизи, а не на семейни връзки, както правеха останалите.

Актон, военачалникът на армията, се отправи по пътя, който водеше на запад, и жените подхванаха химн във възхвала на бога на победата. От трибуните ги гледаха момчетата от агогата — казармата за подготовка, — които бяха твърде млади, за да вземат участие във военните действия. Личеше си, че едва си сдържат сълзите.

Предстоеше още едно сражение. С течение на времето Вампир бе започнал да ги харесва. Беше се прочул с бойните си умения не само в Спарта, но и из цяла Гърция. Смятаха го за неуязвим и нямаха нищо против странното му поведение. Никога не се появяваше през деня, освен по време на сражение и тогава бе напълно скрит от ризницата и наметалото си, така че дори очите му не се виждаха. Беше обяснил, че кожата му е твърде чувствителна към светлината, и те го приеха като поредната му чудатост.

И този път, веднага щом слънцето се показа на хоризонта, Вампир напусна колоната и изчезна в гората край пътя.

Атина, 354 г.пр.Хр.

Това бе най-лесното пътуване от всички скитания на Носферату. Финикийският кораб имаше долна палуба, на която можеше да спи необезпокояван през целия ден. Големите платна и умението на екипажа им осигуряваха бързина, на каквато въобще не се бе надявал. Плаваха дори нощем и след осем дни спряха на друг подобен пост като този, край който се бе появил Носферату. Тук попълниха запасите си от прясна вода и храна, отпочинаха един ден, след което продължиха. Разположението на тези постове на относително еднакви разстояния говореше за постоянно действащ морски търговски маршрут. Обикновено Носферату излизаше на лов малко преди да напуснат поста, взимаше поредната си жертва и после скриваше трупа така, че да не може да бъде намерен. Потегляха на път, преди някой от поста да забележи изчезването, макар на два пъти това да бе станало преди да вдигнат платна. Втория път Носферату почувства, че финикийският капитан подозира нещо, но още няколко жълтици потушиха съмненията му.

Въпреки това Носферату се стараеше да не спи дълбоко през деня от страх да не бъде нападнат от екипажа. Скоро се научи да пребивава в полусънно състояние, долавяйки приближаването на всеки, който преминаваше наблизо. След около месец напуснаха Атлантика и навлязоха в Средиземно море и моряците очевидно бяха облекчени, че са в свои води. Междувременно Носферату започна да разбира говора им и научи, че техните сънародници плават не само на юг, към Африка, но и покрай атлантическия бряг на Европа. Корабите им кръстосваха Средиземноморието от стотици години, финикийците имаха колонии както на северните брегове на Африка, така и по източното испанско крайбрежие — на противоположния край на родината им, Палестина. Най-интересната новина бе, че сега Египет е под владичеството на персийците и че последният фараон бил разгромен в едно сражение само преди няколко години. Носферату никога не бе чувал за персийците и накара капитана да му покаже на картата откъде са дошли.

Щом в Египет се разпореждаха чужденци, нямаше ли да е безопасно за него да се върне там? Дали би могъл да вземе Граала и да го отнесе на Некхбет? Къде бяха останалите четирима аирлианци?

Финикийците имаха свои богове, пред които се прекланяха и чиито имена бяха съвсем непознати за Носферату — изглежда нямаха нищо общо с боговете от Египет. Всяка сутрин екипажът коленичеше пред няколко малки идола, подредени на носа на кораба. Молеха се за благоприятно време и за попътен вятър, както и за спокойно море. Носферату не можеше да разбере защо трябва да се молят на някакви неодушевени предмети. Каква сила можеше да има парче дърво? Боговете, които управляваха Египет, поне бяха истински.

След няколко дни плаване без да видят бряг — още едно постижение от последното пробуждане на Носферату — стигнаха до един пристанищен град на име Селинус, на остров, който местните хора наричаха Сицилия. Едва тук, когато излезе същата вечер, за да се поразходи и да намери жертва, Носферату придоби представа за промените, които бяха настъпили. Имаше нови империи и богове, но от друга страна хората си бяха същите. Макар финикийците да разполагаха с далеч по-усъвършенствани кораби, в други отношения те изглеждаха доста по-изостанали от египтяните. Почти не познаваха човешката история. Обществената им памет се простираше едва няколко поколения назад. Нито веднъж не споменаха Атлантида или Гражданската война на боговете.

Останаха около седмица в Селинус. Носферату не чу нито дума за аирлианците, Онези, които чакат и Водачите. Дали светът не се бе освободил от тях? Носферату почувства, че в душата му се заражда надежда.

Отплаваха от Селинус и се отправиха към Атина — крайната цел на тяхното плаване и един от най-могъщите градове в средиземноморския район. Носферату бе поразпитал и вече знаеше, че няма да е трудно да намери друг кораб, който да го откара в Египет. Когато стигнаха Пирея, пристанищния град на Атина, той остана на долната палуба, изчаквайки падането на нощта. Когато най-сетне слезе на сушата, стоката от трюма бе разтоварена, а моряците се бяха пръснали из околните кръчми да празнуват завръщането си.

Атина бе съвсем различна от Селинус. Носферату тръгна по улиците, наслаждавайки се на изящните постройки и на навика на тукашните жители да водят живот на открито. Остана тук няколко седмици, през това време научи езика. Имаше нещо различно в тези хора, но в началото не можеше да го определи. Осъзна го едва след няколко вечери — за разлика от египтяните гърците живееха с очакване за бъдещето.

Животът в Египет беше цикличен. Представата за времето се изчерпваше с идеята за повторение на едни и същи или сходни събития, нямаше никакъв прогрес. Тук животът течеше напред. Обсъждаха се и се подлагаха на дискусии най-различни идеи. Хората често питаха „защо“, нещо, което бе нечувано в Египет. Носферату се чудеше дали тази свобода на мисълта не е предизвикана от отсъствието на жреците и техните богове. Гърците също си имаха богове, при това доста на брой, но те изглежда бяха по-скоро измислени, отколкото реални. Всъщност това също бе една от честите теми на тукашните спорове. В Египет цената на каквото и да било съмнение беше смърт.

Носферату се хранеше добре, избираше за жертви предимно дребни крадци и проститутки, които се навъртаха край доковете на Пирея. Една вечер, след като нападна поредната си жертва и се наслаждаваше на удоволствието от засищането, той чу позната дума от група хора, събрани пред каменните стъпала на някакъв храм.

Атлантида.

Слънцето бе залязло само час преди това, но Носферату вече бе успял да убие един младеж, който се опита да го ограби. Приближи се неусетно към групата. Мъжът в центъра имаше бяла коса и брада. В ръката си държеше свитък.

— Солон, слушах те да говориш за потопа и за Девкалион и Пира, но ще ти кажа, че това бедствие бледнее в сравнение с онова, което е унищожило Атлантида. Имало е и ще има много и най-различни опустошителни сили, но най-страшните от тях са огънят и водата.

Старецът вдигна глава и огледа групата.

— Много са истински великите постижения на гръцкия народ — продължи той. — Но има едно, за което рядко се говори, защото всички го смятат за легенда. Преди много време, още преди по тези земи да се появят дорийците, нашите предци са се били в една страшна война срещу противник, който дошъл отвъд морето, дори отвъд Херкулесовите стълбове и бил предвождан от самите богове. Зад Херкулесовите стълбове има един остров, по-голям от Либия[82] и Азия, взети заедно. Управляван бил от съюз на могъщи царе, които се разпореждали и върху околните земи. Империята на Атлантида се простирала чак до Египет, Европа и Тир, но в една епична битка нашите предци попречили властта им да се разпространи и в Гърция. Малко след това станало силно земетресение и морето погълнало Атлантида, и така тази страна изчезнала завинаги от лицето на земята.

Последната част съвпадаше с онова, което Носферату бе узнал като малък, но му се струваше малко вероятно гърците да са победили в бой аирлианските богове. Освен ако не са били подпомагани от Артад и неговите сили.

— Ей ти, страннико — посочи го неочаквано старецът. — Знаеш ли нещо за тези събития?

— Защо ме питаш? — отстъпи назад Носферату.

— И преди съм срещал такива като теб.

— Какви като мен?

— Високи, с бяла като мрамор кожа. И най-важното — очите ти, приятелю. Те говорят, че си виждал много неща. Така поне ми каза предишният, когото видях.

— И как се казваше този, когото смяташ за мой родственик?

— Наричаше се Сянката на Аспасия, каквото и да означава това.

Носферату си спомни, че Хаджилил бе споменал Сянката на Аспасия, аирлиански предводител.

— Кога говори с него?

— Значи го познаваш? — попита старецът.

— Чувал съм за него, но не го познавам.

— Беше тук преди два дена. Срещал съм го още няколко пъти. Водихме много интересни разговори.

Носферату почувства, че надеждата му от последните седмици започва да се топи.

— Та какво знаеш за Атлантида, приятелю? — повтори старецът.

— Нищо — промърмори Носферату, обърна се и потъна в мрака. Продължи да се скита из улиците на Атина, чудейки се какво да предприеме сега. Щом Сянката на Аспасия е тук, в Гърция, който тогава е в Пътищата на Росту в Египет? Къде са боговете?

По-скоро почувства, отколкото видя насоченото към него острие. Реагирайки машинално, Носферату отскочи встрани, а ножът разцепи въздуха на мястото, където бе стоял преди секунда. Нападателят замахна отново, с намерение този път да е по-точен. Носферату отстъпи назад, но опря гръб в стената и осъзна, че е попаднал в клопка.

— Кой си ти? — попита, вдигнал ръце пред себе си, за да се брани. Имаше чувството, че вижда пред себе си огледало — висок мъж с бледа кожа, червеникава коса, омотан в наметало. Очите му бяха издължени като на котките и заобиколени с червеникав ореол. — Сянката на Аспасия?

Вместо отговор нападателят нанесе нов удар. В същия миг отдясно блесна метално острие, което се стовари върху ръката на непознатия и я отсече от лакътя. Кинжалът изтрака на калдъръма. Носферату можеше само да гледа с ококорени от почуда очи как дългото острие се вдига отново и този път се забива в гърдите на неговия нападател. Мъжът се строполи на земята, а Носферату се извърна да погледне своя спасител.

— Аз съм Сянката на Аспасия — обяви непознатият. Той изтри кръвта от меча, използвайки наметалото на поваления войн. — А този е от Онези, които чакат.

Сянката на Аспасия се наведе, бръкна под наметалото на убития и извади малък предмет, окачен на шията му. Носферату го бе виждал и друг път — Ка-огърлица във формата на две вдигнати за молитва ръце. Сянката на Аспасия я прибра в джоба си и извади стъкленица, пълна с нещо като черен пясък. Измъкна тапата, после изсипа черния прах върху трупа. Почти веднага плътта на убития започна да се разяжда и да изчезва, сякаш ситният пясък я поглъщаше. След десетина секунди на улицата останаха само купчина смачкани дрехи.

Сянката на Аспасия се изправи.

— Ти си Носферату.

Не беше въпрос и Носферату реши да не отговаря. Сянката на Аспасия прибра меча.

— Последвай ме. — Без да си дава труд да поглежда през рамо, той пое надолу по уличката. Носферату се наведе да прибере камата на убития и тръгна след него.

Малко по-нататък, в подножието на Акропола, Сянката на Аспасия сви между две статуи точно под онази част на хълма, където се намираше Партенонът. Започнаха да се спускат по изтъркани каменни стъпала. Спряха пред една дървена врата, която затваряше тунела. Сянката на Аспасия направи нещо, което Носферату не успя да види, и вратата се отвори.

Веднага щом прекрачиха прага, вратата се затръшна зад тях. Носферату виждаше добре в мрака и потръпна, когато Сянката на Аспасия запали фенер. Засенчи очи и го последва в тунела, прокопан под Акропола.

— Този тунел е бил изкопан още от първите хора, живели по тези места — обясни Сянката на Аспасия. — Вероятно на хълма е имало крепост и това е бил пътят им за бягство или може би оттук са се снабдявали с вода. Сигурно доста поколения са работили в този тунел, докато го завършат, като се има предвид колко примитивни са били сечивата им. Хората са странни същества. Животът им е безсмислен като на животните. Но понякога правят невероятни неща. Много странно…

Свиха зад ъгъла и се озоваха в помещение, в което имаше маса, няколко стола и легло. Сянката на Аспасия постави фенера на масата.

— Пречи ли ти? — попита той Носферату.

— Да.

Сянката на Аспасия не си даде труд да изгаси фенера. Седна на един стол, облегна се назад и вдигна крака на масата. Носферату се настани срещу него, положил ръка на дръжката на скрития под наметалото му нож. С другата ръка си засенчваше очите.

— Трябваше да те убия заради онова, което направи на Изида и Озирис — заяви Сянката на Аспасия. — Ако бях верен на онзи, чиято личност дълго време носех в себе си. Тъкмо Аспасия остави Изида и Озирис като свои заместници да се разпореждат в Египет. — Сянката на Аспасия въздъхна. — Но оттогава се случиха толкова много неща. Нямаш представа от колко години крача по тази планета. Предполагам, че си прекарал голяма част от това време в саркофага си. Прераждал съм се много, много пъти. Натрупал съм огромен опит, сменял съм безброй тела.

Носферату мълчеше, все още стиснал ножа.

— Няколко пъти при различни обстоятелства съм се срещал с Изида, Озирис и останалите. Отнасяха се презрително към мен, защото бях само Сянка в човешки облик. Не изпитах мъка, когато научих за смъртта на Изида и Озирис.

— А къде отидоха останалите? — попита Носферату.

— Защо искаш да знаеш? — Сянката на Аспасия не изчака отговора му. — Къде е твоята любима? Некхбет, онази, която отвлече със себе си от Пътищата на Росту?

Носферату не отговори. Известно време Сянката на Аспасия го разглеждаше мълчаливо.

— Тя спи, нали? — попита накрая. — Иначе щеше да си заедно с нея. А ти търсиш нещо. Кръв. Аирлианска кръв за нея, нали?

Едва сега Носферату си даде сметка, че съществото срещу него има далеч по-голям опит с делата на аирлианците. Нищо чудно, след като Сянката на Аспасия бе наследил паметта на своя предшественик.

— А по-вероятно е да търсиш Граала — продължи Сянката. — Не го ли търсим всички? — Той въздъхна. — Но ключът към Залата на познанието, където е Граалът, е скрит от Наблюдателите. Дори аз не зная къде е сега. Всъщност, наложи се да не се поддавам на това изкушение — използването на Граала ще предизвика пробуждането на Артад и Аспасия. А това ми е абсолютно забранено.

Носферату продължаваше да мълчи. Стори му се, че Сянката на Аспасия е уморен от тази безкрайна игра. И не само уморен — явно се чувстваше самотен и Носферату можеше да го разбере.

— Знаеш ли, срещнах Вампир, твоя кръвен брат — заговори отново Сянката на Аспасия. Изглеждаше разочарован от мълчанието на Носферату. — За разлика от теб той поне си търси развлечения. Имаше свое царство на един остров на юг от тук. Беше набрал доста сила и се ползваше със страховита репутация. Боях се, че ще се наложи да се намеся, но вместо мен се намесиха природните стихии.

Носферату нямаше представа за какво говори събеседникът му.

— Той все пак успя да си отмъсти — продължи с разказа си Сянката на Аспасия. — Нали ме попита за другите четирима аирлианци, които обитаваха Пътищата на Росту? Вампир ги уби. Издъхнаха в саркофазите си.

Значи баща му е мъртъв. Носферату не почувства нито радост, нито облекчение. Когато погледна съществото срещу себе си, осъзна, че тази война няма да свърши никога. Властта бе опасно нещо. Единствената причина, поради която Сянката на Аспасия не го бе убил, бе, че все още не представляваше кой знае каква заплаха за него. Носферату поклати бавно глава и другият го погледна с любопитство.

— Не ми ли вярваш?

— Вярвам ти — отвърна Носферату. — Вампир се закле да отмъсти преди много години. Изненадан съм само, че се е забавил.

— Забави се, защото предишните пъти аз му пречех.

— А този път?

— Бях уморен. Не мога да бъда навсякъде. Вампир избра момент, в който в Египетското царство цареше хаос.

— Къде е той сега?

— Недалеч оттук.

— Къде?

— На юг. Последните два века предимно се сражава. Лее кръв и я пие, разбира се. Направо се къпе в нея. Това му помага да забрави неприятностите.

Като например, че е самотен от векове, помисли си Носферату. Изглежда тримата имаха много общи черти.

— Защо ме спаси? — попита.

— Зная къде можеш да намериш аирлианска кръв.

— Къде?

— В Китай.

Носферату не бе чувал за това място.

— И къде е това?

— На изток. Много далече на изток. По-далече, отколкото си стигал някога. — Сянката на Аспасия се наведе напред и се втренчи в очите му. — Ще ти направя тази услуга, мой неживи приятелю, ако и ти ми направиш една услуга.

— И каква е тя?

— Артад и неговият кортад. Ще получиш тяхната кръв.

— Сам ли?

— Не би се справил. Ще ти е нужна цяла армия. Те спят сега в една гробница на име Циан Лин, в страната, наречена Китай.

Носферату разпери ръце.

— Но аз нямам армия.

— Не се безпокой. Аз съм ти приготвил. Има си и пълководец. Още е момче, но с известна помощ ще стигне надалече. Може би дори чак до Китай.

— И как се казва този пълководец?

— Александър, син на Филип, от една малка държавица на име Македония.

Гърция, 354 г.пр.Хр.

Вампир омота кърпата около главата си, закривайки очите и кожата от слънцето. Кърпата бе с червен цвят, за да може да вижда по-добре през нея, но тъкмо цветът му бе спечелил допълнителна слава. Понякога му бе трудно да си намери противник по време на битка.

Маршът до Пилос се оказа неочаквано продължителен. Още първата нощ, след като се разположиха на лагер и Вампир седна край огньовете, узна, че предстоящата война няма нищо общо с политиката. Целта й бяха само грабежи и плячкосване.

Щяха да се бият за пари.

Освен това бяха наели още три отряда от един съседен град-държава на име Пиргос. Вампир не остана впечатлен от военния им строй, изглежда се разчиташе основната тежест в битката на падне на плещите на спартанците.

До зазоряване и кървавата баня оставаше съвсем малко. Вампир долавяше във въздуха мириса на страх. Излъчваха го не само пиргосците, но и далеч по-опитните спартанци, обучени в логофобия — умението да потискат собствения си страх и да владеят тялото си. Но като цяло войниците изглеждаха спокойни. Повечето от тях се занимаваха с тази професия още от седемгодишна възраст, когато ги пращаха в агогите — казармите за подготовка и обучение. Вампир също бе преминал обучение, макар и в далеч по-напреднала възраст. Не съжаляваше за това. Макар в жилите му да течеше аирлианска кръв, тялото му бе човешко и се нуждаеше от тренировка и дисциплина, за да оцелява в трудни моменти.

Ударението на спартанското обучение не падаше само върху военните умения. То обхващаше тялото и ума, съсредоточавайки се най-вече върху науката за страха. В началото школниците се учеха да контролират мускулите си, когато всички инстинкти крещяха, че трябва да правят противоположното на онова, което им заповядваха. В едно от упражненията ги подреждаха на плаца със завързани очи, а инструкторите крачеха между редиците и от време на време удряха някого с пръчка. По този начин се потискаше инстинктивната склонност на мускулите да реагират при неочаквано нападение. Способност, която осигуряваше огромно преимущество по време на битка.

Достатъчно бе да повдигне глава, за да забележи в далечината крепостните стени на Пилос — града, който предстоеше да превземат. Издигаше се върху невисок хълм, но все пак предимството щеше да е на страната на защитниците.

Чуха се сподавени заповеди и войниците започнаха да се построяват. Спартанците застанаха най-отпред, а пиргоските отреди — зад тях. Вампир почувства нарастващото си желание да пролива и вкуси човешка кръв. Не беше се хранил цели осем седмици.

Армията още се подреждаше, а предният отряд от специално обучени скиритаи — щурмови групи — вече се приближаваше към стените, под воя на ловджийските рогове. Вампир познаваше добре тяхната тактика на действие, която почти винаги даваше резултат. Спартанските командири не обичаха да въвличат армията си в затегнати обсади. Това губеше много време и средства, изискваше построяването на тромави обсадни машини и многократни кръвопролитни атаки. Спартанците предпочитаха да се сражават в открито поле.

Вампир зае мястото си в средата на спартанския строй, точно зад техния военачалник Актон. Развиделяваше се и не само Вампир, но и хората около него можеха да различат градските стени и войниците върху тях. Стените бяха озарени от алената, трепкаща светлина на подпалените къщи в предградието — дело, естествено, на предния отряд от скиритаи. Горяха и неожънатите жита. Скрити на безопасно място зад стените на града, жителите бяха принудени да наблюдават безпомощно как се унищожава цялата им покъщнина.

Изминаха не повече от петнайсет минути и градските стени са разтвориха, а отвътре се появи първият пилоски въоръжен отряд. Актон не се поколеба нито за миг. Незабавно издаде заповед за настъпление и спартанците се отправиха с бърза крачка през полето. Докато се движеха в идеален синхрон, те свалиха копията пред гърди. За разлика от тях пилоската линия бе разкривена, а копията на войниците се поклащаха в треперещите им ръце.

Вампир дочуваше пискливите гласове на пилоските военачалници, опитващи се да подредят хората си в някакво подобие на военен строй. Знаеше, че вече е твърде късно. Предната линия на противниковите редици забеляза приближаващите се спартанци и започна да отстъпва назад, прикривайки се зад вдигнатите щитове. За да подсилят объркването им, в този момент скиритаите започнаха да ги обстрелват със запалени стрели. Още по-страшен от вида им бе равномерният тропот, който издаваха спартанците, удряйки земята със сандалите. Ритъмът, на който ги обучаваха от най-ранно детство, бе сто и двадесет удара в минута.

На един разтег място от предната пилоска линия Актон издаде заповед да преминат в атака. Вдигнали пред себе си копията, скрити зад масивните щитове, спартанците се втурнаха в равномерен бяг, а ритъмът подскочи от 120 на 180 удара в минута. Вампир се намираше на няколко метра вдясно от Актон, място, отредено му благодарение на многобройните му военни заслуги.

Противникът така и не успя да се подреди в линия. Някои от войниците дори се опитаха да побегнат, но офицерите ги връщаха на местата им с остриетата на копията си.

Вампир почувства непреодолима жажда за кръв, наложи се да събере цялата си воля, за да се сдържи още малко. Сграбчил копието, той не сваляше поглед от приближаващата се вражеска линия. С грохот на метал спартанците се врязаха в предната пилоска редица. Почти веднага из въздуха се разнесоха писъците на ранените и умиращите.

Дългите близо осем стъпки копия на спартанците им позволяваха да атакуват едновременно с първите три редици. Веднага щом някое копие се забиеше в плът, войникът, който го държеше, изваждаше своя кситос — къс меч, предназначен по-скоро да мушка, отколкото да сече.

Пилоската редица се разкъса и тогава започна клането. Вампир бе успял да намушка двама противници с копието си, преди то да се заклещи. Труповете им още се гърчеха на земята. Той измъкна меча си и се хвърли напред, освобождавайки мястото си за спартанеца зад него. Обърнат в бягство, противникът ставаше все по-лесна плячка. Вампир повали още неколцина, като ги удряше от съвсем близо. Четвъртия удари с такава сила, че успя да му отсече главата, макар да действаше с меча за мушкане. Едва сега спря, втренчил поглед в кървавия фонтан, който бликаше от шията на обезглавения противник. Земята под краката му бе покрита със смачкани тела, кървави локви и кал. Спартанците продължаваха да настъпват неумолимо. Тук-там се чуваха викове за милост и пощада. Без да им обръща внимание, Вампир продължи да коси враговете — както въоръжените, така и тези, които бяха вдигнали празни ръце към небето. Едва сега на бойното поле се появи и пиргоската армия. Вампир не спираше своя кървав ход към отворените градски порти. За миг зърна вражеския командир, с окървавено от раната на челото му лице, който крещеше на войниците си да се подредят пред вратите на града, съзнавайки, че вътре нямат никакви шансове да устоят на атаката.

Дрехите на Вампир бяха подгизнали от кръв, вкусът от пръските й му придаваше нови сили. Той се втурна към вражеския командир. Още с първия замах изби оръжието от ръката му. Захвърли своя меч и сграбчи командира за гърлото, стискайки с всички сили, докато противникът му изпадна в безсъзнание. След това го метна на рамо, втурна се през градските порти, скри се в първата изпречила се на пътя му къща и там разпра гърлото на командира и запи жадно от кръвта му.

Но не можа да утоли жаждата си.

Писъците на жените и децата, отекващи отвън, му подсказваха, че пиргосците вече са влезли в града и са се отдали на грабежи, насилия и убийства. Спартанците бяха останали отвън, на тях им стигаше златото, което им плащаха, а и не искаха да губят хора при спорадичните стълкновения в града.

Вампир обаче продължи да се носи като фурия. Изрита една врата и се натъкна на жена, стиснала в прегръдките си две малки деца. Уби майката, като й скърши врата, после изпи кръвта на децата, докато мъничките им сърчица спряха да туптят. Когато излезе навън, бе така замаян от вкуса на кръвта, че не забеляза скритата в сенките фигура, която го наблюдаваше внимателно.

Не можеше да чака следващата битка.

Когато най-сетне напусна града, спартанците вече бяха отстъпили, отнасяйки със себе си ранените и убитите. До Актон бе спрял конник, вероятно пратеник от Атина. Двамата разговаряха оживено. Вампир се приближи към тях да чуе какви са новините.

В Коринт бил свикан съвет, на който било взето решение всички градове-държави да се обединят под командването на един млад цар от север, на име Александър. Спарта също се съгласила да участва в обединението, преотстъпвайки четири от най-добрите си легиона в предстоящия поход срещу персийците.

Вампир едва се сдържа да не се засмее на глупостта на тези хора. Всеки от загиналите днес можеше да допринесе за победата над персийците. Трите до вчера воюващи сили сега бяха съюзници.

Кампания на изток. Вампир кимна. Още десетина години кървави забавления. Тъкмо имаше нужда от нещо, което да отвлича мислите му.

Когато се обръщаше, за да се отдалечи от Актон и вестоносеца, усети някакво движение зад гърба си. Извърна се рязко, но закъсня само с частица от секундата — дръжката на един кситос се стовари върху слепоочието му точно под долния край на шлема.

Вампир се строполи в безсъзнание на земята.

Когато дойде на себе си, беше нощ. Вампир лежеше по гръб. Опита се да се раздвижи, но се оказа, че ръцете и краката му са стегнати с въжета. В земята около него бяха забити факли, а когато извърна глава, откри, че Актон и останалите офицери го наблюдават. Бяха го положили върху една от дървените маси, които знахарите използваха, за да превързват ранените.

— Какво правите? — извика им Вампир. — Аз съм войн от първата редица.

Актон пристъпи напред.

— Не зная кой — или какво — си. Но видях какво направи с онези деца в града. Освен това всички ние сме чували различни истории за теб. Че не остаряваш. Че никога не излизаш по светло. Че пиеш кръв, нещо, което видях с очите си.

— Е, и? — попита Вампир презрително. — А съм войн, от когото се страхуват не само в Спарта, но и в цяла Гърция. Какво значение, че пия от кръвта, която проливаме всеки ден?

— Става въпрос за чест и войнски дълг — обясни спокойно Актон.

Вампир се разсмя.

— Чест? Не ми говори за чест, когато разграбвате и опожарявате един град, а на следващия ден тръгвате рамо до рамо със защитниците му срещу друг противник. И това ако е чест.

— Чест е, когато изпълняваш заповеди. Когато си верен на своите другари. А ти едва се сдържаш да останеш в строя и го напускаш при първия сблъсък с врага. Позволих ти да застанеш зад мен, защото не исках да рискувам живота на нито един от войниците си заради безотговорните ти действия.

— Убил съм повече врагове от петима такива като теб — похвали се Вампир и погледна към другите офицери.

— Ако всичко опираше само да убийствата — отвърна спокойно Актон, — тогава касапите щяха да са най-великите войници.

Вампир изръмжа и понечи да се изправи, но въжетата го дръпнаха обратно.

— Вие сте глупаци. Какво си мислите, че правите? Нима искате да ме убиете?

— Няма да е почтено спрямо теб — каза Актон. — Все пак ти се сражава дълго време за Спарта. По-дълго, отколкото всеки от нас може да си спомни.

— Нямаш никаква представа какво съм направил за Спарта — извика Вампир. — Аз бях един от тристата. Бил съм се с Леонид при Огнените врати.

Актон отстъпи назад и го погледна изумено.

— Това е невъзможно. Оттогава е минала цяла епоха. Никой не живее толкова дълго.

Вампир мълчеше.

— Ти не си човек, нали? — попита го накрая Актон. Извърна се и махна с ръка. От тъмнината се показа един прегърбен мъж. Беше старец, с дълга бяла коса и черно износено наметало, който се подпираше на бастун. — Беше прав — рече му военачалникът. — Той не е човек.

— Кой е този? — поиска да узнае Вампир.

— Казвам се Тирн — отвърна старецът на гръцки, но със странен акцент. — Вървях дълго време, за да стигна дотук. Аз съм уаджет.

За пръв път от много време насам на лицето на Вампир се изписа изненада. Старецът кимна.

— Виждам, че тази дума ти е позната. Знаеш и значението й.

Вампир продължаваше да мълчи. Тирн се обърна към Актон.

— Стъпвал е по земята далеч преди Спарта да се появи на бял свят. Той е един от неживите. Чел съм за такива като него в архивите на нашия орден. Тези същества са проклятие за човечеството.

При тези думи сред редиците на войните се разнесе ропот.

— Лъже! — извика Вампир.

— Не лъже — възрази Актон. — Каза ни, че пиеш кръв, а ние го подозирахме от доста време. Затова те проследих в града и видях всичко с очите си. Призна също, че си живял много дълго. Заяви, че си участвал в битката при Термопилите, което е невъзможно за простосмъртен.

— Трябва да бъде убит — обади се Тирн. — Инак ще донесе беди на хората.

— Спокойно, старче — Актон положи ръка на рамото на Тирн. — Той е спартанец. Има право да се нарече такъв, какъвто и да е бил по-рано.

— Освободете ме и ще напусна Спарта — обеща Вампир. — Не желая да ме забърквате в интригите си.

Актон вдигна своя кситос.

— Както вероятно си научил още в агогата, мечът има две остриета. Няма да те убия заради подвизите ти в прослава на Спарта. Но не мога и да ти позволя да си тръгнеш след онова, което научих за теб. Ако напуснеш Спарта, ще трябва да оставиш онова, което тя ти даде.

— И какво е то, според теб?

Актон прибра меча в ножницата. Приближи се до Вампир, после вдигна високо ръка. Един от офицерите му подаде окървавена секира.

— Какво правиш? — извика Вампир и напъна мишци.

— Вземам обратно това, което ти даде Спарта — отвърна Актон и вдигна секирата над главата си. После я стовари с всичка сила върху ръката на Вампир, отсичайки с един удар китката. Дясната ръка на Вампир падна от масата и пръстите й се сгърчиха.

Осакатеният стисна зъби и впи поглед в Актон, сдържайки вика си само благодарение на обучението, за което Актон бе говорил. От раната шуртеше кръв и обливаше масата. Спартанският командир я заобиколи спокойно, спря от другата страна и отново вдигна секирата. Нов удар и Вампир се лиши и от лявата си ръка.

Този път ревът му отекна надалеч.

Дотичаха двама знахари, стиснали увити в парцали, нажежени до червено железа. Те притиснаха алените краища на железата към кървавите чуканчета. Замириса на изгоряла плът, писъците на Вампир отново отекнаха надалеч. Той дори не забеляза, когато Наблюдателят Тирн се наведе над отсечените му ръце и ги поръси с черен прах от една стъкленица. Няколко секунди по-късно ръцете изчезнаха.

Знахарите привършиха с обгарянето на раните и ги превързаха. Вампир не виждаше нищо, изцяло погълнат от нетърпимата болка, извираща на талази от отрязаните му ръце, за да се смеси с черната омраза, която никога нямаше да намери покой и утеха.

7.

Гърция, 335 г.пр.Хр.

Носферату не изпитваше никакви колебания да действа според указанията на Сянката на Аспасия. Ако успее да намери други богове, това означаваше, че ще му се удаде възможност да се снабди с така необходимата на Некхбет аирлианска кръв. Не се съмняваше, че Сянката на Аспасия има някакви планове за него, но се надяваше, че винаги ще намери възможност да промени правилата на играта.

Бе пресякъл Африка пеша и я бе обиколил с кораб — две наистина забележителни постижения. Но Китай бе нещо съвсем различно. Никой в Гърция не бе чувал за подобна страна. Сянката на Аспасия се разсмя, когато Носферату го попита къде се намира.

— На изток — отвърна. — Далече на изток — и това бе единственият отговор, който Носферату получи.

Макар никой да не бе чувал за Китай, всички знаеха за Македония и за момчето цар от тази провинция. Колкото повече слушаше за него, толкова повече растеше интересът му към Александър, сина на Филип Втори — цар на Македония, и на Олимпиада — царицата на Епир. Въпреки оскъдните сведения, получени от Сянката на Аспасия, Носферату не хранеше илюзията, че го очаква приятна разходка на изток. На пътя му лежеше Персийската империя, която съвсем наскоро бе завладяла и Египет. Щеше да му е нужна подкрепа и той вече се досещаше къде точно би могъл да я получи.

Сведенията, които достигаха до него, бяха наистина впечатляващи. Ученик на самия Аристотел, който се радваше на голяма почит сред интелигенцията в Атина, Александър бе провъзгласен за цар на Македония, след като преди няколко месеца бяха убили баща му. Само за една година, макар заобиколен от вражески настроени държави, Александър бе успял да утвърди властта си и да изтреби всички, които се изпречваха на пътя му.

Могъществото му бе толкова голямо, че гръцкият конгрес се бе събрал по своя инициатива в Коринт, за да го провъзгласи за върховен военачалник в последния поход срещу персийците, при който войските му бяха стигнали далеч на изток, чак до делтата на река Дунав. Докато участваше в тази кампания, Александър се бе изправил пред друга криза, този път у дома — Тива се бе вдигнал на бунт. След бързия разгром на персийците той се върна в Тива, потуши бунта, изравни града със земята, а жителите му продаде в робство, с което си спечели страха и уважението на останалите гръцки градове-държави, които все още не се бяха съюзили с него.

Веднага след това Александър отново се отправи на поход срещу гърците, пресече Хелеспонт — водната бариера, разделяща Източна от Западна Анадола — и продължи на изток. Тук застигна една наемническа армия от над 40 000 души, атакува я и според слуховете я разби напълно, като изгуби само 110 войници.

В момента лагерът му бе от другата страна на Хелеспонт, където се подготвяше за нов поход, този път срещу главната персийска армия на цар Дарий III. Снабден с препоръчително писмо от Сянката на Аспасия, Носферату напусна Атина и се отправи на север, за да се присъедини към Александър и неговата армия.

Зад всички тези легенди и слухове за младия цар се криеше и една истина, известна само на Носферату: Александър беше Водач, програмиран от Сянката на Аспасия с помощта на стража-компютър в планината Синай.

Благодарение на писмото от Сянката на Аспасия Носферату бе допуснат незабавно в двора на Александър. Трябваха му обаче две години, за да бъде приет в кръга от най-доверени съветници. Имаше мнозина, които не му вярваха — странна личност, която излизаше само нощем, — но Александър бе не само програмиран да му се доверява, но и да се вслушва в съветите му. Носферату умееше да бъде търпелив, качество, което повечето от съперниците му не притежаваха. Той често напускаше лагера и се губеше по цели нощи — време, през което се прокрадваше далеч напред и разузнаваше обстановката и разположението на вражеските сили. Сведенията, с които разполагаше, бяха изумителни със своята точност и го правеха безценен съветник на царя.

Носферату знаеше, че сам ще се придвижва доста по-бързо, но близостта на Александър му осигуряваше много повече възможности. Знаеше, че Сянката на Аспасия е прав. Царят се целеше високо, много по-високо, отколкото допускаха хората от неговото обкръжение — с изключение на Носферату, с когото младият владетел често споделяше мечтите си. Тези мечти, естествено, му бяха вдъхнати не от друг, а от Сянката на Аспасия.

Докато Александър продължаваше да настъпва на югоизток, персийският цар Дарий се ба оттеглил във Вавилон. Носферату го предупреди, че оставя левия си фланг открит, но Александър гореше от нетърпение да освободи поробените гръцки градове по средиземноморското крайбрежие на Мала Азия и да ги върне триумфално на Гърция. Изглежда Сянката на Аспасия бе оставил на младежа достатъчно свободна воля, за да взема сам решения. Просто още една неизвестна величина в играта.

Но ето че през септември 333 г.пр.Хр. Дарий предприе дързък ход. Той напусна неочаквано Вавилон, заобиколи далеч на запад гръцката армия и отряза линиите за доставки. Първият признак за наближаващото бедствие дойде от обоза с ранени, който бяха оставили зад себе си. Един ден ги застигна малка група войници с отсечени ръце и дамгосани чела, които разказваха уплашено, че са били пленени от многочислена персийска армия.

И тогава за първи път Носферату се убеди в изключителния гений на Александър, на който несъмнено се дължеше главоломният му успех. Обкръжен и отрязан от родината, с изтощена от дългия поход армия, измъчвана от несекващите валежи, заплашен от далеч по-многочислен противник, по някакъв неуловим начин Александър успя да внуши на войниците си вяра в победата.

Младият цар поведе лично атаката срещу персийците и се насочи право към златната колесница на Дарий. Гърците и македонците пробиха персийската линия и Дарий побягна презглава, оставяйки в плен майка си и жена си.

Въпреки че пълководците съветваха Александър да продължи с преследването на Дарий и да приключи веднъж и завинаги с персите, Носферату бе на друго мнение. Той настояваше да възобновят похода на юг и Александър го послуша. Не след дълго, след краткотрайна обсада, превзеха Тир и възползвайки се от слабата защитеност на Египет, Александър нахлу отвъд Нил. За кратко време целият средиземноморски бряг — от Гърция до африканското крайбрежие, падна под негово владичество.

В нощта, когато армията навлезе триумфално в Кайро, Носферату се отправи към околностите на платото Гиза. Александър вече бе провъзгласил, че възнамерява да основе град при устието на Нил, който да носи неговото име.

В Кайро цареше паника заради бързия разгром на персите и липсата на фараон, който да поеме властта. Носферату се отнасяше с безразличие към това. Спусна се към брега на Нил и влезе в същата къща, която бе посетил преди толкова много години. Откъде другаде да узнае какво се е случило през времето на неговото отсъствие?

В къщата намери само съсухрен старец, заспал на хвърления на пода сламеник. Старецът вдигна глава, смутен от неочаквания гост, но не каза нищо.

— Ти си Наблюдател, уаджет, нали?

— Да, аз съм член на ордена на Наблюдателите — кимна бавно старецът. — Но нямам нищо общо с вашата война.

— Името ти?

— Има ли значение?

— Не. Но все пак искам да го знам.

— Каджик.

— Знаеш ли аз кой съм?

Старецът присви очи.

— Мисля, че си от Онези, които чакат. Както ти казах, аз само наблюдавам. Няма никаква причина да ми сториш зло.

Носферату се засмя.

— Не съм от тях. Името ми е Носферату.

Каджик кимна без следа от страх.

— Чувал съм за теб. От баща ми. Ти си неживият, който е убил бог. И който е дошъл тук преди много години, за да спаси своята любима.

— Не изглеждаш никак изненадан, че ме виждаш.

— В живота ми се случиха много неща. Свикнал съм с всякакви изненади. Бях свидетел на управлението на двама фараони и трима персийски царе. Шестима от седемте ми синове бяха взети насила в армията — и загинаха в сражения с противници, с които не желаеха да се бият. Жена ми умря в ръцете ми.

— А седмият син? — попита Носферату. — Следващият Наблюдател?

— Скрих го. Научих го на всичко, което ще му потрябва някога. Но засега аз все още съм Наблюдателят от Гиза. Не ме е страх нито от теб, нито от смъртта, защото съм си изпълнил дълга.

— Не съм дошъл тук, за да те убивам, старче.

Каджик сви рамене.

— Така казваш. Знаеш ли, че някои членове на моя орден преследват такива като теб?

— За какво говориш?

— Смятат ви за изчадия, които нямат право да крачат по земята. Затова ви гонят.

— Мислех, че задачата ви е да наблюдавате?

— Така е, но някои от нас са се изморили да вършат само това. Сега търсят промяна.

Носферату се засмя.

— Ще бъде крайно неприятно, ако срещна някои от тези ловци Наблюдатели. За тях, разбира се.

— Сигурно така е мислел и Вампир, преди да срещне Тирн — един от онези ловци Наблюдатели, както ти ги нарече — в Гърция.

— Какво е станало с Вампир? — попита заинтригувано Носферату.

— Дълги години се е сражавал на страната на спартанците. Слуховете за някакъв чудат войн със странни привички стигнали до ушите на хората от моя орден. Тирн заминал за Гърция и срещнал Вампир по време на един от многото военни походи срещу съседен град. Успял да убеди спартанците да се разправят с него.

— Значи Вампир е мъртъв? — попита Носферату с недоверие. Спомни си, че Сянката на Аспасия му бе разказвал за него.

— Не зная, спартанците не позволили на Тирн да го убие. Отсекли му ръцете и го прогонили в планините, без никакви припаси. Това се е случило преди много години. Мисля, че отдавна е умрял.

Не и Вампир, помисли си Носферату.

— Омразата му е твърде силна, за да му позволи да умре.

Каджик отново сви рамене.

— Казвам ти само каквото зная. Не твърдя, че ми е известно всичко на този свят.

— Вярно ли е, че Вампир е убил четиримата останали аирлиански богове?

Каджик кимна, но не отговори.

— Кажи ми нещо, Наблюдателю.

Каджик го погледна въпросително.

— Знаеш какво се е случило с Вампир. Орденът ти съществува от много отдавна.

— Нашият орден разполага с хора навсякъде — потвърди Каджик.

— А каква е съдбата на другите аирлиански богове? Къде са те сега?

— Защо искаш да знаеш?

— Нали вече не им служите?

— Вярно е, вече не им служим — отвърна Каджик.

— Каква тогава е целта на вашия орден?

Последва продължително мълчание.

— От нас се иска да наблюдаваме.

— И кой го иска?

— Тези, които са били на Първата среща, след потапянето на Атлантида.

— Хора като вас?

— Жреци, които избягали от Атлантида и не желаели повече да служат на боговете след голямото предателство.

Носферату се замисли за собственото си детство и за Първата епоха.

— Знаеш ли какво означава това? — попита той. — Че орденът ви е бил създаден заради огорчението на измамените.

— Какво значение има?

— Всяко нещо, което се основава на омраза, е обречено на провал.

— Кой си ти, да го казваш? — попита Каджик. — Защо, според теб, Тирн преследва неживите? Нима се мислиш за по-добър от боговете?

Носферату приклекна, за да е наравно със стареца.

— Да. Защото през всичките тези години аз научих много. И сега искам само да ме оставят на мира. Да прекарам остатъка от живота си заедно с моята любима. Хората не мечтаят ли за същото? Но това ще бъде невъзможно, докато съществуват боговете. Затова, питам те още веднъж, Наблюдателю, каква е целта на вашия орден? — Носферату не изчака отговор. — Аз ще ти кажа защо само наблюдавате. От страх. Вашите предци — тези, които са основали ордена — са си давали сметка, че не могат да се мерят по сили с аирлианските богове. И затова са решили само да ги следят. Решение, породено от страх. Трябваше да се биете с тях.

— Да се бием и да умрем?

— Нима това — Носферату посочи мизерната обстановка — е живот? Бил съм тук и преди. Нищо не се е променило. Но светът навън търпи постоянни промени.

— Какво искаш от мен?

— Казаха ми, че някои аирлианци — тези, които се подчиняват на Артад — сега спели в някаква страна на име Китай. Вярно ли е?

— Да.

— Знаеш ли къде са точно? Споменаха и някаква могила на име Циан Лин.

— Живеят под една планина, вдигната от хората.

— Като пирамидата?

— Това вече не зная.

— И какво друго ти е известно за Артад?

— Един ловец Наблюдател посетил онези места по времето на дядо ми. Събирал повече информация за теб и такива като теб. Според него из онези краищата също се носели легенди за неживи.

Никога досега Носферату не се бе замислял, че е възможно да има още от техния вид. Необходими му бяха няколко минути, за да възприеме тази мисъл.

— Къде е Аспасия? — попита накрая.

Каджик посочи с пръст тавана.

— Какво означава това?

— Не е на тази планета. Спи горе, сред звездите.

Носферату приседна бавно на пода и изпружи крака. Имаше чувството, че цялата умора, натрупана през последните години, е легнала на плещите му. Аспасия си оставаше недосегаем. Вероятно и Артад, въпреки че се намираше в онази страна на име Китай. Но щом имаше други неживи, съществуваше и надеждата да си намери други съюзници освен Александър.

Носферату се раздели с Каджик и се върна при армията. Този път Александър поведе войските си на североизток — към Вавилон. Пресякоха Тигър и Ефрат и срещнаха Дарий още веднъж, в битката при Гавгамела. И този път Александър победи, а Дарий избяга, но само от Александър, не и от смъртта — двама от пълководците му го убиха.

Носферату откри, че да се придвижва с армия е много удобно, поне що се отнасяше до хранителните му навици. Единственото, което го притесняваше, беше бавното темпо на придвижване. Бяха изминали четири години, откакто напусна Гърция с Александър, а все още се намираха в земи, които му бяха познати. Всеки път, когато излизаше на разузнаване из околните селища, той разпитваше тукашните жители, но никой не бе чувал за неживите.

В началото на 331 г.пр.Хр. по негово настояване Александър продължи похода през зимата, нещо нечувано досега, и успя да завземе персийската столица Персеполис. С изгарянето на града бе сложен и краят на Персийската империя.

Едва когато се сдоби с архивите на персийския двор, Носферату за пръв път се натъкна на някои записки, в които се споменаваше Китай. Изглежда тази страна бе разположена далеч на изток, отвъд една висока и дълга планинска верига. Имаше рисунки на летящи дракони и други странни чудовища, придружени от разкази за хора с жълта кожа и продълговати очи. Разстоянието, на което се намираше Китай според тези записки, малко го обезкуражи.

Александър продължаваше да тържествува. Изчакаха края на зимата в покрайнините на опустошения и плячкосан град, докато пратениците му обикаляха околните царства и настояваха да им плащат данъци, като заплашваха, че в противен случай ще бъдат нападнати и разорени. Към края на зимата царството на Александър вече се простираше от Гърция до Афганистан и от Туркестан до Картаген. На практика той бе господар на целия познат свят.

Но именно стремежът към непознатото бе заложен в него от Сянката на Аспасия и Носферату се възползваше умело от това. През 326 г.пр.Хр. Александър се прехвърли на отсрещния бряг на река Инд и нападна Пенджаб.

Носферату успя най-сетне да види митичните планини на изток, които изглеждаха недостижими и запречваха пътя на Александър и армията му към Китай и Циан Лин.

В този момент се случи онова, от което Носферату най-много се боеше — войниците се разбунтуваха. Близо десет години се бяха скитали далеч от домовете си, из странни и враждебни земи. Отказаха да продължат и този път никакви заплахи и обещания от страна на Александър не можаха да ги склонят.

Изправен на брега на реката, Носферату изпрати с поглед флотилията от набързо сковани салове, която трябваше да откара Александър и армията му надолу по течението до Индийския океан и от там обратно в Персийския залив и у дома.

Той не се присъедини към тях. Избра пътя на североизток, към планините, чиито върхове опираха в небето. Реши да опита да стигне Циан Лин сам.

Крит, 331 г.пр.Хр.

Носферату, който познаваше Вампир добре, беше прав. Омразата на Вампир му помогна да остане жив, след като спартанците го прогониха от лагера — без дрехи, с отсечени ръце, без никакви припаси, изгубил огромно количество кръв. Единственото, което му оставиха, бе неговият кситос — Актон заяви, че го е заслужил с делата си.

Олюлявайки се, Вампир навлезе в гората — приличаше на ранено животно, което търси къде да се скрие. Първия ден прекара заровен в купчина шума, опитвайки се да потуши болката, която раздираше всяка фибра на тялото му. За пръв път осъзна колко погрешна представа е имал за хората. Те бяха далеч по-умни и наблюдателни, отколкото си бе представял. Обеща си никога вече да не ги подценява.

За да оцелее този път, наложи се да прибегне не само до онова, на което го бяха учили в спартанското училище, но и до целия си предишен опит. Хранеше се с деца и старци — те бяха най-лесната плячка. Продължи да се придвижва на юг, твърдо решен да се добере до саркофага и да прекара известно време в него. Отне му две години да преброди Южна Гърция. После още една, докато се качи на борда на един кораб за Крит.

Когато се върна, островът беше разделен, а царството, създадено някога от него, се бе превърнало в далечен спомен.

Изкачи се до руините на своя дворец и слезе в тайната стая зад тронната зала. Стиснал в зъбите си пръчка, успя да набере кода върху таблото на саркофага, след това пропълзя вътре и изгуби доста време, докато нагласи пластините и короната. Накрая заспа, но до последния момент мислеше само за отмъщение.

8.

Китай, 325 г.пр.Хр.

Носферату, сянка сред мрака, крачеше сред каменни хора. Статуите, подредени от двете страни на прашния път, го гледаха с изкривени от гняв лица. Те бяха предупреждение, мълчаливо послание до всички, които дръзваха да излязат на този път.

Точно зад тях се виждаше върхът, за който Сянката на Аспасия му бе разказал преди толкова много години. След като напусна Индия, Носферату пое покрай подножието на Хималаите, придвижвайки се на запад, както го бяха посъветвали местните жители. Успя да прехвърли първата верига и се озова в пустиня, а когато прекоси и нея, високите планини останаха вдясно и той отново пое на изток. Скоро излезе на стар път за кервани, същия, който след много години щеше да се нарича Пътя на коприната, но и сега се използваше от тукашните търговци.

Хранеше се с пътници, които отвличаше нощем от биваците. Първото му впечатление от Китай бе за огромна и необятна страна. Разказаха му, че далеч на изток тя граничела с друг океан.

Пътят на коприната свършваше в Сиан — града, към който го бяха упътили по-опитните търговци. Тук властваше някакъв местен военачалник, нямаше никакви признаци за централизирано управление и това наведе Носферату на мисълта, че Китай е по-скоро географско понятие, отколкото политически термин. Остана няколко седмици в Сиан, нощем обикаляше пивниците и слушаше историите, които се разказваха, усъвършенствайки познанията си по езика.

Малцина смееха да отварят дума за Циан Лин, а ако го направеха, бе винаги шепнешком. Говореше се, че там живеели зли демони, които пазели планината, и че никой не се бил връщал от нея. Същите приказки се разправяха и за платото Гиза.

Една нощ, когато луната се скри напълно, той се отправи за Циан Лин. Малко след това видя статуите, подредени от двете страни на пътя. Докато крачеше между тях, загледа се в хълма. Беше висок три хиляди стъпки, истинска планина, далеч по-голяма от пирамидите в Египет, с правилни, геометрични очертания и гладки склонове.

Носферату долови някакво движение в мрака. Спря и замръзна неподвижно, превръщайки се в една от статуите. Там, зад завесата от тъмнина имаше някой, който го следеше. И друг път бяха тръгвали по дирите му, но винаги накрая се превръщаха в негова плячка. Сега обаче беше различно. Преследвачът по нищо не напомняше на шумните групи от изплашени войници, въоръжени с подрънкващи мечове и размахващи фенери.

Носферату прекоси с бързи крачки пътя и се прилепи към най-близката статуя. Подаде лекичко глава и наостри слух. Отдясно се чу шумолене на дрехи. В подножието на съседната статуя се спотайваше някаква фигура. Непознатият също го гледаше. Едва сега Носферату си даде сметка, че другият вижда не по-зле в мрака. Вече не се съмняваше, че и той е като него — нежив.

И тогава откри, че преследвачите му са двама. Изви глава наляво и зърна друга фигура. Продължи да се оглежда и видя, че е обкръжен от шест мълчаливи фигури, въоръжени с къси мечове.

Как бяха успели толкова незабелязано да го обградят? Би трябвало да ги чуе, когато се приближаваха. Носферату се извъртя бързо, скочи върху една от статуите и огледа отвисоко мълчаливата група. От тази статуя се прехвърли на съседната, като едва успя да се задържи върху грапавата повърхност на главата.

И този път го обкръжиха, все така мълчаливо и бързо, без да свалят очи от него.

Носферату вдигна ръце, за да покаже, че не е въоръжен. Никакъв отговор, противникът продължаваше да го наблюдава неподвижно и смълчано. Сякаш го бяха заобиколили статуи. Само след няколко минути кръгът им се разтвори и към подножието на статуята, на която се бе покатерил Носферату, се приближи едра и висока фигура, която спря на няколко метра от него. И този път Носферату размаха ръце, за да покаже, че не носи оръжие. Съдейки по очертанията, новодошлият бе мъж с дълга коса и риза и панталони от блестящ плат, какъвто не познаваха в Европа, а тукашните наричаха коприна.

Носферату скочи на пътя и се изправи пред високия. Беше достатъчно близо, за да го разгледа на лунната светлина.

Тъкмо очите му подсказаха, че вижда същество от своя вид. Бяха черни, дълбоки, с едва забележимо, червеникаво сияние. Носферату не изпитваше страх. Най-сетне, след толкова много години, се изправяше срещу някой, който споделяше неговата съдба.

— Откъде си? — попита мъжът. Говореше аирлиански със странен акцент.

— Аз съм Носферату, създаден през Първата епоха на Египет, син на аирлианския бог Хор и момиче от царска кръв.

Другият кимна.

— Аз съм Тиан Дао Лин. Създаден съм тук — той посочи през рамо към хълма. — От Артад и жертвена девица.

— От колко време живееш по тези места?

— Близо триста години скитам през нощите.

— А другите? — Носферату се огледа.

— Те са мои потомци.

— Твои потомци ли? — повтори учудено Носферату. — Как?

Тиан Дао Лин се усмихна.

— Мои и на местните жени.

Кръстоска с хора. Подобно нещо никога досега не бе хрумвало на Носферату. Винаги бе надделявала жаждата за кръв. И любовта към Некхбет.

— Те не са като нас — обясни Тиан Дао Лин. — Носят само една четвърт божествена кръв. Най-възрастният е почти на деветдесет — остава му малко да живее. Имах още няколко синове, но те умряха от старост.

— Изпитват ли жаждата?

Тиан Дао Лин пристъпи по-близо.

— Не им позволявам да се хранят с кръв. Не искам да им подсилвам жаждата. — Той махна с ръка. — Последвай ме.

Носферату тръгна след него, а останалите ги заобиколиха. Насочиха се към едно изоставено селце, чиито къщи отчаяно се нуждаеха от ремонт.

— Тукашните хора избягаха отдавна — обясняваше Тиан Дао Лин, докато го водеше към най-голямата къща в средата на селото. Едва сега Носферату забеляза, че потомците на Тиан Дао Лин бяха само мъже.

— Нямаш ли дъщери?

Тиан Дао Лин се намръщи.

— Не ги оставям да живеят.

— Защо?

— Защото биха могли да се кръстосват с братята си и да увеличават силата си.

В това имаше някаква зловеща истина. Тиан Дао Лин седна с кръстосани крака на една възглавница и посочи на Носферату да се настани срещу него.

— Идваш отдалеч — подхвана той. — Навярно пътуването ти е било продължително и опасно.

— Така е.

— Никой не предприема подобно рисковано пътешествие без важна причина.

— Този, който те създаде… — поде Носферату.

— Да?

— Аирлианците… къде са сега?

— Спят под земята, в една гробница.

— Можеш ли да стигнеш до тях?

— Не. Опитвах, други също се помъчиха, примамени от разказите за несметни богатства. Дори пратих малък отряд от мои наследници. Не успяха и загинаха до един.

Носферату усети, че на плещите му се стоварва огромно изтощение. Да измине толкова дълъг път и да не може да достигне мечтаната цел…

— Гладен ли си?

Носферату кимна отпаднало.

Тиан Дао Лин се изправи.

— Ела. Навън все още е тъмно. Ще ловуваме заедно.

Носферату прекара една седмица с Тиан Дао Лин, изучавайки начина му на живот. На свой ред разказа на китаеца за пътешествията си и за живота на запад. Доловил разочарованието му, Тиан Дао Лин се съгласи да го отведе в подножието на планината — дотам, докъдето смяташе, че е безопасно.

Рано една вечер, придружени от шестимата наследници, двамата с Тиан Дао Лин поеха към планината. Минаха покрай две високи могили, върху всяка от които имаше по един приклекнал тигър, и се озоваха в малък двор, с дължина трийсет метра и широчина петнайсет. В отсрещния край имаше две бронзови врати, покрити с надписи.

— Има ли Наблюдатели по тези места? — попита Носферату.

— Не съм виждал такива.

— А ловци Наблюдатели?

— Какви са те?

— Не зная, но разбрах, че преследват такива като мен и теб.

Спряха пред вратите.

— Наех няколко тукашни главорези да отворят портите — обясни Тиан Дао Лин. — Но ги избих веднага щом свършиха тази работа. — Той побутна едно от крилата на портата и нареди на хората си да пазят.

Тиан Дао Лин тръгна пръв, а Носферату го последва. Озоваха се в голямо преддверие. Стените бяха изрисувани с най-различни фигури, подобни на онези, които Носферату бе виждал в Гиза, по протежение на Пътищата на Росту.

В дъното на преддверието започваше широк тунел. Широк десет метра, той се спускаше като стрела право в дълбините на планината. Стените бяха шлифовани с невиждано майсторство.

След около двеста метра стигнаха до едно място, където тунелът се разклоняваше на два ръкава, всеки под прав ъгъл спрямо другия. Точно по средата имаше надписи.

— Предупреждения — промърмори Носферату.

Тиан Дао Лин кимна.

— Да. Гледай. — Той продължи още няколко крачки навътре в един от тунелите. Изведнъж пред него изникна мътночервеникаво сияние. Светлината оформи кръг, изтегли се нагоре и надолу и се стесни. Постепенно прие очертанието на аирлианец. Снежнобяла кожа, ръце и крака, по-дълги от човешки, и голяма глава, покрита с червеникава коса. Пламтящи котешки очи се втренчиха в тях, сякаш изображението можеше да ги вижда.

— Това е изображение на баща ми — Артад — обясни Тиан Дао Лин.

Видението вдигна дясната си ръка, разпери шест пръста и обърна дланта си към тях. След това заговори на езика на боговете, повтаряйки изписаното на стената: Забранено е да влизат, освен ако не притежават ключ. Който наруши забраната, ще умре.

— И доста измряха — потвърди Тиан Дао Лин. — Ако продължиш нататък в тунела, появява се един лъч, който реже като нож плът и кост. Никой не може да премине. Точно там долу спят Артад и останалите аирлианци.

Толкова близо! Носферату почти долавяше присъствието им. Представяше си ги — заспали в своите саркофази, а в жилите им тече кръвта, която може да дари живот на Некхбет.

— Нямаш ли представа къде може да е този ключ?

Тиан Дао Лин поклати глава.

— Абсолютно никаква. Търсил съм къде ли не. Боя се, че може да е долу, при тях. Не виждам никаква причина да го оставят отвън.

— А какво е положението с другите тунели?

— Този отляво се пресича от една вентилационна шахта — много тясна, завършваща малко по-нататък. А десният — ще ти покажа…

Върнаха се и тръгнаха по десния тунел. Известно време слизаха право надолу, след това тунелът започна да се вие под остри ъгли, подсказвайки, че наклонът се е увеличил. Не след дълго внезапно се разшири и завърши в просторно подземие, чийто край се губеше в далечината. Веднага щом напуснаха тунела и изминаха няколко крачки навътре в подземието, над главите им блесна светлина.

— Какво е това място? — попита Носферату, засенчвайки очи от равномерно засилващия се блясък.

Скоро светлината стана ярка като слънце по пладне.

— Тук държат богатствата си — отвърна Тиан Дао Лин.

Намираха се в гигантска подземна кухина, чийто покрив се поддържаше от метални подпори. Вътре бяха разхвърляни множество черни правоъгълни контейнери.

— Опитах се да отворя един-два от тях, но не успях — рече Тиан Дао Лин.

— Няма ли пазачи? — учуди се Носферату. — В Пътищата на Росту обикаля едно чудовище с метално тяло и крака.

— Само клопката в главния тунел — отвърна Тиан Дао Лин. — Погледни.

Пред тях се появи още едно червено сияние, което бързо прие очертанията на аирлианец. Изображението заговори, но Носферату не можа да разбере повечето от думите, които използваше. Вероятно изброяваше струпалия в кухината инвентар и целите, за които може да се използва.

— Съжалявам — обади се Тиан Дао Лин и Носферату го погледна учудено.

— За какво?

— Че не мога да ти осигуря онова, заради което си дошъл чак дотук. Че не можеш да се върнеш и да спасиш своята любима Некхбет.

Носферату тръгна обратно към тунела и Тиан Дао Лин го последва. Веднага щом напуснаха кухината, светлината зад тях угасна.

— Ще останеш ли тук? — попита Носферату.

— Това е моят дом.

— И ти го охраняваш?

— Да. — Тиан Дао Лин вече разбираше накъде бие Носферату. — Но ако настъпи някаква промяна и успеем да се промъкнем до най-долното ниво, веднага ще ти съобщя. Накъде ще се отправиш сега?

Интересен въпрос, върху който Носферату все още не бе разсъждавал.

— Ще се върна обратно на запад да потърся Сянката на Аспасия и ще се опитам да изтръгна повече информация.

— Не ми изглежда като някой, на когото може да се има доверие — подхвърли Тиан Дао Лин.

— Изглежда изпитва удоволствие от нещастието на другите — призна Носферату. — Но въпреки всичко следва плана, програмиран в него от личността на Аспасия. Тъкмо той изпрати Александър и армията му насам с надежда да се доберат до Китай и да проникнат със сила в могилата. Уверен съм, че и в бъдеще ще създава проблеми.

Внезапно силен трясък отекна в тунела и ги накара да подскочат.

— Вратите! — извика Тиан Дао Лин.

Затичаха се нагоре, но когато стигнаха до портите, откриха, че са затворени, наоколо се въргаляха труповете на шестимата избити наследници на Тиан Дао Лин. Носферату и китаецът опряха плещи във вратите, но въпреки нечовешката си сила не можаха да ги отместят.

— Кой може да е направил това? — попита Носферату, след като отстъпиха надолу към главния коридор.

— Не зная — поклати глава Тиан Дао Лин. — Влизал съм в тези тунели десетки пъти. Никога досега не се е случвало.

Носферату коленичи до един от труповете. Раните бяха с гладки ръбове, като от тънко острие.

— В Пътищата на Росту… — поде той, но замълча, дочул шум над тях. Двамата вдигнаха едновременно глави и забелязаха една скрита врата в тавана, която в момента се отместваше. През образувалия се отвор се показа блестяща метална сфера — близнак на онази от Гиза, — която се спусна право надолу и се приземи върху металните си крака.

Единият от острите като бръсначи крака се прицели в Носферату, а вторият — в Тиан Дао Лин. В продължение на няколко секунди се възцари абсолютна тишина. После откъм главния коридор се чу тропот на тежки обувки. Носферату отстъпи неволно назад, когато на входа се появиха двама аирлианци, въоръжени с познатите дълги копия. Носеха черни, прилепнали по телата им костюми и не изглеждаха никак радостни от срещата — в очите им блещукаха гневни пламъчета.

— Господари мои… — поде Тиан Дао Лин и вдигна молитвено ръце. Ала думите му бяха прекъснати от бликналия сноп светлина от върха на едно от копията, който го порази право в гърдите и го преметна назад.

Носферату едва сега успя да реагира и посегна към затъкнатия в пояса му кинжал, но втори лъч светлина го блъсна в гърдите и светът престана да съществува за него.

Крит, 325 г.пр.Хр.

Вампир се пробуди в мрака. Полежа така няколко минути, като дишаше бавно и се опитваше да се ориентира. Събуждането от дълбок сън винаги бе свързано с неприятни усещания. Пресегна се да отвори похлупака, но когато чуканчето на ръката му докосна металната повърхност, изведнъж всичко възкръсна в паметта му: зловещата присъда на спартанците, годините, които изгуби, докато се добере до саркофага, принуден да живее като преследвано чудовище и да се храни с деца и старци.

Вампир изтика леко капака. Намираше се в пещера, но таванът й бе нацепен от поредица от земни трусове и сега през отворите блещукаха звезди. Той седна и след няколко неуспешни опита успя да се освободи от пластините и короната, като си помагаше с пръчката, която бе захапал със зъби. Изгуби няколко часа, преди да успее да излезе от саркофага. Докато работеше, нещо привлече вниманието му. Спря и вдигна чуканчетата към светлината. Раните бяха зараснали добре, но почти бе готов да се закълне, че китките му изглеждаха удължени. Възможно ли бе ръцете му да пораснат отново? Дали аирлианският вирус в кръвта му не стимулираше процесите на регенерация?

Вампир напусна пещерата, за да потърси подходящ обект, с който да утоли жаждата си. Спусна се до най-близкото село, отвори първия попаднал му прозорец, измъкна едно спящо дете и го завлече в планината, където пресуши малкото телце, преди да го зарови. Качи се отново в пещерата, нагласи таблото за още десет години сън, изтегна се в саркофага и дръпна похлупака.

Когато се събуди отново, десет години по-късно, първото, което направи бе да отмести лекичко похлупака, колкото да пропусне вътре достатъчно светлина. След това си погледна ръцете.

Наистина бяха по-дълги, спрямо белега, който бе оставил на стената на саркофага. Вампир почувства прилив на надежда за пръв път, след като Актон бе вдигнал над него секирата. Ръцете му се възстановяваха. Щеше да отнеме доста време, съдейки по минималния растеж за изминалите десет години, но и това бе нещо. Този път нагласи таблото за по-продължителен сън и без да излиза, за да утоли жаждата си, спусна похлупака.

9.

Китай, 1167 г.сл.Хр.

Бронзовите врати, водещи към Циан Лин, се разтвориха и навън излезе млада жена, стиснала в прегръдките си момченце на не повече от седмица. Вратата се затръшна зад нея и тя се запрепъва през неравното поле, заобикалящо планината. Успя да измине не повече от неколкостотин крачки, преди да бъде заобиколена от четирима мъже, които имаха странни черти и пропорции на телата си. Това бяха наследниците на Тиан Дао Лин, същите, които отвличаха местните жени и се кръстосваха с тях, смесвайки кръвта си с тяхната и създавайки поколение, което стотици години наред скиташе из околните гори и планини и нападаше закъснелите пътници, пиейки кръвта им, както биха постъпили най-зловещите чудовища.

Веднага щом заобиколиха момичето, един от тях измъкна нож и й преряза гърлото с привично движение, секвайки ужасените й писъци. Другите трима вече се бяха надвесили над разрязаните кръвоносни съдове и загълтаха жадно бликналата кръв. Четвъртият забеляза малкия вързоп, който момичето носеше, и го вдигна. Усети, че нещо помръдва вътре и тъй като не се съмняваше, че останалите ще поискат да си поделят плячката, отстъпи незабелязано назад в тъмнината.

На десетина крачки по-нататък постави вързопа на земята и го разви. Отвътре се показа бебешко личице. Той се намръщи, споходен от мимолетен и неуловим спомен. Загърна отново вързопа, взе го и се отправи към порутеното селце, което той и роднините му обитаваха.

Прибра се в глинената колиба, където живееше с жената, която бе избрал за своя спътница в живота и която бе родила мъртво тяхното дете заради генетичен дефект. Вдигна вързопа и го разклати пред очите й. Жената протегна ръце и го взе.

Той беше по-умен от останалите. Знаеше го отдавна, толкова отдавна, че вече не си спомняше откога. Беше и по-бърз, качество, което неведнъж му бе спасявало живота, когато хората от селото бяха излизали на лов за него, гонени от жаждата си за кръв и човешка плът.

Освен това се бе примирил с факта, че трябва да си тръгне. Това не беше място за него — да води безсмислено съществуване сред дегенериращи потомци. Но не го направи, докато не навърши дванадесет години, когато жената, която наричаше майка, умря.

Тръгна си същата нощ, защото и той, както останалите жители на селцето, не можеше да търпи светлината. Отправи се на северозапад, колкото се може по-далеч от Циан Лин. Избра едно село, чиито обитатели очевидно от доста време гладуваха и едва свързваха двата края, а на следващата нощ влезе тържествено, нарамил току-що убит елен. Посрещнаха го като герой и той ги остави да се нахранят до насита.

Въпреки че беше прекалено млад и имаше странни навици, като например да излиза на лов само нощем, го приеха охотно заради уменията му да осигурява прехрана. Само след две години той стана водач на племето, но вече се бе превърнал в жива легенда, защото старата знахарка разправяше наляво и надясно, че бил потомък на сив вълк и бяла кошута и че бил предопределен да извърши велики дела.

Научи, че тези хора принадлежат към народа на монголците, племена, обитаващи широките степи между Русия и Китай. Нарекоха го с името Темухин, в чест на някакъв прочут техен водач, загинал в сражение с китайците. Той нямаше нищо против легендите, които се разпространяваха за него. Постепенно започна да подчинява отделните племена. Налагаше властта си със сила, измама и подкупи или със сладки предложения за съюзничество. След десетина години, когато вече бе на двайсет и две, бе съсредоточил в ръцете си такава сила, че всички монголски племенни водачи се заклеха във вярност пред него и го провъзгласиха за Всеобщия цар — Чингис хан.

През 1202 година той поведе народа си срещу татарите и изтреби това племе, превръщайки се в абсолютен господар на Източна и Централна Монголия. След като наложи господството си над всички степни племена, обърна поглед на юг — към Китай. Конницата му нахлу през 1211 г. и само за една година превзе целия Северен Китай.

Успокоен, че е подсигурил фланговете си, ханът обърна армията към Сиан и завладя без особена съпротива този град. След това поведе една конна армия към планината отвъд града, известна с името Циан Лин. В последния ден на март 1212 г. той достигна широкия черен път, който водеше към планината.

Тук спряха, защото не можеха да продължат нито крачка нататък. Невидима и непреодолима преграда заобикаляше планината от всички посоки.

Ханът прекара четири месеца в лагера отвъд невидимата стена, опитвайки се денем и нощем да я преодолее.

Пробва с лъкове и стрели, с копия и мечове, дори с експлозивния китайски прах, но без никакъв резултат. Накрая по-важни дела, заплашващи сигурността на империята, го принудиха да се върне на изток и да опожари Пекин, за да сложи край на избухналото там въстание.

След като не успя да завземе Циан Лин, ханът реши да подчини на властта си целия останал свят. Завладя Туркменистан, Узбекистан, Таджикистан и Афганистан и по-голямата част от Персия. През 1220 г. плячкоса великолепния град Самарканд, изколи гражданите и нареди да екзекутират султан Мохамед. Продължи на запад, по-далеч, отколкото бе стъпвал кракът на който и да било от неговите сънародници, и навлезе в Кавказ, където разби съюзническата турско-руска армия. През това време далеч в тила му китайците отново се вдигнаха на бунт. Давайки се сметка, че е невъзможно да се управлява и задържи една толкова обширна империя — също както се бе оказало невъзможно да проникне в Циан Лин, — ханът организира собствената си „смърт“ през август 1227 г.

Дванадесет избрани от него войници отнесоха тялото му на тайно място, където трябваше да го погребат. В нощта преди погребението ханът изби и дванайсетте и зарови труповете им. След това се метна на коня и препусна на запад, превръщайки се в легенда.

Засели се в един неотдавна основан град на име Москва, където прие нова самоличност. Една от многото, които щеше да смени, докато най-накрая стане известен като Адрик.

10.

Циан Лин, Китай, 1405 г.сл.Хр.

Носферату се събуди в непрогледна тъмнина. Намираше се в аирлианския саркофаг, който познаваше като дланта на ръката си. Сега обаче бе сигурен и в още нещо — че това не е неговият саркофаг. Когато вдигна ръце, установи онова, което вече подозираше — че капакът е залостен отвън.

Опита се да си спомни какво се случи. Китай. Тиан Дао Лин. Циан Лин. Големите бронзови врати, които се затръшват, мъртвите наследници на Тиан. Това май бе последният му спомен. После попадна в плен. Защо ли не го бяха убили? Каква ли бе съдбата на Некхбет?

Вдигна ръка и опипа шията си. Клапата си беше на мястото, но не помнеше да са го хранили. Как тогава е останал жив? От колко време е тук? Нямаше спомен да се е пробуждал преди това. Вдигна ръка и опипа короната на главата си.

После долови някакво движение. Саркофагът се разтърси лекичко и капакът се плъзна встрани. Нечии ръце изхлузиха короната от главата му и свалиха металните пластини от крайниците му.

Носферату премигна, опитвайки се да привикне със светлината. Въпреки че все още виждаше замъглено, успя да различи човешките очертания на фигурата, която се бе надвесила над саркофага. Мъжът постави ръка на рамото на Носферату и му помогна да седне.

Носферату се огледа. Намираше се в помещение с шест черни саркофага. Вдясно от него се издигаше тъмна стена от някакъв странен материал. Извърна се наляво, към човека, който бе отворил капака. Беше нисък на ръст, облечен с копринена роба, върху която бяха избродирани изображения на огнедишащи дракони. В едната си ръка държеше копие — като онези, с които ги бяха повалили аирлианците.

Носферату не остана изненадан, когато зърна в съседния саркофаг другия нежив. Човекът, който ги бе освободил, се обърна с гръб към него. Въпреки ниския му ръст червените ореоли около зениците подсказваха, че в жилите му тече и аирлианска кръв. Беше един от Онези, които чакат.

— Аз съм Чан Ши, придворен чиновник на благородния император Ши Хуанчжоу, повелител на Поднебесния свят, чието господство се простира върху земите от изгрева до залеза. — Той пристъпи напред. — Ши Хуанчжоу е Сянката на Артад. Знаете ли какво е сянка?

— Срещал съм Сянката на Аспасия — отвърна Носферату.

— Това ни е известно.

— Колко време прекарах в сън?

Чан Ши погледна към екрана на саркофага.

— Хиляда седемстотин и трийсет години.

Некхбет. Първата му мисъл, след като научи какъв огромен период от време бе проспал. Единственото, което го успокояваше, бе, че и тя е потънала в дълбок сън и не усеща хода на времето. Разбира се, винаги съществуваше опасността от някое природно бедствие, което да разруши пещерата в планината, но Носферату реши да не мисли за това, защото можеше да си изгуби ума от безсилие.

— Кой е този император Ши Хуанчжоу? — попита Тиан Дао Лин, докато се надигаше от саркофага. — На какво е император?

— По-точно е да се каже кой беше император Ши Хуанчжоу — отвърна Чан Ши. — Той обедини всички държави и създаде Поднебесното царство, познато на външния свят под името Китай. В момента се намираме в сърцето на една огромна империя, която се простира от Жълто море до далечните планини на запад.

— Защо ни събуди? — обади се Носферату. Не зададе по-важния въпрос: защо са ги оставили живи.

— Имаме нужда от вас — отвърна Чан Ши. — Сянката на Аспасия създава проблеми на запад. Примирието е застрашено. Йонгъл, новият император — следвайки моите съвети и желанията на един бог, чието име не бива да се споменава — подготвя поход, за да съхрани примирието. И двамата ще се присъедините към него.

— С каква цел? — поинтересува се Носферату.

— Да убиете Сянката на Аспасия.

— Императорът явно взема тази заплаха на сериозно — подметна Носферату, докато тримата с Тиан Дао Лин и Чан Ши наблюдаваха отплаването на флота от най-високата наблюдателна кула. Гората от корабни мачти изпълваше целия залив и се простираше отвъд пределите му. От Циан Лин до Нанкин пътуваха със специален императорски ескорт и всички удобства.

— Триста и седемнадесет кораба — обяви с тържествен глас Чан Ши. — 27 870 моряци и войници. Главнокомандващият, на чийто кораб ще бъдете настанени, се казва Цин Хо. Той знае кои сте и каква е вашата задача. Ще ви осигури всичко необходимо, за да се доберете до Сянката на Аспасия.

— И тогава? — попита Тиан Дао Лин.

— Тогава ще го убиете — Чан Ши бръкна под наметалото си и извади две саби в ножници, украсени със старорунически надписи. Подаде им ги и двамата неживи се заеха да ги разглеждат. — Но… — продължи китаецът, — преди да го убиете, трябва да откриете къде се намира неговото скривалище и да проникнете вътре. Изключително важно е да убиете и клонинга, който ще намерите там. В противен случай след определен период Сянката на Аспасия ще се прероди отново и усилията ви ще бъдат напразни. И тогава новата Сянка на Аспасия със сигурност ще намери начин да си отмъсти.

Носферату погледна към Тиан Дао Лин.

— И защо трябва да правим това за теб?

— Не го правите за мен — възрази Чан Ши. — Правите го за Артад. Той ви остави живи предишния път, когато влязохте в Циан Лин. А можеше да ви убие.

— Защо Онези, които чакат не свършат тази работа?

— Преди известно време им бе нанесен тежък удар — обясни Чан Ши. — Ще минат доста години, преди да могат да мерят сили със Сянката на Аспасия.

Носферату се зачуди какъв ли е бил този удар, но Чан Ши нямаше повече време за разговори.

— Ако откажете да изпълните задачата, ще бъдете екзекутирани незабавно. Адмирал Цин Хо е получил точни заповеди по този въпрос.

Флагманският кораб на Цин Хо бе най-големият морски съд, строен досега от човешка ръка. Дълъг над четиристотин стъпки, той бе оборудван с компас, кърмов рул и няколко водонепроницаеми секции на корпуса, намаляващи опасността от потопяване. Имаше триста тона водоизместимост, което го правеше три пъти по-голям от корабите, с които Христофор Колумб щеше да открие Новия свят в края на същия този век.

Както им каза Чан Ши, бяха настанени в удобна каюта на същия този кораб. Носферату оглеждаше с почуда това постижение на човешката мисъл и умения. Девет мачти стърчаха на равни разстояния върху палубата му. Рулят бе снабден със сложна система от въжета, която позволяваше на кормчията да направлява кораба от високата четири етажа кърма. Непосредствено до него стоеше навигаторът, който следеше непрестанно движението на компаса — магнитна стрелка в малка купа с вода.

Поеха на юг, покрай бреговете на Китай, но на няколко пъти трябваше да отбиват набезите на японски пирати. От Кантон се отправиха към Индокитай, после към Индонезия, където флотата на Цин Хо срещна и потопи огромна пиратска флотилия на местния китайски главорез, чийто щаб се намираше в Палембанг. Самият предводител бе пленен и хвърлен в трюма, за да бъде публично екзекутиран в Нанкин. Всяка победа осигуряваше храна на Носферату и Тиан Дао Лин. Двамата напускаха каютата си веднъж седмично за нощна разходка по палубата. През останалото време ги държаха под ключ. Понякога срещаха на палубата и самия Цин Хо. Китайският адмирал бе наистина забележителна личност. Имаше смесен арабско-монголски произход и бе попаднал в плен на императорската армия по време на войната на север. Още при залавянето бил кастриран — честа практика спрямо пленниците — и записан в армията на принц Чу Ти. През 1402 г. Чу Ти оглавил един бунт, узурпирал трона на своя племенник и се провъзгласил за император Йонгъл. За вярната си служба Цин Хо бил повишен в адмирал.

Когато Артад разпоредил целият флот да бъде изпратен срещу Сянката на Аспасия, чието нарастващо влияние в изток пораждало безпокойство, Цин Хо оглавил този морски поход. Докато продължаваха плаването на запад покрай бреговете на Индокитай, Носферату започна да се досеща, че зад привидната цел на тяхната мисия се крият и други задачи. Унищожавайки всички срещнати пиратски кораби, флотата прочистваше моретата за един нов търговски път на запад, който щеше да е далеч по-бърз от Пътя на коприната. Освен това Носферату и Тиан Дао Лин дочуха слухове за някакъв особен товар на борда на флагманския кораб, който били пратили самите богове. Всеки опит да научат нещо повече за този товар водеше до зловещо мълчание. Изглежда го държаха в едно водонепроницаемо помещение в предния край на трюма, до което имаше достъп само Цин Хо.

След две години плаване заобиколиха най-южния край на Индия и навлязоха в Арабско море. Когато хвърлиха котва в Омуз, в Оманския залив, Цин Хо поведе един добре въоръжен отряд към брега. Докато целта на отряда бе да завладее и подсигури околностите срещу вражески нападения, адмиралът нареди на Носферату и Тиан Дао Лин да разузнаят за някакви сведения относно Сянката на Аспасия.

В продължение на цяла седмица Носферату и Тиан Дао Лин обикаляха от село на село и дори навлязоха в пустинята, но безрезултатно. По настояване на Носферату се отправиха далеч на север, към една пуста и безводна страна, която след време щеше да се нарича Иран, където най-сетне откриха оазис с група бедуини.

От пътуванията си преди много години Носферату имаше известни познания по езика на този пустинен народ. Двамата с Тиан Дао Лин влязоха в лагера малко след здрачаване, но вместо да говорят, подадоха на бедуините по една шепа с жълтици и перли.

В началото пустинните хора ги приеха подозрително, но щом видяха златото, отведоха ги в една голяма шатра в центъра на оазиса, в непосредствена близост до малкото езерце с прясна вода. Носферату и Тиан Дао Лин коленичиха пред стареца, разположил се на килима в шатрата, а останалите бедуини застанаха зад тях.

— Идваме от земите на император Йонгъл, далеч на изток — подхвана Носферату. — И ви носим дарове, в знак на мирните ни намерения.

Старецът не посегна към отрупаното пред него злато и скъпоценни камъни, а посочи да бъдат изсипани в краката на войниците. Носферату веднага изпълни нареждането и зачака.

— Аз съм Ал-Фатар, водач на Фатарската Кабалия. Чухме слухове за някакви странни гигантски кораби, дошли от юг. С тях ли пристигнахте и вие?

Носферату кимна.

— Да. Идваме от много далеч.

— Защо?

Носферату знаеше, че подобна прямота е нетипична за бедуините, известни със своето гостоприемство. Реши, че ще е най-добре да отвърне по същия начин. Затова седна на килима с кръстосани крака.

— Търсим един човек. Могъщ господар, който живее някъде тук — между тези земи и Египет. Тъй като вие пътувате много, решихме да попитаме дали знаете нещо за него.

— И как се казва той?

— Сянката на Аспасия.

Ал-Фатар поклати глава.

— Не познавам такъв господар.

— Може би е известен с друго име — добави Носферату.

— В такъв случай откъде да знам дали го познавам?

— Той не е обикновен човек — продължи Носферату. — Живял е много животи, крачи по земята от времето, когато е била обитавана от боговете.

— Ако наистина е толкова могъщ — погледна го втренчено Ал-Фатар, — защо да ви казвам каквото да е за него?

— Защото и аз съм могъщ — отвърна Носферату и се изправи. — Аз също крача по земята от времето на боговете. Живял съм в Египет още преди да бъде построена Голямата пирамида. Флотът, за който си чул в морето, е под мое командване.

Ал-Фатар не изглеждаше впечатлен.

— Лесно е да хвърляш думи на вятъра.

Носферату скочи светкавично, преметна се във въздуха и се озова зад гърба на стареца. В ръката му блесна кинжал и той го опря в гърлото на Ал-Фатар.

— И това ли са думи на вятъра?

При първото движение на Носферату Тиан Дао Лин също бе преминал към действие. Само за няколко секунди и четиримата бедуини лежаха в безсъзнание на земята. Други нахлуха в шатрата, но спряха, като видяха, че е заплашен техният водач.

— Кажи ми каквото знаеш — нареди Носферату. За негова изненада Ал-Фатар се разсмя.

— Не бях виждал човек, който така жадно да се стреми към собствената си смърт. Този, когото търсите, се казва Ал-Иблис. Някои твърдят, че е човек, но други го смятат за демон. На няколко пъти праща послания до всички бедуини, канейки ги да се съберат под знамената му. Мнозина го последваха вече, говори се, че омагьосвал умовете на хората със заклинания. Аз обаче останах тук, далеч от него и не искам да знам с какво се занимава.

— Къде мога да открия този Ал-Иблис? — попита Носферату.

— В Синай — отвърна Ал-Фатар. — Казват, че управлявал от Джабал Моса, където пророкът Мохамед получил законите от Аллах. На запад я наричат планината Синай.

Носферату никога досега не бе чувал за Мохамед, но реши, че с времето ще събере нужната информация.

— С какво се занимава сега Ал-Иблис?

— Събира армия за джихад под знамената на Аллах.

— Какво е джихад? — поинтересува се Носферату.

— Свещена война.

— Срещу кого?

Ал-Фатар сви рамене.

— Не е моя работа, но се говори, че щял да тръгне на поход срещу Египет и че търсел нещо, заровено под Голямата пирамида.

Носферату се замисли. Какво търсеше Сянката на Аспасия? Граала? Намерил ли е ключа за Залата на познанието? Или има нещо друго? Той кимна едва забележимо към Тиан Дао Лин. Извърна се, вдигна сабята, която му бе дал Чан Ши и разпори стената на шатрата. Двамата се шмугнаха през отвора и изчезнаха в пустинята. Носферату не остана изненадан, че никой не ги последва.

Цин Хо изслуша доклада на Носферату и Тиан Дао Лин в каютата на флагманския кораб. Когато привършиха, той разгъна картата на голямата маса и притисна ъглите й с тежести.

— Синай не е на един хвърлей място — рече той, като почукваше по тъмния участък на картата, където бе изрисуван планинският масив. — Не знаете ли за коя планина става дума?

— Не — отвърна Носферату.

Цин Хо изглеждаше обезпокоен.

— Тази страна не е никак гостоприемна. Мисля, че ще ни е доста трудно да осигурим провизии за цялата армия.

Носферату продължаваше да мълчи. Проблемите на Цин Хо не го засягаха. Двамата с Тиан Дао Лин дори бяха обмисляли възможността да продължат самостоятелно, но после решиха поне още известно време да останат при армадата. Носферату искаше от Сянката на Аспасия да му разкрие къде са другите аирлиански богове, за да може да набави кръв за Некхбет. Но за Тиан Дао Лин флотът бе единствената възможност да се завърне в Китай и да продължи да служи на Артад.

— Ще спрем тук — Цин Хо посочи един залив в Червено море близо до Синай. — Но първо трябва да свършим една друга работа.

Носферату се зачуди какво може да е по-важно от премахването на Сянката на Аспасия, но реши да не проявява прекомерно любопитство.

За около седмица стигнаха до избраното място. Когато навлязоха в Червено море, Носферату започна да се чувства в свои води. Последния път бе плавал тук в жалка сламена ладия, бягайки от гнева на аирлианските богове.

Остана изненадан, когато вместо да поемат на северозапад, те продължиха на юг през Аденския залив и свърнаха на изток едва когато видяха отпред африканския бряг. В първия миг дори си помисли, че Цин Хо знае за скривалището на Некхбет и се отправя натам, но веднага осъзна колко е нелепо това предположение. Не беше казал на никого, дори на Тиан Дао Лин, къде е оставил своята любима. Най-вероятно китайският адмирал преследваше свои цели, свързани с товара, който пазеше в предната част на кораба.

Отправиха се към сомалийския бряг и едва там спряха в един удобен залив. На брега имаше малко селце и Цин Хо нареди да изколят жителите му до крак. Същата вечер под прикритието на мрака Цин Хо слезе в трюма и доближи вратата на тайната стая. Отключи я и нареди да извадят отвътре тежък сандък и да го откарат на брега. Там вече се бе строил отряд от две хиляди души и носачите — общо дванайсет на брой, по шестима от всяка страна, заеха позиция в центъра на военната формация.

Носферату и Тиан Дао Лин наблюдаваха от борда на кораба как отрядът се отдалечаваше навътре. Цин Хо не им каза нито дума, което вероятно означаваше, че трябва да останат с флотата.

— Къде мислиш, че отиват? — попита Тиан Дао Лин.

Носферату сви рамене.

— По-важното е какво носят. Може би е по-важно дори от Сянката на Аспасия.

— Дали има някаква връзка с него?

— Каква, например?

Сега бе ред на Тиан Дао Лин да повдигне рамене.

— Не зная, но Артад очевидно е много умен и ръката му стига надалеч.

— Има само един начин да разберем — заяви Носферату. — Ти ще останеш тук и ще създаваш впечатлението, че и аз съм в каютата. А аз ще ги последвам.

За Носферату не беше никак трудно да напусне незабелязано кораба, нито да следва широката диря, оставена от армията на Цин Хо, която водеше навътре в джунглата. Не след дълго забеляза в далечината последните войници.

Около две седмици вървя след тях, като денем спеше, а нощем наваксваше разстоянието.

Скоро навлязоха в планинска местност и армията забави своя ход. Към края на втората седмица се озоваха в най-причудливата страна, която Носферату бе виждал. Сякаш някакъв гигант бе разцепил земята с огромна брадва, оставяйки дълбока цепнатина в кората й. По дъното на тази цепнатина течеше река, а бреговете й се издигаха стръмно нагоре до заснежени върхове. Армията се спусна в клисурата и Носферату я последва.

След още два дни трудно придвижване на север отрядът най-сетне спря. Същата вечер, под бдителния поглед на Носферату, притаил се на един хълм, Цин Хо събра малка група от най-доверените си войници, които обградиха тайнствения сандък. Бяха се строили до стената на клисурата и Носферату се ококори от изненада, когато войниците се обърнаха към нея и в следния миг изчезнаха от погледа му. Той реши, че в стената вероятно има скрит вход. Спусна се по-надолу към лагера и наистина забеляза отвор, очертан от трепкащата светлина на факлите на войниците. Промъкна се след тях, като поддържаше необходимата дистанция.

Не след дълго късият тунел го отведе в подземна кухина, широка петстотин метра, чийто таван се издигаше на сто метра височина. Носферату знаеше от опит, че подобни подземни кухини не са от естествен произход, а дело на аирлианската технология. Подът на кухината, докъдето му стигаше погледът, се спускаше плавно надолу. Отрядът на Цин Хо бе на около осемстотин метра пред него.

Носферату ги последва. Кухината продължаваше да се разширява в двете посоки. Макар Черният сфинкс и Циан Лин да бяха величествени по свой собствен начин, тази кухина накара Носферату да се удиви на силите, които владееха аирлианците. Струваше му се, че се спуска право към центъра на Земята. Дори въздухът, който в началото бе по-хладен, сега изглеждаше топъл. И тогава далеч напред се появи червеникаво сияние. Когато наближи още малко, той забеляза, че подът на кухината е разполовен от грамаден подземен разлом. Другият бряг на разлома бе на около осемстотин метра. Войниците на Цин Хо стигнаха ръба на разлома и спряха.

Прикрил се в мрака, Носферату ги наблюдаваше внимателно. Стените на разлома бяха отвесни, от мястото, където се намираше, не можеше да види на какво дълбочина е дъното, очите му улавяха само яркочервеното, пулсиращо сияние. Сега вече почувства, че от разлома лъха топлина, която идваше право от недрата на планетата. Това бе наистина величествена гледка и не без усилие на волята той насочи вниманието си отново към Цин Хо, чийто глас отекваше надалеч.

Носферату забеляза уред, наподобяващ пулт за управление, като този, който бе видял в Циан Лин. Цин Хо застана до него и пръстите му пробягаха върху светещите знаци. Носферату се промъкна малко по-близо и забеляза, че знаците са като тези, които бе видял върху неговия саркофаг — старорунически символи.

Цин Хо натисна няколко хексагона, а през това време хората му отвориха сандъка с лостове. Веднага щом паднаха стените, отвътре се показа голяма тъмночервена, многостенна сфера. Войниците се струпаха около сферата и по команда на Цин Хо я изтърколиха към пропастта.

Цин Хо натисна друг хексагон и от разлома се подаде метална колона. После още една и още една. Трима от войниците се прехвърлиха върху колоните, като с мъка запазиха равновесие, а останалите изтикаха сферата до самия ръб.

Цин Хо продължи да работи върху пулта и от колоните се подадоха дебели въжета, които се усукаха около сферата. После колоните отново започнаха да се издигат и същевременно да се раздалечават. Сферата внезапно полетя надолу, но увисна веднага щом въжетата на колоните се изпънаха. После колоните се отместиха към средата на разлома и сферата увисна точно над центъра.

Цин Хо нареди на хората си да отстъпят назад. После натисна последния хексагон.

Носферату се хвърли на пода в мига, когато от сферата бликна заслепяваща червена светлина, която озари цялата кухина. Но Цин Хо и хората му бяха толкова погълнати от случващото се, че въобще не го забелязаха. В долния край на пулта се отвори чекмедже, в което бе положена малка черна сфера. Цин Хо я извади и я прибра в кожената чантичка, която бе окачил на колана си. Носферату се изправи и хукна обратно към входа на пещерата. Когато не след дълго погледна през рамо, забеляза, че Цин Хо и хората му също се връщат. Затича се още по-бързо, за да се отдалечи от групата. Нямаше никаква представа колко време са стояли в кухината, но вътрешният часовник му подсказваше, че навън е ден. Той спря, озърна се и се притаи в един страничен коридор, изчаквайки Цин Хо и отряда му да го подминат.

След това се отпусна на каменния под и зачака. Замисли се върху онова, на което бе станал свидетел, но нямаше никаква представа какво може да е предназначението на загадъчната червена сфера.

Няколко часа по-късно откъм входа на кухината се дочу метално дрънчене. Носферату се изплаши, че Цин Хо е наредил да зазидат входа. Затича се нататък, но спря, когато зърна няколко трепкащи факли. Войниците бяха издигнали стълб от черен камък, висок и широк три метра. Неколцина от тях шлифоваха повърхността му, докато един изписваше нещо върху вече обработената част.

Продължиха да работят още няколко часа, после групата си тръгна и Носферату остана сам в мрака. Приближи се към камъка и откри, че надписът върху него е на китайски. Носферату бе научил този език, докато плаваха на борда на флагманския кораб. Върху камъка бе изписано:

„Както му беше наредено, Цин Хо стигна до това място. Дългът му е изпълнен.“

Носферату успя да се прибере на кораба преди Цин Хо и хората му да се върнат. Никой не бе забелязал отсъствието му. Флотилията продължи навътре в Арабския залив и акостира в едно малко пристанище на име Джида. По пътя двамата с Тиан Дао Лин обсъждаха надълго и нашироко онова, на което бе станал свидетел, но така и не можаха да стигнат до заключение какво може да е предназначението на червената сфера. Освен това бяха разбрали, че Цин Хо е наредил да екзекутират всички войници, които бяха слизали с него в кухината, а телата им били изгорени.

След като остави около петстотин войници и моряци да охраняват корабите, Цин Хо поведе армията си от двайсет и три хиляди души към вътрешността. Същия ден превзеха Джида и подложиха на мъчения жителите му, за да узнаят местоположението на Джабал Моса.

Не беше трудно да научат къде е планината, но да стигнат до нея бе друго нещо. Според сведенията, които получиха, тя се издигала във вътрешността на страната и била заобиколена от безводна, безжизнена пустиня. Цин Хо нареди да разтоварят от корабите всички съдове за вода и да се заредят с провизии, след това доведоха и няколко от мъжете, които твърдяха, че знаят къде се намира планината. Поставиха ги начело на колоната и се отправиха към пустинята, като спряха едва по пладне, когато жегата стана нетърпима.

Носферату и Тиан Дао Лин ставаха всяка вечер и излизаха на разузнаване из околностите. На четвъртата вечер двамата се изкатериха на един невисок хълм и погледнаха на югоизток. В далечината се издигаха две планини. Когато извърнаха очи назад, в посоката, от която идваха, хоризонтът бе скрит зад завесата от прах, вдигната от армията на Цин Хо.

Без да се консултира с някой от пленниците, Носферату знаеше, че планината отляво е Джабал Моса, макар че другата изглеждаше по-висока. Имаше заострен връх, скрит зад гъсти сиви облаци, което бе наистина странно, защото небето във всички посоки бе чисто.

Към тях се приближи Цин Хо. Китайският генерал се загледа мълчаливо в двете планини и накрая отбеляза:

— Местните — хората от пустинята — се прекланят пред тези планини. Казват, че там живеел демон.

— Съвсем обяснимо — обади се Носферату. — Сянката на Аспасия обича да всява страх.

— Тази вечер ще обкръжим планината, а утре ще наредя да я атакуват. Ще тръгнете с нас и ще се справите със Сянката на Аспасия веднага щом го обсадим.

Носферату не отговори и Цин Хо тръгна да разполага своята армия. Когато се отдалечи на достатъчно разстояние, за да не може да ги чуе, Тиан Дао Лин произнесе на глас онова, което не даваше мира и на Носферату.

— Прекалено лесно стигнахме до тук.

Носферату продължаваше да гледа към обвития в облаци връх.

— Струва ми се, че всичко ще се промени до утре вечер — промърмори той.

Тиан Дао Лин и Носферату посрещнаха изгрева на слънцето на същия хълм, но предвидливо се бяха омотали с наметала и шалове. Зад тях армията вече се беше раздвижила и хоризонтът отново бе скрит от прашна завеса. Чуваха се отривистите команди на стотниците. Рано същия следобед планината вече бе заобиколена от всички страни с плътен кордон от войници.

— Има нещо странно в тази планина — подхвърли Тиан Дао Лин. — Разбирам защо местните хора вярват, че е обитавана от чудовища.

Странният облак, обгърнал върха, не се бе помръднал през целия ден. Не се долавяха никакви признаци на живот по склоновете на планината, докато Цин Хо приключваше с подготовката за атака.

По здрач войниците запалиха факли и Джабал Моса се озова сред кръг от трепкащи пламъци.

Носферату подуши въздуха.

— Нещо не е наред.

Тиан Дао Лин също се озърташе неспокойно.

— Не сме сами. Има хора. Зад нас са — близо.

Носферату не виждаше нищо, но подушваше близостта на човешки тела. Изправи се рязко, когато видя неколцина въоръжени с лъкове мъже. Двамата с Тиан Дао Лин извадиха сабите и се приготвиха за бой.

— Стойте! — извика им някой на аирлиански и добави нещо на арабски, вероятно предназначено за лъконосците. Една висока фигура застана пред другите. — Виждам, че си стигнал доста близо до Артад — заяви Сянката на Аспасия, като оглеждаше Носферату. После хвърли поглед към пръстена от факли и се засмя. — Но изглежда не си успял да го убиеш. Доста време те нямаше. — Сянката на Аспасия премести поглед към Тиан Дао Лин. — Още един като теб. От Артад ли е?

Тиан Дао Лин кимна.

— Да, Артад е мой баща.

— Учудващо е, че аирлианците, които се смятат за богове, допускат да се кръстосват със същества, които имат за по-низши. — Той кимна в посоката, от която се бе появил. — Елате с мен.

— Къде отиваме? — попита Носферату.

— Тръгвайте или ще умрете още тук.

Носферату и Тиан Дао Лин бяха принудени да се подчинят на превъзхождащия ги противник. Още бедуини изникнаха от мрака и ги заобиколиха от всички страни. Едва сега Носферату си даде сметка, че пустинята гъмжи от войници, на брой не по-малко от китайската армия. Оставаше истинска загадка как бяха успели да се промъкнат незабелязано толкова близо. Изглежда само бедуините бяха способни на подобно нещо. Сянката на Аспасия изчезна зад някакъв хълм и когато го последваха, се изправиха пред тайна врата, като онази, през която се влизаше в Пътищата на Росту. Влязоха вътре, охранявани от десетина бедуини. Веднага щом се озоваха в тунела, вратата зад тях се затвори. Започнаха да се спускат надолу под бледата светлина на скритите в ниши лампи. Вървяха доста дълго и Носферату предположи, че преминават под кордона от китайски войници и се приближават към планината. Скоро тунелът започна да се издига отново и те се озоваха в просторна зала с дървени врати в двата края.

Сянката на Аспасия спря пред една от вратите.

— Сега ще видите моята сила — обяви той, като отвори вратата и продължи по един къс коридор. В края му имаше втора врата от черен метал, която се отмести с приближаването му. — Останете тук — нареди им Сянката на Аспасия.

Носферату и Тиан Дао Лин спряха в коридора. Сянката на Аспасия прекрачи прага и се озова в полусферично помещение. Извади меча от ножницата си и го забоде в тъмночервения кристал, поставен насред помещението. Златисто сияние заструи от дръжката на меча, обгръщайки Сянката на Аспасия и достигайки до стените. Носферату почувства едва доловимо тръпнене по кожата, както при буря в морето, когато върху мачтата падаше светкавица.

Върху стените се появиха изображения от околностите на Джабал Моса. Сякаш се намираха на върха и се оглеждаха във всички посоки. Виждаше се съвсем ясно стесняващият се пръстен от китайски войници, всеки пети от които носеше запалена факла.

Това, което Носферату и Тиан Дао Лин не можеха да видят, бе дългата петдесет стъпки метална колона, издигаща се над върха на планината. Отгоре й бе закрепена златна сфера, скрита от облака, забулил върха.

Сянката на Аспасия насочи поглед към част от приближаващата се китайска редица. Ръката му легна върху дръжката на меча.

Стълб от светлина разцепи въздуха между златната сфера и мястото, накъдето гледаше Сянката на Аспасия. Избухна ужасяваща експлозия, която прати електрическа вълна във всички посоки по песъчливата повърхност. Войниците в радиус от петдесет метра бяха избити от взрива. Онези, които са намираха в обсег от двеста метра, бяха покосени и обгорени от електрическата вълна.

Носферату и Тиан Дао Лин гледаха в почуда, докато Сянката на Аспасия стоварваше светкавици върху китайската армия, избивайки първо стотици, а после хиляди. Атаката бе преустановена, войниците се обърнаха и побягнаха, изплашени, че са събудили гнева на самите богове.

Сянката на Аспасия избухна в гръмогласен смях.

— Кой е водачът на тази армия? — попита, докато продължаваше да мята светкавици.

— Адмирал Цин Хо — отвърна Носферату.

— Виждаш ли го? — докато питаше, Сянката на Аспасия завъртя дръжката на меча и пред тях се показа уголемено изображение на част от обхванатата от паника армия, което започна да се мести. Сянката на Аспасия задържа картината веднага щом зърна една група, над която се развяваха червени флагове с бродирани върху тях дракони. Точно пред групата стоеше адмирал Цин Хо и издаваше заповеди, разпращайки вестоносци във всички посоки, опитвайки се отчаяно да задържи разпадащата се армия. Сянката на Аспасия приближи още малко изображението и тогава видяха, че адмиралът държи в ръка малка черна сфера и я протяга, сякаш се готви да я поднесе някому.

— Това не ми харесва — промърмори Сянката на Аспасия.

— Ето този е — обади се Носферату. — Пази се…

Сянката на Аспасия пусна дръжката и се обърна.

— Да се пазя от какво?

— От това, което Цин Хо държи в ръката си.

— Знам какво е. Команден модул. Въпросът е какво ще командва с него? — Той ги погледна изпитателно.

— Защо трябва да ти кажем? — подсмихна се Носферату. — И без това смяташ да ни убиеш.

Сянката на Аспасия извърна отново глава към Цин Хо. Челото на адмирала лъщеше от пот, ръцете му трепереха. Той повдигна черната сфера нагоре и се загледа към върха на планината, откъдето идваха светкавиците.

Сянката на Аспасия изруга.

— Не мога да стрелям по него — енергийният импулс ще задейства сферата и онова, което контролира. Кажете ми какво е то и ще ви дам каквото поискате. Аирлианска кръв. Освен това ще ви пусна да си вървите. Имате думата ми.

Носферату не беше сигурен колко струва думата на Сянката на Аспасия, но си даваше сметка, че няма избор. Пък и никой не искаше Цин Хо да активира черната сфера. Очевидно дори самият адмирал се боеше от онова, което щеше да последва.

— Преди да дойдем тук, Цин Хо поведе експедиция в Африка. Навлязоха навътре в континента, до едно място, където има дълбока цепнатина. Заедно с малък отряд войници той влезе в една пещера, издълбана под земята, както е тази тук. Без съмнение, работа на аирлианците. На самото дъно имаше пламтяща пропаст, над която той нареди да увесят тъмночервена сфера. И в момента сферата виси над бездната. Предполагам, че може да я пусне долу с уреда, който държи в ръцете си.

Сянката на Аспасия изруга отново.

— Този Артад! Винаги е една крачка пред мен. — Отново погледна към изображението на стената. Цин Хо си бе възвърнал донякъде контрола над войниците, но те категорично отказваха да продължават настъплението. Все още държеше командния модул в ръце. Сянката на Аспасия погледна към Тиан Дао Лин. — Говориш ли този език?

— Да.

Сянката на Аспасия бръкна в джоба си и извади дълга десетина сантиметра черна пръчка със зелено копче в единия край. Подхвърли я на Тиан Дао Лин.

— Когато натиснеш зеленото копче гласът ти ще прокънти, сякаш идва от недрата на планината. Така Цин Хо ще може да те чуе. Ще повтаряш каквото ти казвам. Разбра ли ме?

— Да.

Преминавайки на китайски, Тиан Дао Лин преведе думите на Сянката на Аспасия и те отекнаха надалеч в пределите на планината:

— Това е гласът на Ал-Иблис, повелител на Синай, наследник на боговете. Примирието е възстановено. Върнете се там, откъдето идвате, и никога повече не идвайте тук, инак ще ви изтребя до крак. Обещавам да не търся оръжието, скрито под платото Гиза, ако вие не задействате сферата.

Носферату не отделяше поглед от екрана. Цин Хо бе вдигнал глава и слушаше гласа на планината. Войниците му изглеждаха стреснати. Адмиралът свали сферата и се поклони леко в посока на планината, после започна да издава заповеди. Китайската армия премина в отстъпление.

Сянката на Аспасия ги поведе през един дълъг коридор, който продължаваше да се спуска навътре в планината. Не изглеждаше обезпокоен от онова, което се бе случило.

— Удар. Контраудар. Така е от хилядолетия. И ще продължи така, докато двете страни се събудят и довършат тази проклета война.

— Какво оръжие е заровено под платото Гиза? — попита Носферату.

Сянката на Аспасия се разсмя.

— Не е твоя грижа. — Той отвори една врата и влезе в зала, където имаше няколко аирлиански саркофага. Спря до най-близкия и положи бледата си ръка на похлупака. — Вътре е тялото на Хор. Както ти казах, той е мъртъв, но успях да съхраня тялото в стаза. — Отвори една черна кутия, поставена на масичка до саркофага, и извади спринцовка и две стъклени шишета.

Носферату почувства остър глад, макар да се бе хранил само преди две нощи. Сянката на Аспасия вдигна капака и вътре се показа тялото на аирлианския бог. Носферату позна Хор и веднага бе завладян от спомени — как играе като малък под яркото слънце, а после го вземат и затварят в мрака на саркофага, където го държат стотици години, само за да пият кръвта му.

Сянката на Аспасия забоде иглата на спринцовката в шията на Хор. Тъмночервена, почти черна кръв изпълни спринцовката и започна да капе в първото шишенце.

— За разлика от човешката кръв — обясни — аирлианската запазва своята жизненост дори след смъртта на тялото. Можете да ги вземете с вас. — Приключи с пълненето на първото шишенце и премина към второто. — Сигурно ти също искаш? — попита той Тиан Дао Лин.

Китаецът кимна.

— За теб ще е второто шишенце.

Когато свърши, Сянката на Аспасия извади спринцовката и я прибра в кутията. Шишенцата постави в специални калъфи и ги подаде на един от бедуините.

След това ги поведе обратно през тунелите, докато се озоваха на повърхността. Веднага щом излязоха отвън, Сянката на Аспасия взе калъфите от бедуина и ги връчи на Носферату.

— Вземай ги и тръгвай. Никога повече не се връщай тук.

Крит, 1425 г.сл.Хр.

Хиляда и сто години. Първоначално Вампир бе нагласил саркофага за хиляда години, но реши да прибави още един век за по-голяма сигурност. Оказа се съвсем достатъчно. Ръцете му бяха напълно възстановени, нямаше и най-малък белег или промяна в цвета на кожата. Вдигна ги пред очите си, чудейки се на способностите на аирлианския вирус. Дошло бе време отново да обикаля по света и да причинява болка и страдания на онези, заради които бе страдал някога. Но първо ще се опита да управлява отново някоя империя. Беше научил от спартанците горчивия урок за цената на властта.

Крит бе твърде изолиран. Първо ще се нахрани, а после ще си намери транспорт, с който да напусне острова.

11.

Трансилвания, 1462 г.сл.Хр.

— Това е Сянката на Аспасия — произнесе Носферату, сочейки през полето към центъра на турската армия. Стоеше до Вампир, двамата бяха заобиколени от унгарски войници, които изчакваха спокойно приближаването на противника.

Вампир бе облечен от главата до петите в черна броня, а на лицето му бе спуснат наочникът на шлема. На колана му висеше спартански кситос. Самият Носферату бе загърнат в сиво наметало, а очите му бяха скрити от качулка. Беше ранна утрин, армията, командвана от Сянката на Аспасия, бе преминала в настъпление веднага след изгрев слънце.

Цели трийсет и седем години Носферату бе подхранвал своя гняв срещу Сянката на Аспасия. След като напуснаха планината Синай, двамата с Тиан Дао Лин се разделиха. Китайският му приятел се присъедини към останките от армията на Цин Хо, за да се прибере у дома. Носферату предприе опасно пътуване до вътрешността на Африка, за да изкачи Лунните планини и да отвори саркофага на Некхбет. Но всичко се оказа напразно. Когато стигна там, събуди я и й даде от кръвта, получена от Сянката на Аспасия, тя нямаше почти никакъв ефект и Некхбет си остана все така слаба и изтощена. Буквално гаснеше пред очите на Носферату и той се досети, че Сянката на Аспасия го е измамил и му е дал човешка кръв, вместо аирлианска. Двамата взеха нелекото решение Носферату отново да я приспи в саркофага и да я остави в планинската пещера.

Жаден за мъст, Носферату скоро чу за някакъв страховит владетел, който събирал войски в Унгария, и предположи, че това трябва да е работа на Вампир. Моряците от пристанищните градове разказваха за принц на име Влад Цепеш[83], който създал силно царство в средата на разкъсваната от междуособици Източна Европа. Той обединил враждуващите народи и разширил властта си извън пределите на Трансилвания, чак до съседна Унгария. Носферату реши да поеме натам и да се остави на милостта на своя някогашен другар, предлагайки му да се съюзят срещу Сянката на Аспасия.

Измъчен от самота, Вампир го посрещна радушно в своя замък в Търговище. Както Носферату предполагаше, обединението на двамата неживи и съвместните им действия привлякоха вниманието на Сянката на Аспасия. За съжаление не бяха очаквали толкова бърз и мощен отговор. Турците, които държеше под свое командване Сянката на Аспасия, имаха далеч по-многочислена армия и Носферату можеше да долови безпокойството на унгарските войници.

— Господарю Влад Цепеш — обърна се към своя пълководец един от унгарските генерали, като коленичи пред него. В превод от трансилвански името му означаваше Влад Набивача на кол. Турците пък го наричаха Казиглу бей, което означаваше същото.

— Да?

Бяха се разгърнали от източната страна на Дунав, преграждайки пътя на турската армия към сърцето на Унгария. Първоначалните сведения не подсказваха, че армията на турците ще е толкова голяма, но Сянката на Аспасия притежаваше нечовешки способности да набира войници за своите цели. Двете армии бяха строени успоредно една на друга по протежение на три километра от речната равнина, опирайки с единия фланг в реката, а с другия — в невисок хълм на запад. Зад унгарската армия имаше тесен проход, с широчина около сто метра.

— Не можем да задържим тази позиция — докладва генералът със сведен поглед.

— Можете да я задържите, докато умрете — поправи го Вампир. Носферату забеляза някакво раздвижване в средата на турската армия, където неочаквано бе вдигнато бяло парламентьорско знаме.

— Погледни — рече и потупа Вампир по рамото. — Бихме могли да обсъдим този въпрос с моя стар приятел.

Вампир пришпори коня си и се спусна по склона на хълма, който бе избрал за свой команден център. Носферату го последва. Войниците отскачаха уплашено от пътя им. Отсреща се приближаваше Сянката на Аспасия, облечен с лъскава броня, каквато подхождаше на принц. Срещнаха се на средата между двете войски.

— Мъчи ли ви слънцето? — посрещна ги насмешливо Сянката на Аспасия, като вдигна наочника си и отдолу се показа бледото му лице.

— Само когато му позволяваме — отвърна Носферату. Двамата с Вампир не повдигнаха наочниците си.

Сянката на Аспасия погледна над тях, към унгарската армия.

— Няма да успеете да ме спрете.

— Колко от хората ти са Водачи? — попита Носферату. — Колко от тях си вербувал на своя страна?

Сянката на Аспасия се разсмя.

— Само моите заместници. Като стана дума за вербуване… — той погледна многозначително към Вампир. — Изборът ти е доста интересен.

— Аз управлявам чрез страх — призна Вампир. — Той има най-добър ефект.

Носферату бе чувал най-различни истории за управлението на Вампир, но тъй като бе пристигнал съвсем наскоро, все още не бе имал възможността да се убеди в правотата им.

— Зная какво целиш — продължи Вампир, втренчил поглед в Сянката на Аспасия. — Събираш сили за поход на запад.

— А знаеш ли, че Граалът вече не е в Залата на познанието? — попита го Сянката на Аспасия, променяйки неочаквано посоката на разговора.

Носферату вдигна рамене.

— Някои твърдят, че бил в Англия, където ти си се сражавал преди много години с Артад. Други казват, че са го скрили Наблюдателите. Чух дори мълвата, че някакви Наблюдатели го върнали обратно в Гиза. Според друга легенда магьосник на име Мерлин го отнесъл далеч на изток, във високите планини, които никой простосмъртен не може да изкачи.

— Според мен е в Англия — заяви Сянката на Аспасия. — Затова реших да стигна до там.

— С цялата тази армия? — оглеждаше се Вампир.

— По-добре, отколкото да съм сам.

— Ти ме измами — заяви направо Носферату.

— Изненада, изненада — засмя се Сянката на Аспасия. — Как е любимата ти Некхбет?

— Това, което ми даде, не беше аирлианска кръв. Сменил си я с човешка. Въобще не й повлия. Когато я събудих, беше все така слаба.

— За същество с твоя опит — погледна го усмихнато Сянката на Аспасия — си доста наивен.

Вампир побутна леко коня си напред.

— Носферату винаги е бил малко сантиментален. Но сега си имаш работа с мен.

— Няма да ме задържиш — Сянката на Аспасия отново измери с презрителен поглед унгарската армия.

— Може би — отвърна Вампир. — Ще видим.

— Ами тогава да се хващаме за оръжието — сви рамене Сянката на Аспасия. — Твърде дълго ви оставих да живуркате.

— Така да бъде — кимна Вампир. Той обърна коня си и даде знак на генерала. Носферату погледна през рамо и откри, че предната линия на унгарската армия се отдръпва към прохода, който вече бе зает от задните редици.

Очевидно турците не бяха очаквали подобен ход. Докато Сянката на Аспасия разбере какво става — че Вампир няма намерение да се сражава с него на това място — армията вече бе преминала оттатък. Вампир остави един отряд да охранява прохода със заповед да се държат до последния човек, в което бе уверен, тъй като бе взел за заложници в замъка си семействата на избраните рицари. Спря при отряда на обречените колкото да им обещае, че ще освободи всички заложници, ако рицарите се постараят да забавят турците, докато армията му отстъпи. Завладени от страх за близките и любимите си, рицарите изглеждаха готови на всичко.

Вампир поведе останалата част от армията си на север, изгаряйки всичко по пътя си и оставяйки след себе си опустошена земя. Когато стигнаха Търговище, Носферату бе изненадан от онова, което Вампир бе подготвил. За първи път си даде сметка, че всички ужасяващи истории за неговия приятел са верни.

Просторната равнина пред замъка бе превърната в изкуствена гора. Над двайсет хиляди заострени колове бяха забити в земята на равни разстояния. По знак на Вампир турските пленници, заловени в предишни битки, бяха изведени от кошарите, където ги държаха под стража. С помощта на специално построени за целта дървени кранове и екип от обучени войници турците бяха повдигани над коловете, със завързани на гърба ръце. След това им поставяха примки на краката и ги спускаха надолу, докато заострените колове проникнат дълбоко навътре в телата им. Процесът отнемаше около минута за всеки пленник, а Вампир бе подготвил двайсет такива екипи.

Разнесоха се писъци, които не секваха.

— Какво правиш? — възмути се Носферату.

— Ти наистина си сантиментален глупак — озъби се Вампир. — Сянката на Аспасия е прав. Учуден съм, че изкара толкова дълго. Как според теб мога да държа тези хора в подчинение? Само със страх. Това е първичната движеща сила на всички човеци. Тъкмо по този начин са управлявали аирлианците в Египет. — Той махна с ръка. — Набитият на кол издържа до шест дни, в зависимост от дълбочината, на която е проникнало острието, и ъгълът, под който стои тялото, докато земното притегляне продължава да го дърпа надолу. — Вампир се наведе към Носферату. — А мирисът на кръв! Толкова е сладък. Ще ти кажа, от време на време попадам на следи от аирлианска кръв. Много малки количества, но я изпивам до последната капка.

Носферату не знаеше дали старият му другар не си е изгубил ума от дългите години, прекарани в усамотение. Вампир не му бе разказал как е прекарал времето, след като се разделиха в Египет. Носферату бе наясно, че бремето на всичките тези години оказва своето влияние върху разсъдъка. Той също не бе споделил приключенията си в Циан Лин. Най-важното — не каза нито дума за това къде е скрил саркофага на Некхбет.

Изминаха двайсет и четири часа, докато и последният пленник бъде набучен на кол. Писъците на умиращите достигаха чак до подземията на замъка, където Носферату се опитваше да поспи през деня.

Турската армия пристигна на третия ден. Бяха чули писъците на жертвите още отвъд хълмовете, а когато ги прехвърлиха, спряха, стъписани от ужасяващата гледка.

Между редовете от набитите на кол вървеше Вампир и душеше за аирлианска кръв. През двайсетте години, откакто се занимаваше с тази безчовечна практика, бе попаднал на четирима души със следи от аирлианска кръв в жилите си. Във всеки от тези случаи бе нареждал жертвите незабавно да бъдат свалени от кола и отнесени в подземието.

Изправен на една от бойниците, Носферату разглеждаше тази зловеща картина, напълно забравил жаждата си за мъст. Сега вече не се съмняваше, че Вампир с нищо не е по-добър от Сянката на Аспасия или от Артад.

Дори Сянката на Аспасия и неговите водачи не можаха да се преборят с ужаса, завладял турските войници. Армията започна да се топи, страхът даваше на хората криле. Само след час по-голямата част от нашествениците бягаха право на юг, разнасяйки вестта за чудовищното деяние, на което бяха станали свидетели в Трансилвания. Името на Влад Цепеш отново бе символ на страх.

Но сред целия този хаос Носферату забеляза една самотна фигура, която остана на отсрещния хълм, загледана в гората от издъхващи пленници. Дори от такова разстояние не се съмняваше, че това е Сянката на Аспасия. Носферату знаеше, че няма да намери покой, докато Сянката на Аспасия и други като него крачат по земята. Съзнаваше също, че не би могъл да тръгне по пътя на Вампир и да се опита да използва хората като пионки в тази игра за власт и могъщество. Но реши, че ще остави на времето да избере между Артад и Сянката на Аспасия.

Метна се на коня и препусна право на юг. Имаше само едно място, където би могъл да се опита да заживее и да създаде своя малък рай — Брега на скелетите. Щеше да вземе и Некхбет там. Това бе най-доброто, което можеше да направи.

Москва, 1533 г.сл.Хр.

Човекът, когото някога наричаха Чингис хан и пред когото се прекланяха всички монголци, сега живееше в Москва и се подвизаваше под името Иван. И отново протягаше ръце към властта. Предишният цар, който също се казваше Иван, бе успял да разбие Златната орда и да отърве Московската държава от позорния данък, на който бе обречена дълги години. Затова го бяха нарекли Иван Велики.

След един чисто дворцов преврат новият Иван смени стария, но народът не добави Велики до името му, а го нарече Грозни, тъй като управляваше Москва и новосъздадената Руска империя с желязна ръка, опръскана с кръв. Всъщност най-големи ядове му създаваха болярите, тези руски благородници, които знаеха добре, че не бива да позволяват на царя да се сдобива с абсолютна власт. Това бе различна борба за надмощие от онази, която по-рано го бе издигнала до монголски хан, и тя налагаше различна тактика. За да се пребори с болярите, Иван назначи държавни чиновници, които дължаха службите, заплатите и съответно верността си само на него. Освен това отне земя от болярите и я раздаде на верните си пълководци.

С течение на годините могъществото на Русия нарастваше под негово управление. Границите й се изместиха далече на запад и изток, достигайки чак до Сибир. Той отвори търговски пътища към Англия през бурното и неспокойно Бяло море. Доведе чужденци за военни и научни съветници, нещо, което по-късни царе, между които и Петър Велики, щяха да копират от него.

Но нито една от тези постъпки не бе причина за ужасното прозвище Иван Грозни. Спечели си го заради невъздържания си характер. Беше наредил да му водят късно през нощта затворници от кремълските подземия, за да се храни с кръвта им. Често и по най-дребен повод нареждаше да се организират масови екзекуции. Създаде крепостничеството и обвърза селяните с помешчиците, нещо, което щеше да доведе до непредвидими последствия след няколко века.

С всяко от тези действия властта му нарастваше, а стената от омраза, която го заобикаляше, се втвърдяваше все повече. Нищо чудно, че една сутрин, след като царят напусна тронната зала, капитанът на дворцовата охрана поведе десетина от най-храбрите си мъже към стаята в подземията на Кремъл, където Иван Грозни прекарваше дните си. Носеха трепкащи факли, за да си осветяват пътя, саби, с които да посекат царя, и вериги, в които да го оковат, преди да го хвърлят в реката.

Когато разбиха вратата на стаята, в която смятаха, че ще го намерят, те откриха каменен ковчег, положен на пиедестал. Тъй като стаята нямаше втори изход, предположиха, че царят е в ковчега. Завързаха капака и целия ковчег с вериги и ги заключиха. Едва тогава капакът се размърда леко и отвътре се чуха виковете и заплахите на царя.

Стигнали дотук, войниците и техният капитан си даваха сметка, че връщане назад няма. Извлякоха ковчега от стаята под несекващите заплахи на царя. Понесоха го през тунелите под Кремъл, прокопани от него и от предишни царе като изход за бягство в случай на предателство или внезапно нашествие. Стигнаха един дълбок кладенец, който се спускаше на около стотина метра — останки от някакъв безуспешен опит да се открият подпочвени води.

Капитанът нареди на хората си да положат ковчега върху каменната чаша на кладенеца. Това ще е по-добре от реката, помисли си той. Повдигнаха единия край на ковчега и го изправиха почти вертикално. Ковчегът полетя надолу, триейки се шумно в стените на кладенеца, който бе само с няколко сантиметра по-широк. След десетина секунди тупна на дъното и кладенецът се разтърси до основи.

НАСТОЯЩЕТО

12.

Африка, Брегът на скелетите

— Господа, всички ли сте съгласни? — Носферату се облегна назад и огледа другите двама мъже.

— Аз ще изпълня каквото се иска от мен — обеща Тиан Дао Лин. Двамата се обърнаха и втренчиха погледи в Адрик.

— Мога да взема онова, което държат в КГБ — каза Адрик. — С какво време разполагаме?

— Корабът X излита след три дни. Дванайсет часа по-късно ще се срещне в орбита с разрушения кораб-майка. Щом вземе труповете на аирлианците, ще се приземи на една площадка недалеч от тук. Веднага след това ще се заема с обработката на кръвта. Деветдесет часа.

— Доста малко време за някой, който трябва да изкатери Еверест и да вземе кръв от Онези, които чакат — рече Тиан Дао Лин.

— Не е невъзможно — възрази Носферату.

— Мисля, че ще се справя — кимна Тиан Дао Лин.

Носферату се надигна.

— Господа, очаквам ви тук след четири дни.

Пюджит саунд, щат Вашингтон

Четири дни. Вампир прегледа отново доклада от разузнаването, който му бяха изпратили, после се приближи до големия панорамен прозорец и се загледа към светлините на Сиатъл. Гледката бе наистина великолепна и той й се наслаждаваше вече десет години, откакто бе закупил този остров на умопомрачителна цена.

Парите не значеха нищо за Вампир. Имаше банкови сметки под толкова много различни имена и фирми, че щеше да е необходим цял батальон данъчни инспектори и години на упорит труд, за да ги проследят и да стигнат до него.

Не трупаше парите за себе си, а заради властта, която му осигуряваха. Имаше много форми на власт и още от времето на Спарта Вампир бе решил да се посвети на тяхното изучаване. Беше използвал голяма част от парите, за да се крие, най-вече по време на последната война, която, за негова изненада, бе спечелена от хората. През целия си живот Вампир нито за миг не си бе помислял, че хората са способни на подобен подвиг. Беше очаквал, че рано или късно някоя от двете воюващи фракции на аирлианците ще надделее, но човешката победа бе съвършено неочаквана.

Граалът бе загубен. Лиза Дънкан се бе погрижила за това, вземайки го на борда на втория кораб-майка, преди да отлети за Марс. Храбра, но глупава постъпка. Вярно, че бе съумяла да попречи на аирлианците да получат съобщение от своите съюзници, но загубата на Граала бе сериозен удар. Открай време тази безценна вещ бе в центъра на плановете му за световно господство.

От известно време имаше усещането, че е стигнал до края на някакъв гигантски цикъл. Всичко се въртеше около кръвта — само че аирлианската кръв. Вампир знаеше много добре какво иска да постигне Носферату. Но от близостта си с хората бе научил нещо много важно — властта винаги трябва да е в ръцете само на един. Докато Носферату мислеше единствено как да си върне Некхбет, Вампир можеше да му има доверие. Но след това? Не биваше да забравя и Тиан Дао Лин, както и Адрик. Четиримата бяха с трима повече, отколкото бе необходимо, по мнението на Вампир.

Той обърна гръб на големия, непробиваем за куршуми прозорец и се приближи към глобуса в неговия кабинет. Стените на стаята бяха закрити от рафтове с книги, много от тях древни, оригинални текстове, за които специалистите биха дали половината от живота си. Не ги държеше за украса, често прибягваше до тях.

Той положи ръка на глобуса и го завъртя.

Еверест. Москва. И разрушеният кораб-майка в орбита.

Носферату и другите двама вече действаха. Вампир знаеше, че борбата за власт е като борбата на шахматната дъска — удар и контраудар. Нерядко целта бе да позволиш на противника сам да си изкопае гроба.

Търпение. Четири дни бяха като трепване на клепача, сравнени с живота, който бе изживял досега, но Вампир знаеше, че могат да бъдат и прекалено дълги.

Време беше да се разместят фигурите.

13.

Еверест

Връх Еверест е най-високата точка на земната повърхност и една от най-труднодостъпните. Идеално място да се скрие Екскалибур — ключът за Главния страж, който контролираше всички аирлиански компютри, легендарният меч на крал Артур.

Надпреварата за неговото откриване бе свирепа. От една страна бяха Майк Търкот и професор Муалама. От друга, двама морски „тюлени“, превърнати във Водачи от стража-компютър и търсещи ключа по нареждане на Сянката на Аспасия. От трета — китайска военна част, водена от трима от Онези, които чакат, човешко-аирлиански клонинги, служещи на Артад. Но дори спътникът на Търкот се оказа не този, за когото се представяше — под въздействие на едно от пипалата на Рояка Муалама се бе опитал да унищожи меча, но бе възпрян в последния момент от Търкот.

В края на краищата победител бе излязъл Търкот и с негова помощ проникналият в последния кораб-майка под планината Арарат Яков бе успял да се сдобие с контрол над Главния страж, а чрез него и над останалите стражи, довеждайки до успешен завършек Третата световна война и принуждавайки силите на извънземните да се оттеглят.

Сега замръзналите трупове на участниците в тази надпревара — „тюлените“, китайците, Муалама и тримата Онези които чакат, се въргаляха по склоновете на планината. Костите им щяха да се смесят с останките на сто и шейсетте алпинисти, загинали през последните трийсетина години при неуспешни опити да достигнат или да се спуснат от върха. Повечето от тези трупове се намираха в мъртвата зона — над осем хиляди метра височина.

Всъщност Еверест не се смяташе за най-трудният връх в техническо отношение, но комбинацията от лавини, пукнатини, ветрове със скорост от 180 километра в час, бури, температури до минус 40 градуса и кислороден недостиг го превръщаше в едно от най-смъртоносните места на планетата. В мъртвата зона въздухът съдържаше едва една трета от кислорода, който бе в наличност на морско равнище. В резултат на това алпинистите често страдаха от планинска болест — оток на белите дробове, при който те се изпълваха с течност, както и от височинен мозъчен оток (когато гладуващият за кислород мозък се подува). Тези две усложнения нерядко завършваха фатално, освен ако пострадалият не бъде свален незабавно в низините — нещо, което бе практически невъзможно, тъй като спасителните хеликоптери не можеха да се издигат в разредения въздух.

Високо над планината се намираше шпионски спътник, изстрелян от руснаците. Задачата му бе да следи Югозападен Китай. По заповед, предадена пряко от Москва, една от високочувствителните му камери се извърна към Еверест и започна да заснема покритите със сняг склонове. Тъй като Търкот бе единственият оцелял, никой не знаеше каква е съдбата на останалите.

Точно след четири часа спътникът приключи огледа на Еверест и предаде дигитализираната информация в Москва, където тя попадна право в ръцете на онзи, който я бе поискал.

Настанен зад бюрото, Адрик разглеждаше извикания на екрана файл. Беше се сдобил с фотографиите след един-единствен телефонен разговор и прехвърлянето в чужда сметка на 1,6 милиона американски долара. Дори не си даде труда да отвори файла, а веднага го изпрати по електронен път в Хонконг. После го прати и на още едно място.

Околоземната орбита

Това бе най-големият обект в околоземна орбита, с размери, надхвърлящи многократно дори най-големите модули на Международната космическа станция. Корабът-майка бе дълъг над километър и половина и широк около четиристотин метра в средата, след което постепенно се стесняваше. В носа зееше грамадна пробойна — на мястото, където Майк Търкот бе взривил ядрения заряд, доставен в товарния отсек от една аирлианска сонда за гориво. Вътре в хангара се намираха и разрушените щурмови аирлиански кораби — така наречените „хищни нокти“ — аирлианският флот от Марс, пристигнал, за да превземе кораба-майка. С един-единствен неочакван ход Търкот бе съумял да обезвреди всички главни сили на противниците, които воюваха помежду си от хилядолетия насам, използвайки за целта планетата Земя.

Сега корабът-майка се носеше безжизнено из космоса — символ на човешката победа над аирлианците. Вътре в „хищните нокти“ се намираха десетина аирлиански трупа, идеално съхранени в космическия вакуум. В замръзналите им жили се намираше вирусът, който Носферату така отчаяно търсеше.

Хонконг

Нимха Намче не беше свикнал да носи костюм, нито да слиза в долината. Въпреки че прекара целия следобед в нетърпеливо очакване на четирийсет и четвъртия етаж на един небостъргач в самия център на Хонконг, той пак се намираше на седем-осем километра по-ниско, отколкото бе привикнало тялото му. Беше шерп от района на Кхумбуз в Хималаите и причината да пристигне чак в Хонконг бе само една и съвсем прозаична: парите.

Друг един шерп на име Тенсинг Норгей бе придружил сър Едмънд Хилари при легендарното първо изкачване на Еверест и оттогава шерпите неизменно участваха във всички експедиции до най-високия връх. Намче познаваше и такива, които изкачваха върха, движени не от желанието да го покорят, но сред шерпите никога не се говореше открито за тях.

Неотдавна към него се обърна един известен шерп, който се занимаваше с набиране на водачи за експедиции — само че този път предложението му бе невероятно. Намче щеше да получи сто хиляди долара, когато пристигне в Хонконг — наистина нечувана сума за шерп, — и още деветстотин хиляди след изкачването на върха — стига да приеме предложението да води експедиция. Кого щеше да води и кога щяха да поемат нагоре, бяха въпроси, на които се надяваше да получи отговор скоро.

До момента обаче отговорите ги нямаше. На летището го посрещнаха двама много бледи мъже, облечени в тъмни костюми и с черни очила, които взеха мълчаливо очукания му куфар и го настаниха в очакващата ги лимузина. Докато пътуваха с луксозната кола, мъжете не продумаха нито думичка, загледани в тапицерията, сякаш тя бе най-интересното нещо на света.

Отведоха го във фоайето на сградата, прекараха го покрай охраната и го качиха на частен асансьор. Когато вратата на кабината се отвори, единият от придружителите му даде знак да излезе и веднага щом Намче прекрачи прага, вратата се плъзна зад гърба му и той остана сам.

Точно отпред имаше лъскава стоманена врата и Намче спря пред нея, но не посмя да почука. Съмняваше се, че звукът ще премине през плътния метал. Ето защо се облегна на стената и зачака търпеливо, без да се тревожи от странното посрещане.

От унеса го извади едва доловимо свистене. Вратата се плъзгаше встрани без никакъв друг звук. Намче се отдръпна от стената и се приближи към отвора.

— Влизай — подвикна някой отвътре на английски с изразен китайски акцент.

Помещението, в което се озова, бе оскъдно осветено и Намче спря на прага, за да привикне с полумрака. Виждаше само обикновен дървен стол, към който бе насочен лъч светлина.

— Сядай там — нареди същият глас.

Намче доближи стола и приседна на крайчеца, опитвайки се да различи притежателя на гласа в мрака, но лампата му блестеше право в очите.

— Изкачвал си се шест пъти на Еверест.

— Да, сър.

— И всеки път си стигал до върха.

— Да.

— Не ми трябваш за върха. Искам да поемеш нагоре до четирийсет и осем часа и да вземеш някого с теб.

Намче поклати глава.

— Извън сезона сме. Времето не позволява катерене, ще е така поне още един месец, а и тогава може да се стигне само до базовия лагер. Пък и…

— Мълчи.

Намче се намести обезпокоено на стола. Вече се досещаше с кого си има работа — някой разглезен богаташ, който не разбира нищо от планини и алпинизъм. Такива обикновено очакваха водачът буквално да ги изнесе на върха. Мнозина приятели на Намче бяха загинали при подобни обстоятелства. Нито една сума не би си заслужавала подобен риск. Той винаги избираше внимателно онези, които щеше да води.

— Групата ще се състои само от двама души. Искам да отведеш моя клиент ето на тези места.

Намче погледна изненадано надясно, където неочаквано се бе появило обемно изображение на Еверест, увиснало насред въздуха. Виждаха се три мигащи червени точки. Намче веднага се ориентира какво обозначават. Първата беше на северния хребет, един от двата най-трудни подстъпа към върха. Другите две бяха разположени върху Каншун — място, където никой не ходеше, защото от там не бе удобно да се щурмува Еверест. Намче не можеше да си представи какво изобразяват мигащите точки, тъй като Каншун бе разположен почти отвесно в продължение на километър и половина. Шерпите го смятаха за свещено място, където не бива да стъпва човешки крак.

— Четирийсет и осем часа са крайно недостатъчни — говореше Намче, докато продължаваше да разглежда с почуда холографското изображение. Никога не бе виждал по-точна картина на върха и заобикалящите го склонове. — Аклиматизацията в базовия лагер отнема минимум две седмици…

— Няма нужда от аклиматизация — прекъсна го гласът. — Моят човек е готов да се катери. Ще ви бъде осигурен един от най-модерните хеликоптери в целия свят, който да ви изнесе на максимална височина. Хеликоптерът ще ви спусне на височина 5800 метра, точно тук. — На холографското изображение се появи още една точка. — След това ще отведеш моя клиент до двете мигащи точки.

— Но защо? — попита Намче, за когото цялата тази история започваше да придобива мистериозен оттенък.

— Защото ти плащаме един милион долара да го направиш.

Намче не знаеше какво да каже. Сумата надхвърляше и най-смелите му мечти, а той си даваше сметка, че няма да е още дълго в този бизнес. Твърде много пъти бе успявал да измами съдбата. Погледна към планината. Спомни си за една легенда, според която в далечното минало се появили странни хора и оставили нещо на Каншун. Нещо много ценно. Намче усещаше, че любопитството му започва да надделява над страха.

— И защото името ми е Тиан Дао Лин и ти нареждам да го направиш.

Намче едва не падна от стола. С това име майките плашеха малките дечица нощем в леглата. В помещението внезапно блесна ярка светлина. Намче премигна слепешката и се озърна. Точно пред него имаше масивно полирано бюро, върху което бяха разхвърляни пергаментови свитъци и чертежи. Зад бюрото, в кресло с висока облегалка седеше мъж с гола, обсипана с лунички глава и очи със странни, издължени и зачервени зеници. Никога досега Намче не бе виждал подобни очи. От тях струеше някаква страховита и зловеща светлина.

— Разбра ли ме?

Намче можа само да кимне.

Вляво от Тиан Дао Лин се отвори врата, през която влезе друг мъж. Имаше тясно мършаво лице и щръкнал клюноподобен нос. Кожата му бе необичайно бледа. Той се приближи до бюрото и застана мирно.

— Това е Тай — представи го Тиан Дао Лин. — Човекът, когото ще отведеш при трите тела.

Последната дума накара Намче да трепне.

— Изчакай отвън — нареди Тиан Дао Лин.

Намче се изправи на безчувствените си крака и излезе в коридорчето. Тай остана до бюрото, неподвижен като статуя. Тиан Дао Лин завъртя креслото си към него.

— Разбра ли какво трябва да направиш?

— Да, татко.

Тиан Дао Лин дръпна едно чекмедже и извади дървена манерка. Отвън бе изрисувана с китайски йероглифи, а стените й бяха подплатени с животински черва, за да я направят водонепроницаема.

— Дарявам ти част от своята кръв. Тя ще ти помогне да изкатериш планината, но трябва да побързаш.

— Да, татко.

Тиан Дао Лин подаде манерката на Тай.

— Не пий, докато не настъпи моментът на катеренето.

Корос, Френска Гвиана

След унищожаването на американската ескадрила от совалки най-оживеният космопорт на планетата вече не беше Кейп Канаверал в Щатите, а Корос във Френска Гвиана. Разположен на самия бряг на тази южноамериканска държава, Корос първоначално бе избран за площадка на Европейската космическа агенция.

Причините, поради които Европейската космическа агенция бе решила да разположи своя космодрум на друг континент, бяха няколко и съвсем практични. Плътността на заселването на европейския континент не оставяше много възможности за избор на подходящо място, дори ако се пренебрегнат политическите борби, които би предизвикало такова решение, както вън, така и вътре в конкретната страна. От инженерна гледна точка не биваше да се забравя и въпросът с географската ширина, тъй като всички европейски страни бяха разположени доста нависоко на земната повърхност и това правеше изстрелването рисковано начинание.

Корос бе на брега на океана, което означаваше, че стартовете щяха да се извършват над водата. Освен това бе близо до екватора, създавайки възможност да се използва центробежното ускорение на планетното въртене — така нареченият катапултов ефект, — който значително щеше да подпомогне излитането. Освен това Европейската космическа агенция управляваше Корос почти като частен обект, което й даваше възможност да извлича печалба от употребата му, преотстъпвайки го на други заинтересовани лица и организации срещу солидно заплащане. Дори руснаците бяха включени в сделката, осигурявайки космически кораби „Съюз“ като платформи за изстрелване на спътници.

В хода на същата тази програма бе проектиран и построен свръхмодерен комплекс за спътници, притежание на частната компания „Гостар“, която пък от своя страна бе финансирана тайно от Носферату. Разположен на площ от почти десет квадратни километра, този комплекс съдържаше двайсет и две свръхстерилни лаборатории, свързани помежду си с коридори с широчина осем метра и височина дванайсет. Размерите на коридорите бяха продиктувани от необходимостта през тях да минават компоненти от изработваните в лабораториите спътници.

За първи път в своята кратка история комплексът се използваше с една-единствена цел. В три от четирите сгради бяха построени модули, които току-що бяха преминали последните си изпитания. Те бяха част от една революционна, нова концепция на „Гостар“, която се разработваше почти осем години, преди най-сетне да бъде доведена до стадий на изпитание.

От Четвърти корпус бе изведен и натоварен на хеликоптер ракетен маневрен модул, който бе откаран в Първи корпус, за да бъде монтиран на централната платформа. След това докараха и монтираха завършения в Трети корпус жилищен модул и лаборатория, а до него бе прикрепено командното помещение за екипажа. Отделните части на пъзела бяха сглобени.

Корабът X бе готов за изстрелване.

Според техническите изисквания първото изстрелване, което щеше да е пробно, трябваше да се осъществи след два дни.

В действителност обаче нещата стояха съвсем различно.

Москва

На вратата се почука и Адрик вдигна глава от компютърния екран.

— Влезте — извика той.

Мъжът, който влезе в стаята, бе нисък и слаб, с безупречен костюм. Още преди шест години Петров бе заменил военната си униформа и синята барета на спецназовец — руските специални части — за скъп костюм и оттогава не бе поглеждал назад.

— Слушам.

Адрик се облегна назад и го погледна замислено.

— Били ли сте някога на „Лубянка“? — попита накрая.

— Много пъти.

— Кога?

— По времето, когато служех в Спецназ. Често се налагаше да се срещам с хора от Министерството на вътрешните работи и КГБ.

— А случвало ли се е да слизате в тунелите, които свързват подземията на „Лубянка“ с Кремъл?

— Никога.

— Ще ви се наложи. Там има нещо, което искам да ми донесете.

— Разбрано. Какво е то?

— Кръв.

Въздушното пространство над Северния полюс

Реактивният самолет на Вампир летеше по най-прекия курс между Сиатъл и Москва, който минаваше през Северния полюс. Настанен удобно в пасажерското помещение, той бе втренчил поглед в екрана на вградения в стената компютър. С помощта на една от своите компании, която разработваше оръжейни системи, Вампир бе проникнал в американската компютърна система за сигурност Интерлинк. Разполагаше с нужния код да получава информация от различни участъци на системата.

Вампир се включи към Космическото командване, чийто щаб се намираше в недрата на планината Чейене, в покрайнините на Колорадо спрингс, и поиска информация за местоположението на разрушения кораб-майка, който се намираше в околоземна орбита. Остана доволен, когато узна, че корабът-майка е на стабилна орбита.

В продължение на няколко секунди разглежда замислено изображението на Земята и маршрута на кораба-майка, който бе обозначен с мигаща червена точка. След това отново включи програмата и поиска да узнае дали в близко бъдеще орбитата на кораба-майка ще се пресече с орбитата на някой друг околоземен обект.

На екрана се появиха маршрутите на всички обекти, които се намираха в близост до гигантския космически кораб, след това започнаха да изчезват, докато остана само един зелен кръг. Зеленият цвят съответстваше на проектирана орбита на обект, който още не беше изстрелян.

Вампир изписа кода на тази орбита. Отговорът последва незабавно.

ТЛ-САТ-7-7//МИСИЯ-ТЪРГОВСКА//ГОСТАР//КОРОС

Точно според очакванията му. „Гостар“ бе компания, която се намираше под контрола на Носферату. Когато се опита да научи нещо повече за целите на подготвяния за изстрелване обект, откри, че в Космическото командване не разполагат с допълнителна информация. Тъй като Корос бе притежание на частна агенция, управата не намираше за уместно да разпространява информация за своите клиенти. Вампир и сам можеше да се досети за какво става въпрос, тъй като от години следеше проекта на Носферату за създаване на Кораба X. Дори бе успял да внедри неколцина свои агенти в научния екип.

Доволен, че всичко върви според предварителните му очаквания, Вампир насочи вниманието си в друга посока. Доверен човек в Хонконг му бе съобщил, че Тиан Дао Лин е повикал при себе си един от най-известните непалски шерпи, който по-късно бил откаран с личния самолет на китаеца, в компанията на негов наследник. Направление: базовият лагер за щурм към Еверест. Отново както следваше да се очаква.

И накрая, кодирано съобщение от Адрик. Най-младият нежив се бе явил на срещата при Носферату само благодарение насърчението на Вампир. Още един глупак, помисли си с усмивка Вампир, сещайки се как бе надхитрил руснака. Всъщност Адрик му дължеше живота си. В края на краищата тъкмо Вампир го бе спасил от онзи каменен ковчег в подземията на Кремъл преди много години, около седмица след като дворцовата охрана го бе спуснала там.

Това, за което Адрик не се бе сетил да попита, бе, как Вампир е успял да го открие. Руснакът бе приел с лека ръка обяснението, че случайно се намирал в града по същото време. В действителност както бунтът на охраната, така и последващото покушение срещу царя бяха организирани от самия Вампир, за да може да си осигури вечната му признателност.

През онази ужасна седмица, прекарана от Адрик в каменния ковчег, Вампир неведнъж бе слизал в подземията, за да се наслаждава на виковете му. След като изкова по този начин неговата преданост, Вампир се премести в Англия, а после и в Новия свят, за да трупа богатства, а през това време Адрик бе останал в Москва, изпълнявайки съвета на Вампир да не се стреми към властта, а да си създаде връзки в подземния свят.

Сега прегледа доклада на Адрик. Остана разочарован, но не и изненадан, когато узна, че Адрик бе пратил друг да вземе кръвта в подземията. Нищо чудно, че след преживяното преди толкова много години Адрик не искаше и да чуе за подземия.

Вампир прати на Адрик писмо с нови инструкции. След това се облегна уморено назад и затвори очи.

Брегът на скелетите

Носферату влезе в стаята за наблюдение и надзърна през еднопосочното огледало в стерилната кръвна лаборатория. Ставаше все по-трудно да се снабдява с чиста кръв от континента. Броят на заболелите от СПИН в Южна Африка надхвърляше петдесет процента и западният свят бързо се движеше в същата посока. На други места из Африка този процент все още беше между 25 и 40. Според изследванията на най-добрите специалисти в тази област до две поколения населението в Африка щеше да намалее драстично.

Носферату бе принуден да признае, че Адрик е прав. Оставени без надзор, хората бяха в състояние да се унищожават помежду си с невероятна изобретателност.

Фармацевтичните компании в Америка и Европа разполагаха с лекарства, които да помогнат на заразените хора в Африка да надмогнат болестта, но цената им бе такава, че малцина можеха да си ги позволят. Печалбата над живота. Това беше принцип, който Носферату бе виждал неведнъж в действие. Но от друга страна, нерядко бе ставал свидетел и на човешко поведение, което не се побираше в никакви рамки на логиката.

Вътре в лабораторията наетият от Носферату срещу солидно заплащане специалист проверяваше всяка банка с прясна кръв, пристигнала със самолет направо от Кейптаун. Литър от тази кръв струваше на Носферату над пет хиляди долара и макар че според договора трябваше да се изследва в болницата в Южна Африка, почти една трета се оказваше заразена със СПИН и негодна за употреба.

Оборудването на лабораторията бе най-модерното, което можеше да се намери по света, но Носферату знаеше, че не е достатъчно добро, за да се сдобие с аирлианския вирус.

Имаше обаче едно място, където съществуваше търсеното от него оборудване, при това базирано на аирлианска технология: в Дълси, Ню Мексико, където „Меджик-12“ бе създал таен център за разработка на биологични и химични проекти. Американците бяха започнали да разкопават срутената лаборатория, но дейността им бе прекратена след избухването на Третата световна война. Осведомителите на Носферату го бяха информирали, че разкопките са били преустановени, а усилията на американците са били насочени към подпомагане на пострадалите от войната страни, и най-вече на Южна Корея.

Носферату се опита да прогони безпокойството си. Трябваше да е готов за момента, когато другите двама изпълнят задачите си и му донесат кръвта. Изпитваше особена тревога, когато се сетеше за Вампир. Познаваше го много отдавна и от самото начало той бе в плен на своя гняв. Действията му през всичките тези години неизменно бяха свързани с жестокости. Носферату все още не можеше да забрави как бе постъпил с турските пленници. Беше чул и други истории, но междувременно Вампир се бе изгубил от погледа му, превръщайки се в легенда за хората, най-вече след като написаха книга за него. Носферату подозираше, че част от информацията за неживите е била разпространена от Наблюдателите, тъй като във всеки мит имаше и частица истина.

Включи обезопасената сателитна линия и проведе два разговора. Единият с Корос, за да потвърди времето и датата на старта. Вторият с Щатите, с негова свръзка, която бе използвал и по-рано.

Даваше си сметка, че се нуждае отчаяно от план, за да успее. Това бе единственият начин да си върне Некхбет.

14.

Москва

Пожълтели архитектурни планове покриваха масата в средата на стария склад. Някои от тях датираха отпреди повече от сто години, когато царете все още са управлявали в Кремъл. Други бяха от периода между 1939 и 1945 г., по времето на трескавите изкопни работи, свързани с войната и фашисткото нашествие. Повечето обаче бяха от периода на Студената война, над четирийсет години, през които тунелите се бяха вкопавали все по-надълбоко под руската столица, в отговор на нарастващата мощ и постоянната заплаха от американски ядрени удари.

Петров се ровеше из плановете, изучаваше ги внимателно, водеше си бележки и не се отказваше от търсенето на една-единствена стая, която — поне засега — съществуваше само в слуховете. Говореше се, че в нея КГБ държал голямо количество кръв, иззета от тайна квартира на СС в самия край на войната.

Складът бе заобиколен от часовои, бивши спецназовци, действащи под командването на Петров и наслаждаващи се на плодовете на капитализма, които им осигуряваше руската мафия. Освен че притежаваше съвсем легален бизнес, Адрик бе известен и с връзките си с руските престъпни босове. Петров не можеше да си обясни защо неговият началник упорства да се възползва от помощта на мафията, след като разполагаше с напълно законни средства за печалба, но знаеше добре, че не се намира в позиция да задава въпроси. Адрик беше и си оставаше загадка, още по-странното бе, че го познаваха добре хора от най-различни поколения. Дори ветераните от войната го помнеха и описваха по същия начин, по който изглеждаше сега. Сякаш въобще не старееше.

Петров, разбира се, бе чул и най-различни слухове за своя шеф. Че Адрик никога не излизал през деня. Че всяка седмица му водели млади момичета, които никой не виждал след това. Шепнеха, че били девици и че преди това им вземали кръв за медицински изследвания. Петров не обръщаше внимание на тези слухове. За него бе важно да му плащат добре за работата и че Адрик очевидно разполага с достатъчно сила, за да държи мафията и правителството настрана от своите дела.

Един от пазачите извика, че някой се приближава към склада, сетне спря новодошлия и го обискира за оръжия и експлозиви. Петров вдигна глава от старата карта, на която се виждаха тунелите, свързващи Кремъл с „Лубянка“, и погледна към посетителя. Беше старец и накуцваше при всяка крачка. Носеше олющена кожена чанта, която постави на масата пред Петров.

— Казвам се Кокол — представи се старецът. — Твоят шеф ме праща да ти помагам.

Кокол отвори чантата и извади отвътре снопче документи. Бяха обвити с някакъв странен материал, а листата вътре бяха изписани на ръка. За изненада на Петров върху някои от документите се виждаше пречупен кръст. Старецът забеляза реакцията му.

— Взех ги в края на Великата отечествена война от един бункер под канцлерството в Берлин. — Той посочи с отвращение обвивката. — Направена е от човешка кожа. От лагерите. Тези гадове…

Сетне прелисти една от тетрадките.

— Това са медицински доклади на фашистки доктори. Вършели са неща, дето в нормално време никой не би им позволил. Поставяли са голи нещастници във вани с вода и са понижавали постепенно температурата, за да проучат как ще реагира човешкото тяло и колко време ще измине до настъпването на смъртта. Това са най-точните наблюдения върху хипотермията, извършвани от учени досега. Но има и други интересни изследвания — Кокол направи театрална пауза. — С кръв например. Това, от което се интересува твоят господар.

Петров се намръщи заради употребената дума.

— Адрик, да. Познавам го още от войната. Погледни ме и си го представи. По онова време той си беше съвсем същият. Не е остарял и с един ден. Какво според теб може да означава това?

— Не е моя работа — отвърна Петров.

— Ти работиш за него — възрази Кокол. — Щом не е твоя работа що за странно създание е господарят ти, тогава какво те интересува?

— Защо го наричаш създание?

Кокол въздъхна.

— След всичко, което се случи през последните години, тези пришълци и прочее, време е ние, хората, да прогледнем.

— Адрик е… — поде Петров, но Кокол вдигна ръка и го накара да млъкне.

— Адрик не е човек — отсече той. — Може да прилича на човек, но със сигурност не е.

— Кой… какво е тогава?

Старецът посочи един документ пред него.

— Какъвто и да е, сега му е притрябвала кръвта, която са събирали нацистите през време на Втората световна война. Според този документ техните доктори са подлагали на лабораторен анализ кръвта на всички затворници в лагерите.

— И какво са търсели?

— Един особен щам. Вършели са го по нареждане на високопоставен служител на нацистката партия и стар член на СС. В заповедта се е казвало, че трябва да се съсредоточат върху хора с червеникава коса и бледа кожа, които да са във видимо добро здраве. Събраното се е пращало в Бавария, в един замък край Февелсбург, където се събирал каймакът на СС. — Кокол прелисти още няколко страници и спря поглед върху друг документ. — В по-късния стадий на войната голяма част от събраната кръв била транспортирана до канцлерството в Берлин.

— Щом ти си взел документите, у кого е останала кръвта?

— Прибраха я НВД, военното разузнаване. Там имаше и хора от КГБ. Дори избухна кратка свада помежду им заради някакъв нацистки труп. Това остана за нас — той чукна с пръст по тетрадката. — Кръвта отиде на „Лубянка“.

— И какво направиха с нея?

Кокол кимна към пръснатите върху масата чертежи.

— Скътали са я в някоя дупка под Москва. А после са продължили със същото. Имам предвид, че са започнали да водят затворници на „Лубянка“ и да им точат кръвта. Казват, че нощем виковете им се чували чак в Кремъл.

Петров поклати глава. Наслушал се бе на всякакви невероятни истории. Не го интересуваше за какво му е притрябвала на Адрик кръвта, нито дали наистина му водят момичета и момчета. Но нещо в думите на Кокол пробуди любопитството му.

— Адрик им пие кръвта, нали?

— Чия кръв?

— На младежите, които му водят. Преди това кара да им правят изследвания. Мислехме, че са за СПИН и други болести, но всъщност е проверявал чистотата й. Затова живее толкова дълго. — Петров погледна строго Кокол. — Колко дълго всъщност е живял той?

Кокол сви рамене.

— Не зная, нито смея да го попитам. Бях още юноша, когато за него се говореше шепнешком. Дори тогава името му се произнасяше със страх, даже от ветераните от революцията. И те бяха чували за него като младежи. Тези хора, които бяха изтребвали стотици, дори хиляди врагове на партията, трепереха пред него.

— Знаеш ли къде КГБ държи кръвта?

Кокол тупна с длан по документите.

— Има един човек, който отговаряше за архивите на пришълците. Първо беше в КГБ, после във ФСБ. Казва се Льончика.

— Отговаряше?

— Загина при скорошните събития.

— И кой го смени?

Кокол бръкна в джоба и извади листче.

— Ето името, чина, поста и номера на кабинета.

Петров взе листчето и прочете написаното.

— Струва ми се, че е дошло време да намина при другаря Пашенка.

Кокол се зае да събира тетрадките.

— Ще ги четеш ли?

— Не зная немски и нямам никакво време да се занимавам с глупости. Чака ме по-важна работа.

— Нима мислиш, че е толкова просто?

Петров се усмихна.

— Да — кимна. — Така мисля. Но все пак остави тетрадките.

Корос

След като изкараха Кораба X от хангара го преместиха на стартовата площадка, където вече го очакваха ракетата носител „Ариане 5“ и кранът, предназначен да повдигне кораба и да го прикачи за ракетата. Голям цифров часовник наблизо показваше 45:00:00. Часовникът започна да отброява в обратна посока в мига, когато корабът напусна хангара.

Тибет

Организацията на Тиан Дао Лин имаше доста дълги ръце, които се простираха до Пекин и из цялата територия на Китай. Петанг Ригмо беше малко селце със стотина жители и последното цивилизовано място, преди човек да се озове под северната сянка на Еверест. Тъкмо от това място бяха започнали своя щурм на планината Онези, които чакат съвсем наскоро, когато се бяха опитали да сложат ръка на Екскалибур. От същия пункт поеха и Тай, и Намче, макар целта им да бяха телата на загиналите.

Намираха се в скована от вечни студове страна. На югоизток хоризонтът бе закрит от планини, които изглеждаха джуджета, сравнени с Еверест.

Намче спря за няколко секунди, загледан в планината, сетне прошепна една беззвучна молитва. Неговият спътник не бе произнесъл нито дума от началото на пътуването. Намче бе свикнал с туристи, които бъбрят непрестанно и задават безсмислени въпроси.

— Еверест — обяви Намче, без да е сигурен, че човекът до него знае кой от върховете е тяхната цел. — Вдясно е Чангце, заедно с Лхо Ла. Вляво е Нупце. Всичките са над 7500 метра.

Тай продължаваше да мълчи.

— Никога не съм го изкачвал от север — призна си Намче. — Винаги от юг. Северният подход е по-труден в техническо отношение. Ще се катерим по западния хребет, през глетчера Ронгбук. После ще се прехвърлим на източния хребет. Много стръмен и много опасен.

— Кога тръгваме? — попита след продължително мълчание Тай.

— Призори.

— И колко време ще ни отнеме?

— До първата точка? Шест часа. Стига хеликоптерът да ни отнесе толкова нависоко, колкото твърди, че ще може, твоят шеф. По-нататък ще бъде още по-трудно, но на всяка цена трябва да се върнем преди смрачаване. В противен случай ще се наложи да преспим горе в планината.

— Ще видим.

Брегът на скелетите

От доста години Носферату не бе напускал Убежището. Зад гърба си имаше месеци и години на щателна подготовка и планиране, но сега бе дошъл моментът за действие. Беше изпратил останалите и бе дошло време самият той да тръгва. Преди това обаче се спусна за последен път в криптата, където държеше саркофага на Некхбет. Положи ръка върху горния край на саркофага, на мястото, където преди хилядолетия киселината от кожата му бе оставила едва забележим отпечатък.

— Скоро. Много скоро, моя любов. Ще бъдем заедно.

Напусна криптата и се изкачи на площадката, където го очакваше хеликоптерът.

15.

Москва

На Петров му бяха необходими само три телефонни разговора, за да събере цялата информация за Пашенка, от която имаше нужда. След около час вече разполагаше с пълно досие, включително и с фотография на обекта. Като високопоставен служител във ФСБ Пашенка бе спечелил повече пари от продажба на информация на мафията, отколкото от държавната си заплата. Дори на няколко пъти бе взаимодействал с някои от подчинените в организацията на Адрик.

Имаше обаче и още нещо, което караше Петров да мисли, че този път се е натъкнал на следа, далеч по-скъпоценна от каквато и да било сума пари.

Настанен в задната част на един микробус, паркиран в отсрещния край на площад „Лубянка“, Петров чакаше търпеливо. Според осведомителите му Пашенка излизаше от работа в 16:00 часа, пресичаше площада и влизаше в бара на първия етаж на магазин „Мир“. Подобна безгрижност в действията говореше, че Пашенка отдавна е забравил подготовката си и дори не предполага, че някой може да се заинтересува от него. И днес, точно в 16:02 Пашенка се появи на вратите на сградата и прекоси площада. Беше облечен в скъп костюм, надхвърлящ далеч възможностите на един държавен служител, пък дори и от ФСБ. Но добре скроените дрехи не можеха да скрият напълнялото му и позакръглено тяло. Очите му бяха зачервени, сигурен белег, че пие повече, но в тях се четеше и стаена страст да властва и да причинява болка.

— Тръгвай! — нареди Петров в микрофона на седналия отпред шофьор. Отзад имаше още двама души, неговите най-верни помощници, и двамата облечени в черни дрехи, под които носеха бронирани жилетки. В мига, когато микробусът се изравни с тротоара, те нахлузиха на главите си черни шапки.

Петров се облегна на вратата, стиснал в ръката си пистолет. Бяха го правили много пъти и не очакваше неприятности, но човек с неговата професия трябваше винаги да е нащрек. Микробусът забави скоростта си до нормален човешки ход и помощниците на Петров отвориха другата врата. Единият от тях скочи зад Пашенка и го мушна с електрическа палка, пращайки мощен заряд в тялото му, а вторият постави примка на шията му и я стегна отзад.

Двамата мъже повдигнаха едновременно отпуснатото туловище на Пашенка и го напъхаха в микробуса. Вратата се хлопна и шофьорът даде газ. Десет секунди по-късно вече напускаха площада от противоположната страна. На тротоара зад тях стояха неколцина стреснати минувачи, но докато се сетят да вдигнат тревога, микробусът се бе изгубил от погледите им.

Петров огледа Пашенка, а един от помощниците му извади спринцовка и му инжектира силен мускулен релаксант, който щеше да го обездвижи за няколко часа, без да го лишава от способността да диша и да говори, както и да изпитва болка.

Пашенка премигна с очи, показвайки, че действието на електрическия заряд започва да се изчерпва, и се огледа замаяно. Докато пристигнат в склада, където Петров бе разположил своя щаб, пленникът вече бе напълно в съзнание и дори помръдваше леко с крайници.

— Правите голяма грешка — заговори той. — Аз съм висш офицер от ФСБ.

— Ако отговаряш искрено на въпросите ми, ще те оставя да живееш — каза му Петров. — Излъжеш ли, дори само веднъж за нещо дребно — никой вече няма да те види.

Той даде знак на помощниците си, които вдигнаха Пашенка и го отнесоха до едно тежко дървено кресло, завинтено за пода. Хвърлиха го на креслото и го завързаха здраво през ръцете, краката и гърдите.

Пашенка огледа обстановката, като не пропусна да отбележи въоръжената охрана и модерното оборудване.

— За кого работиш?

— Казах ти, че аз ще задавам въпросите.

— ФСБ ще ме търси. Имам среща след…

Петров премести стола си срещу Пашенка и седна.

— От ФСБ наистина ще те търсят, но сигурно ще признаеш, че няма да им липсваш кой знае колко. Нямаш друг шанс, освен да отговаряш на въпросите ми.

— Какво трябва да ти кажа?

— Какво знаеш за Адрик?

Пашенка пребледня. Брадичката му започна да трепери. Той преглътна мъчително, преди да отговори.

— Адрик е много опасен човек. Никога не съм го виждал, но така се говори. Свързан е с организираната престъпност, но има и свой бизнес.

— Мога и сам да чета вестници — прекъсна го Петров. — Искам да знам какво пише за него в секретното досие във ФСБ.

— И да е имало такова досие, най-вероятно е било унищожено.

— Защо?

— Намираше се в Четвърти отдел.

Макар да бе дългогодишен служител на КГБ, Петров никога не бе чувал за Четвърти отдел.

— Какъв е този Четвърти отдел?

— Искаш да кажеш, какъв беше — поправи го Пашенка. — Беше подразделение на КГБ, после и на ФСБ, и се занимаваше с извънземните.

— Беше, значи. И какво е станало с него?

— Щабът му се намираше в един подземен бункер на остров Нова земя. По време на войната е бил атакуван и унищожен от извънземните.

— И защо досието на Адрик е било в Четвърти отдел?

— Подозираха, че е бил от Онези, които чакат. Получовек-полуаирлианец, клонинг, който работи за Артад.

Петров си спомни тъмната канцелария, в която се бе срещнал със своя шеф. Бялата му кожа. Слуховете.

— Пак използва минало време. Сега не е ли?

— Не. Сега е друг.

— Какъв?

— Нежив.

— И какво означава това? — наклони се заинтригувано Петров.

— Нямаме представа — призна Пашенка. — Всичко, което знаем, е, че живее много дълго време благодарение на достъпа до някаква извънземна технология или биохимичен материал от пришълците. Някои смятат, че е полуаирлианец. Първото му досие е още от времето на Сталин, но има сведения за него и от времето на царете. Дори се смяташе, че може да е бил един от тях — Иван Грозни. Истината е, че никой няма представа за възрастта му.

Петров неочаквано смени темата.

— Разкажи ми за тунелите под Кремъл. Искам да знам повече за тях.

Пашенка премигна.

— Там са архивите, за които аз отговарям.

— Има ли някакво помещение, където държите кръв? Същата тази кръв, която е била взета от германците в края на Втората световна война.

Пашенка се подвоуми. Петров изтегли назад ударника на пистолета.

— Да — кимна Пашенка. — Има една стая, където се съхранява кръвта.

— Тази вечер ще ме отведеш там.

Еверест

— Никога досега не бях виждал нещо подобно. — Едва Намче произнесе тези думи и свирепият вятър ги откъсна от устните му и ги отнесе към пропастта вдясно от тях. Намче побърза да си нахлузи шапката, за да скрие и последните сантиметри гола кожа от природните стихии. Тай очевидно се задъхваше. Превит надве, китаецът разглеждаше замръзналите алпинистки дрехи, които стърчаха от ледената покривка. Фактът, че в дрехите нямаше и следа от вкочанен труп, бе накарал Намче да подхвърли тази забележка.

Намче досега бе откривал много трупове в планината. Практически невъзможно бе те да бъдат смъкнати обратно и затова най-често другарите им ги покриваха с камъни. Постоянно ниските температури съхраняваха напълно телата, но не такъв бе случаят тук.

Намче насочи поглед на югозапад, към Еверест. Над върха се виеше снежна опашка, но не беше твърде дълга, вероятно скоростта на вятъра бе между трийсет и петдесет километра в час. Призори хеликоптерът ги бе оставил на височина 5600 метра. Последните неколкостотин метра двигателите ревяха отчаяно, опитвайки се да се преборят с разредения въздух.

Тай се изправи и проследи погледа на Намче.

— Трябва да намерим и другите двама.

— А ако и те изглеждат така?

— Значи сме се провалили.

Намче се намръщи.

— Като те гледам, няма да стигнеш много надалеч.

Китаецът бръкна в якето си и извади дървена манерка. Отви капачката, опря гърлото в устните си и пресуши съдържанието на един дъх. Намче остана изумен, когато забеляза, че от ъгълчето на устните му се стича капка кръв. Тай въздъхна дълбоко, почака няколко секунди и кимна удовлетворен.

— Сега вече ще стигна.

Шерпът премести любопитен поглед към огромната раница на гърба му. Не знаеше какво има вътре, но беше достатъчно обемиста и завързаните от двете й страни пластмасови тръби силно затрудняваха катеренето. На няколко пъти тръбите се заплитаха в осигурителното въже.

Това не беше негов проблем. Намче се извърна срещу вятъра и дръпна въжето, с което бяха завързани.

— Тръгвай след мен.

Въздушното пространство над Атлантическия океан

Носферату бе единственият пътник в кабината на реактивния самолет. Веднага щом влезе, той спусна щорите и изгаси осветлението. Въпреки тъмнината можеше да чете без затруднение доклада, който бе получил от своята група в Щатите. Бяха готови да действат веднага щом се приземи.

Американците бяха изровили по-голямата част от подземния комплекс в Дълси, но после работата им бе прекратена заради избухването на Третата световна война. Според доклада там бе разположена охрана — един пехотен взвод, но изглежда нищо друго нямаше да му попречи да изпълни замисленото.

Беше получил също така доклади от Тиан Дао Лин и Адрик. Двамата все още действаха по своите задачи, засега всичко вървеше според плана.

Носферату почувства, че възбудата му нараства. След толкова хиляди години чакане най-сетне бе на една крачка от успеха. Скоро Некхбет отново щеше да застане до него. И двамата щяха да бъдат безсмъртни.

Носферату забеляза, че ръцете му потреперват едва забележимо. Премигна, усещайки нещо в очите си, и когато ги изтри, по пръстите му остана червено петно. Осъзна, че плаче с кървави сълзи.

Москва

Петров бе разпоредил неговата щурмова група да се настани в три микробуса с необходимите обозначения, които ги причисляваха към отряда за специално предназначение. Това щеше да им осигури ненамеса от страна на милицията и други силови структури. Петров обичаше да използва бюрокрацията срещу самата нея. Минаха по един от мостовете над Москва река и спряха в подножието на Кремъл.

— Тук е — потвърди Пашенка.

Петров се огледа. В късния нощен час улиците, заобикалящи Кремъл, бяха съвсем пусти. Петров постави микроскопичната слушалка в ухото си и нагласи микрофона. Провери връзката и получи потвърждение от дванайсетте членове на групата.

Беше облякъл черни дрехи, под които носеше също черна кевларова бронирана жилетка. Въоръжението му се състоеше от АК-74, усъвършенстван вариант на легендарния автомат „Калашников“-47, който притежаваше по-висока начална скорост и по-малък калибър — 5,45 мм. Би предпочел нещо друго, например германския НК-95, но нали трябваше да се представят за отряд със специално предназначение, а там основното оръжие бе АК-74.

— Да вървим.

Той избута Пашенка отпред и двамата скочиха на паважа. Четирима от хората му поеха нагоре по хълма, като държаха под прицел всички посоки с оръжията си. Двама заеха позиция на фланговете, другите четирима останаха отзад. Шофьорите не напуснаха кабините, готови да извадят оръжие, в случай че някой бъде така глупав да се поинтересува какво търсят толкова късно през нощта на една от улиците край Кремъл.

Стигнаха до голяма метална врата в крепостната стена. Петров даде знак на двама от хората си, въоръжени със снайпери с нощни мерници, да застанат отстрани на вратата. Пашенка извади от джоба си карта, мушна я в процепа, въведе необходимия код и вратата се отмести, разкривайки неосветено стълбище. Петров вдигна ръка в мига, когато Пашенка понечи да влезе. Чукна се по слепоочието и спусна пред очите си прибора за нощно виждане. Останалите последваха примера му. След това вдигна два пръста и двама от хората му тръгнаха напред.

— Чисто до следващата врата — чу скоро след това докладите им. — Заключена и снабдена с ретинов скенер.

Петров побутна Пашенка към стълбището и останалите ги последваха. На тавана бяха монтирани флуоресцентни лампи, които бяха изгасени. Стигнаха още една метална врата. Пашенка се надвеси над ретиновия скенер, от който блесна тънък лазерен лъч и освети очите му. Петров си помисли, че наличието на толкова модерна техника може да означава само, че са на прав път. Дори в „Лубянка“ все още разчитаха на пропуски с печати и снимки, сверявани от възрастен полуграмотен портиер.

И тази метална врата се отмести, а зад нея се показа коридор, който се спускаше надолу. Подът и стените бяха боядисани в сиво. Петров повдигна прибора за нощно виждане, тъй като коридорът бе осветен, макар и от мъждукащи лампи. Веднага щом и последният член на групата прекрачи прага, Пашенка се обърна и понечи да затвори вратата.

— Не — спря го Петров. — Никога не затваряй пътя за отстъпление. — Нареди на двама от хората си да останат на пост и погледна коридора. Вървеше направо, докъдето му стигаше погледът. От документите, които му бе оставил Кокол, Петров узна, че първият тунел под Кремъл бил прокопан още по време на царизма като път за бягство в случай на опасност. Сигурно неведнъж се е налагало да го използват, помисли си Петров и даде знак да тръгнат напред. Пашенка крачеше до него.

Кокол му бе разказал, че по време на Втората световна война по нареждане на Сталин изкопали голямо бомбоубежище под Кремъл. Имало и други бункери, свързани с учрежденията отгоре. Всички те обаче били проектирани да издържат на въздушни атаки на немските „щуки“, а не на директен ядрен удар. Ето защо през петдесетте и шейсетте били прокопани нови, още по-дълбоки тунели и убежища. Никой не си помислил, че ако наистина започне ядрена война, оцелелите няма да има кого да управляват.

Пашенка спря пред една странична врата.

— Сега сме под двореца.

— На каква дълбочина? — попита Петров.

— Около осемдесет метра — Пашенка отвори вратата. Тунелът зад нея бе стар и по-нисък. От тавана капеше вода, голи крушки бяха свързани с разръфан кабел, закован със закривени пирони.

Изминаха около стотина метра и стигнаха нова врата. За разлика от предишната тази бе дървена, с метална обшивка. Петров забеляза миниатюрна камера, монтирана над вратата.

— Кой ни гледа?

— Един от хората ми — отвърна Пашенка.

— Не ми каза за това — Петров даде знак на хората си да бъдат готови.

— Той е мой доверен човек. Надявам се само да са приключили с ремонта.

Петров поклати глава. В днешно време в Русия нямаше такова понятие като доверен човек.

— Какъв ремонт?

— Дъното на асансьорната шахта и тунелът до него бяха разрушени наскоро при предателско нападение.

Пашенка помаха пред камерата и вратата се отвори с изщракване.

Двама от хората на Петров изтичаха напред и огледаха района. Петров изтика Пашенка пред себе си и опря автомата в гърба му. Пред тях имаше бронирано стъкло, което разделяше стаята на две. Вдясно бе монтирана врата, също от бронирано стъкло. От другата страна, зад поредица от монитори, седеше млад мъж. В ръката си държеше автомат.

— Кои са тези хора, другарю? — извика той на Пашенка.

— Четвърти отдел — отвърна Пашенка. — Имат разрешение.

— Мога ли да видя документите им?

Пашенка пристъпи към вратата.

— Няма нужда да ги искаш. По заповед на председателя. На моя отговорност.

Мъжът сви рамене.

— Не знаех, че са възстановили Четвърти отдел, но нищо чудно. — Той натисна едно копче и вратата се отмести. Пашенка прекрачи прага, следван от Петров.

— Поправиха ли асансьора?

— Тъй вярно.

— Тунелът към дъното?

— Изчистен е от останките. Може да се минава.

— Добре — кимна Пашенка и извади ключ, завързан на верижка. Мъжът последва примера му. Двамата застанаха от противоположните страни на метална кутия и пъхнаха вътре ключовете си. Пашенка преброи до три и завъртя ключа.

Стоманените врати в дъното на стаята се отместиха и зад тях се показа голям товарен асансьор. Пашенка се качи пръв, Петров го последва, но преди това даде знак на двама от хората си да останат на пост. Останалите се присъединиха към тях.

Кабината се разклати и потегли надолу.

— На каква дълбочина ще се спуснем? — попита Петров.

— На осемстотин метра.

— Там ли са архивите?

Пашенка поклати глава.

— Не. Те са много по-надълбоко. Това е едва първата стъпка.

Асансьорът се разтърси и спря. Вратите се разтвориха шумно. Пред тях се разкри тъмен коридор, осветен от няколко крушки. Покрай стената се виждаха купчини от отломки.

— Кой се е опитвал да проникне? — полюбопитства Петров.

— Онези, които чакат.

Петров бе чувал за тях.

— И защо са им притрябвали архивите?

— Не зная — сви рамене Пашенка. — Моят началник Льончика тръгна с тях и беше убит. По същото време един агент на Четвърти отдел на име Яков, който бе придружен от някакъв американец, успя да избяга и отнесе нещо със себе си.

Петров знаеше за Яков от новините.

— Това същият Яков ли е, който отлетя за Марс и помогна да бъдат победени пришълците?

— Същият. — Стигнаха едно кръстовище, Пашенка се огледа и посочи надясно. — От тук.

Петров бе изкушен от идеята да застреля Пашенка и да продължи сам, но се опасяваше, че пленникът може да им потрябва и по-нататък. Вървяха още известно време на същото ниво, после излязоха в по-широк тунел, който извиваше и постепенно се спускаше надолу. След като остави още един от хората си на разклонението, Петров продължи нататък.

Откъм вътрешната стена на тунела на равни интервали се отваряха вентилационни шахти. Петров предполагаше, че съществува една централна вертикална шахта, която снабдява с пресен въздух долните нива. Пашенка броеше на глас и спря внезапно пред първата врата отдясно. Петров прецени, че са изминали около километър и половина по извития коридор.

— Това е — обяви Пашенка. Сетне изруга.

Петров надникна над рамото му и веднага разбра причината. Краищата на вратата бяха заварени.

Петров извика на един от мъжете си, той смъкна раницата и извади отвътре портативен оксижен. Блясъкът на горелката озари мрачния коридор.

Беззвучната аларма вдигна на крак цяло отделение войници, които изтичаха в двора на Кремъл и се строиха на малкия плац, където вече ги очакваше техният началник и един полковник от ФСБ. Полковникът бе в пълно бойно снаряжение, сякаш бе очаквал тревогата.

Полковник Кокол бе мъж на възраст, но все още в добро здраве. Бастунът, който бе използвал при посещението си при Петров, бе изчезнал, нямаше и следа от накуцването.

— Какво има, другарю полковник? — попита го капитанът, докато си закопчаваше куртката.

— Нарушители в тунелите, капитане.

— Къде?

— Задействали са алармата на Шесто ниво, Осма секция.

— Какво се помещава там?

— Старите архиви на КГБ.

— Странно — промърмори капитанът. — Как не са се натъкнали на по-горните алармени системи?

— Сигурно някой ги е пуснал — обясни Кокол. — Вчера от площада пред „Лубянка“ е бил отвлечен наш колега. Той имаше достъп до архивите.

— Защо мислите, че той е долу?

Полковник Кокол се усмихна. После извади малък уред и го показа на капитана. На миниатюрното екранче блещукаше зелена точка, а до нея се местеха цифри. Точката бе почти в центъра.

— Сложили сте му „бръмбар“?

Кокол кимна.

— Очаквах да се случи нещо подобно. Виждам, че са се преместили, откакто са задействали алармата. — Той посочи надолу. — Сега са точно под нас, но на дълбочина осемстотин метра.

Капитанът се извърна и махна към една широка тръба, която стърчеше на около три метра над земята.

— Това е главната вентилационна шахта на кремълските подземия. Спуска се право надолу на дълбочина от две хиляди метра.

— Ще ни е нужно ужасно дълго въже, за да се спуснем чак долу — отбеляза Кокол, докато се приближаваше към шахтата. Няколко войници вече сваляха решетъчния капак. Друг отваряше метален сандък, зазидан за бетонната площадка.

— Помислено е за това — в случай че се наложи максимално бързо спускане до дъното при изключено електрозахранване. Тогава асансьорите ще спрат, а слизането по стълбите ще отнеме много време.

Войниците махнаха и последния капак. От вътрешната страна на шахтата блеснаха две лъскави тръби, прикрепени към стените. Капитанът се приближи до сандъка и извади отвътре две странни устройства. Имаха дръжки и презрамки, които се стягаха на китките. От външната си страна представляваха скоби, които пасваха точно на размера на тръбите и можеха да се затягат и отпускат с помощта на специални плочки.

— Казват се чумари — обясни капитанът, докато си ги поставяше. Особено внимателно затегна презрамките. Полковник Кокол се поколеба, сетне вдигна втория чифт.

Двамата се приближиха към шахтата и погледнаха надолу. На всеки петдесетина стъпки светеше по една самотна крушка.

— С радост ще направя път на старшия офицер — подметна насмешливо капитанът.

Кокол се подсмихна.

— Готов съм да се поуча от по-големия ви опит, капитане. Ако обичате.

Капитанът се засмя и пристъпи на малката платформа. Постави чумарите на тръбата и леко ги натисна, като притискаше с пръсти плочките. Погледна Кокол, но усмивката бе изчезнала и лицето му изглеждаше мрачно и напрегнато. Полковникът кимна.

Капитанът отпусна внимателно скобите и започна да се спуска надолу по тръбата.

Петров си погледна часовника, но се постара да не издава нетърпението си. По-бързо не можеше да стане. Пламъкът на оксижена пълзеше по нажежения метал.

— Готово — докладва войникът.

Други двама войници се заеха да отварят вратата, която всъщност представляваше голям метален диск, с диаметър около два метра, прикрепен на две хидравлични рамена. Отместиха го встрани. Зад него цареше мрак. Петров отново си нагласи прибора за нощно виждане. Изчака, докато сензорите се настроят, после надникна внимателно вътре. Помещението бе толкова голямо, че отсрещният му край не можеше да се види. Петров ококори очи, когато разпозна вертикалните предмети, които изпълваха помещението — бяха закрепени за земята колове с набити човешки тела.

— Почакайте тук — нареди той и прекрачи прага. Имаше стотици мумифицирани човешки трупове, които висяха върху пронизалите ги заострени колове. Точно пред него, само на няколко крачки по-навътре, в земята бе вкопано дървено кресло. Кожените каиши, прикрепени за дръжките и краката на креслото, подсказваха, че тези, които са сядали в него, са го правели против волята си. Когато повдигна глава, Петров откри, че върху тавана са монтирани железни релси и от тях висят вериги. Очевидно това бе начинът, по който бяха местили телата върху коловете.

Петров бе виждал много ужасни неща през живота си. Не му беше никак трудно да си представи какво е ставало тук. Жертвата е била разпитвана в креслото, обърната към труповете, някои от които вероятно все още живи и гърчещи се върху коловете, за да може да си представи по-добре каква съдба я очаква, ако откаже да сътрудничи. Петров предполагаше, че повечето са се съгласявали да отговарят на въпросите и дори са измисляли отговорите, само и само да отърват кожата. Независимо от това изглежда всички са завършвали по един и същ начин — повдигали са ги на веригите и после са ги спускали върху поредния кол.

Колко време е продължавало това? Той погледна към най-близкия труп. Кожата бе изпъната и съсухрена, тялото сгърчено, мумифицирано, сякаш изцедено до последна капка кръв.

Петров изведнъж си спомни, че е дошъл тук тъкмо заради кръвта.

Направи още няколко крачки и спря до креслото. Зад него имаше нещо, което не бе видял в началото. Голяма дървена количка с метален прибор отгоре и стъкленица на долния рафт. Гумени маркучи свързваха прибора със стъкленицата. Изминаха няколко секунди, преди да се сети, че приборът е някакъв вид помпа. На горния рафт имаше още маркучи, а също банки и дебели игли. Надписите върху стъклениците бяха на немски, а отстрани на количката бе щампован пречупен кръст.

Нямаше никакво съмнение за предназначението на този прибор — да изсмуква кръвта на жертвата.

Но къде беше складирана кръвта?

— Влизайте! — извика през рамо Петров. Хората му го последваха. Нямаше никакъв коментар, но това се дължеше единствено на добрата им подготовка.

— Трябва да намерим хранилището за кръв — нареди Петров. — Претърсете стаята.

Мъжете се разпръснаха.

— Стигнахме ли вече? — попита шепнешком полковник Кокол. Ръцете го боляха от постоянното притискане на скобите.

— Близо сме — капитанът погледна проследяващия прибор, окачен на шията му.

На равни разстояния, приблизително на всеки десетина метра, минаваха покрай хоризонтални вентилационни отвори, запречени от ръждясали решетки.

— Не е ли време да излезем от шахтата?

Капитанът вдигна очи от прибора и кимна. Кокол изпъна крака, закачи се за входа на хоризонталния отвор, завъртя се и се пъхна в него, като същевременно смъкна ръкохватките на скобите, разтваряйки каишките със зъби. Капитанът го последва. Със съвместни усилия двамата откачиха решетката. Кокол пъхна глава, не видя нищо и се промъкна през отвора. Капитанът бе два пъти по-едър от него и не успя да промуши раменете си, колкото и да се опитваше. Докато го чакаше, Кокол завъртя глава, дочул шум от далечни гласове.

— Има някой под нас — прошепна той.

— Не мога да се пъхна — промърмори капитанът.

— Сигурно на дъното има сервизен вход — отвърна също шепнешком Кокол. — Слез там — едва ли остава много. Ще се качиш по стълбището. Аз ще те чакам тук.

Капитанът се ослуша и погледна нагоре.

— Хората ми слизат след нас — рече той. — Не предприемайте нищо без подкрепление.

— Естествено — бе отговорът на Кокол.

Капитанът отново постави скобите върху тръбата и продължи да се спуска надолу. Кокол извади автомата, провери предпазителя и зачака.

Скоро ги намериха — шестнайсет дървени сандъка, натоварени на количка, подобна на тази с помпата. Сандъците също бяха щамповани с пречупени кръстове. С ножа си Петров отвори един от тях. Сгушени в меката слама, вътре бяха подредени банки, същите като тези, които бе видял на долния рафт на първата количка. Само че пълни с тъмночервена течност. Петров не се съмняваше, че е кръв.

Той нареди на хората си да изтикат количката отвън.

Кокол чу отдалеч скърцането на несмазваните от доста време колела. Звукът се приближаваше. Изведнъж зад него долетя сподавена ругатня. Един войник се опитваше да се пъхне през отвора.

Кокол му даде знак да пази пълна тишина, сетне отново насочи вниманието си към тунела. Скърцането се приближаваше, но той не можеше да си представи какво го причинява. За всеки случай зае позиция за стрелба, като приклекна и се подпря на коляно.

Войникът най-сетне успя да се промуши през отвора и веднага го последва още един. Кокол не сваляше поглед от завоя на тунела. Само след няколко секунди се появи непознат мъж в черна униформа. Кокол се прицели, но в същия миг войникът зад него извика на непознатия да хвърли оръжието.

Мъжът не изпълни заповедта, вместо това се опита да вдигне автомата и Кокол натисна спусъка два пъти. Първият куршум разкървави бузата на непознатия, вторият попадна точно между очите, отхвърляйки назад вече безжизненото тяло.

Отговорът бе незабавен и съкрушителен. Няколко автомата откриха едновременно стрелба, засипвайки тунела и отвора на шахтата с куршуми, които рикошираха във всички посоки. Един от тях удари войника, който се опитваше да се пъхна през отвора, и го уби на място, а трупът му запречи единствения вход. Кокол се просна на земята и пусна няколко кратки откоса, макар да не виждаше целта — предполагаше, че рикошетите ще свършат същата работа от другата страна.

До него някой въздъхна дълбоко и мъчително — като ударен в гърдите, който изпуска последния си дъх. Полковникът се огледа — вторият войник се бе превил, а от раната в мишницата му, незащитена от бронираната жилетка, шуртеше кръв.

Кокол се претърколи два пъти, прикри се зад тялото на убития войник и положи автомата върху него. Още няколко куршума разтърсиха трупа и Кокол отвърна с премерени изстрели, като броеше наум патроните. Натисна копчето за освобождаване на магазина в мига, когато пусна последния. Пълнителят изтрака на пода и той презареди мигновено, спестявайки ценни секунди.

Къде, по дяволите, се бавеше капитанът? Изстрелите под него утихнаха, сега оттам се чуваха само гласове. Нима противникът отстъпваше? Или се прегрупираше?

Отговорът дойде почти незабавно. Три ръчни гранати просвистяха във въздуха. Полковникът се мушна под трупа на убития войник в мига, когато първата падна недалеч от него. Ударната вълна го блъсна, последвана от още две, но трупът успя да погълне шрапнелите. Последната от трите вълни отметна главата на Кокол към стената и той изгуби съзнание.

Петров собственоръчно отнесе сандъка с кръвта в микробуса, докато войниците му задържаха с огъня си кремълската охрана. Шофьорът потегли незабавно, а Петров натисна дистанционното, взривявайки две от собствените си коли, които преградиха пътя на преследващите ги милиционерски машини.

Беше се сдобил с кръвта. Въпросът сега бе какво да прави с нея. Не беше сигурен дали трябва да я предава на Адрик — не и преди да поиска увеличение на заплащането.

16.

Еверест

Намче изчегърта леда от стъклото на кислородната си маска и погледна устройството за спътникова ориентация. Ако можеше да се вярва на информацията, с която разполагаше, намираха се съвсем близо до телата.

— Още малко — извика той, но думите му бяха погълнати от маската. Не беше сигурен дали Тай го е чул. Китаецът се облегна на една скала, сякаш силите му бяха на изчерпване. Намче се запита дали, ако клиентът му издъхне, ще му платят обещаната сума.

Бяха приблизително на около две хиляди метра от Еверест. Вдясно се простираше Каншун, почти вертикална скална стена, покриваща северната страна на върха. Някъде в горния й край трябваше да се намират двете тела, които търсеха. Шерпът погледна натам, но в първия миг не видя нищо, освен снежната пелена.

— Ето ги! — извика внезапно и посочи с ръка. Вятърът за миг бе разпръснал снега и Каншун се виждаше съвсем ясно. Само на петдесетина метра встрани от тях се бяха появили две малки заснежени купчинки.

Този път Тай намери сили да кимне.

Намче продължи да се катери, като погледна през рамо, за да провери дали Тай го следва. Изравниха се със стената и Намче спря. Извади четири клина от раницата и ги заби на различни места с помощта на малко чукче. След това прикрепи петдесетметрово въже към два от тях.

— Ти остани тук — извика на Тай.

Китаецът отново кимна.

Намче се завърза с въжето, стисна в дясната си ръка пикела и се люшна внимателно по отвесната стена. Щом стигна най-далечната точка, заби с рязко движение пикела в ледената покривка на стената. След това, използвайки го за опора, се изкатери върху скалата. Намираше се на съвсем тесен праг, под който зееше грамадна пропаст. Опита се да не мисли за онова, което можеше да му се случи при първото погрешно движение.

Измина няколко крачки, като се държеше за пикела и разчиташе на шиповете на своите котки. Когато отново погледна надолу, откри, че е почти над замръзналите тела. Видя, че въжето, с което се бяха завързали, се е закачило за една издатина, щръкнала на не повече от двайсетина сантиметра от скалата. Намче осъзна, че има само една възможност да се добере до труповете.

Той отпусна ръце и се плъзна надолу. Замахна почти веднага и заби острието на пикела в мига, когато се изравни с труповете. Успя да се задържи, като дишаше на пресекулки от изтощение.

Извади найлоново въже и затегна в предварително приготвените примки крайниците на двата трупа. След това пъхна острието на пикела под единия от тях, опитвайки се да го отдели от ледената покривка. След като го освободи, постъпи по същия начин и с втория труп. Сега и двата висяха почти вертикално на въжето. Намче заби още няколко клина, докато Тай се спускаше при него.

— Сега какво ще правим? — попита шерпът. Предполагаше, че Тай е тук, за да вземе нещо от труповете. Може би някаква ценна вещ? Или пък трябваше да изпълни погребален ритуал? Остана изненадан, когато Тай започна да привързва труповете един за друг.

— Не можем да ги свалим долу — заяви Намче.

Тай сякаш не го чу. Той отвори раницата, извади нещо, което приличаше на тънко одеяло, и загърна с него телата. Намче и преди бе виждал подобни одеяла — използваха ги от спасителната служба, за да запазят телесната температура на измръзнали в планината. От долния край на одеялото излизаха жици, свързани с литиевите батерии в раницата на Тай. Веднага щом уви труповете, Тай включи подгряването.

Намче се обърка още повече. Какъв смисъл имаше да се разтопяват отдавна замръзнали трупове?

Докато одеялото излъчваше топлина към вкочанената плът, Тай извади още нещо от раницата си. Спринцовка и няколко полиетиленови торбички за кръв.

— Сега пък какво ще правиш? — попита Намче, макар вече да се досещаше. Каквато и да бе причината обаче, струваше му се най-малкото налудничаво да участва в подобно начинание.

Тай продължаваше да не му обръща внимание. Той бръкна под одеялото и провери доколко се е размекнала плътта на един от труповете, като я убоде с върха на иглата. Изглежда се налагаше да почака още малко, защото отново насочи вниманието си към раницата. Извади две прозрачни тръбички и ги свърза с иглата и спринцовката. След това опря иглата в свивката на дясната ръка на един от труповете и започна да търси вена. Веднага щом я намери, прикрепи малка, задвижвана от батерии помпичка към спринцовката и започна да изсмуква кръвта. Намче го наблюдаваше вцепенен от ужас. От първия труп Тай успя да изцеди четири полиетиленови торбички. Щом приключи, се зае с втория.

Намче се притесни, не знаеше какво още може да последва. Китаецът приключи и с второто тяло и прибра торбичките в раницата. И тогава откачи карабината си от осигурителното въже.

— Какво си намислил? — попита го уплашено шерпът и посегна да го улови за ръката.

Тай измъкна въже от една от странните тръби, които стърчаха от раницата му, и го пристегна за тръбата от другата страна. Бръкна отново и извади надиплен и подсилен с шевове кевларов плат. Пусна го да се вее свободно зад него, засмя се и изведнъж скочи право напред в пропастта, оттласквайки се максимално от скалата.

Намче извика от изненада. В продължение на няколко секунди Тай летя право надолу, после платът над него се разтвори и дръпна тръбите, които се изпънаха като ветрило. На около километър по-надолу планерът вече се бе разгънал напълно и Тай завъртя уверено насочващата рама на северозапад, изчезвайки зад завесата от вихрещия се сняг.

Корос

Приключиха и последните предстартови проверки и започна отброяването до изстрелването. Нощните стартове бяха нещо необичайно на Корос, но Носферату бе успял да постигне своето срещу съответната цена. Самият той се намираше в Центъра за управление на полета, във ВИП ложата, откъдето наблюдаваше последните приготовления. Наложи се да увеличи още малко сумата — срещу обещанието, че информацията за изстрелването на кораба ще бъде запазена в абсолютна тайна, което не беше никак лесно, като се имаше предвид, че това бе първият подобен старт, извършван извън руска или американска космическа програма.

Сервилниченето на хората от Европейската космическа агенция започваше да го дразни. Бяха осигурили келнери, които обикаляха наоколо с подноси с шампанско, а около добре заредения бюфет в дъното на малката зала цареше шумно веселие. Носферату нареди с тих глас да опразнят помещението.

„Ариане 5“, с прикачения върху нея Кораб X, бе окъпана в светлините на прожекторите. Носферату отдели няколко секунди да се полюбува на собственото си творение. Отново бе успял да надиграе аирлианците, които години наред се бяха опитвали да потушат още в зародиш всякакви опити от страна на човечеството да посегне към космоса. Направо учудващо бе как хората все пак бяха успели да стигнат до Луната и дори да крачат върху нея след усилията, положени от Онези, които чакат да провалят космическата програма. Въпреки че мнозина писатели на научна фантастика отдавна тръбяха, че човечеството вече трябва да лети към звездите, краят на хилядолетието го бе заварило на разочароващо ниско ниво на космическо развитие.

Конструкцията на Кораба X бе проста и функционална. Носферату бе започнал работа върху нея преди много години, като внимаваше да запази в пълна тайна проекта, най-вече от Онези, които чакат. Беше успял незабелязано да събере група от най-изтъкнатите специалисти в тази област, бе ги разпръснал в различни части на планетата, така че само той си запазваше цялостен поглед върху онова, което се създаваше. Отново с помощта на парите, разбира се.

Корабът X бе делтовиден летателен съд, по-издължен и по-малък от американската космическа совалка. Товарният му отсек бе едва една четвърт от трюма на совалката, затова пък цената за неговото построяване и изстрелване бе една десета от разходите по американския космически кораб. Екипажът се състоеше от двама пилоти. Бе възможно да се монтират допълнителни жилищни помещения и екипажът можеше да се увеличи, но за момента в товарния отсек имаше само два космически скафандъра и специално оборудване, което да послужи за прехвърляне на кораба-майка.

Носферату бе извършил два пробни опита с Кораба X, приземявайки го на секретна площадка в Австралия. Предполагаше, че и сега всичко ще мине съвсем гладко.

Не беше сигурен обаче какво ще предприеме Вампир.

Мислите му бяха прекъснати от последните пет секунди на предстартовото броене. От соплата на ракетата бликнаха пламъци. Носферату си постави черни очила, за да се предпази от ярката светлина. Когато погледна отново, ракетата вече се издигаше над космодрума и съвсем скоро се изгуби напълно от погледа му.

Време беше да се заеме със следващата задача.

Хонконг, летище „Чек Лап Кок“

— Не сте добре дошъл тук.

Вампир бе предполагал, че няма да е добре дошъл в Хонконг. Стоеше върху тармаковата площадка на международното летище в Хонконг, град върху остров, недалеч от материка. Самолетът му се бе приземил на една от страничните писти и сега бе окъпан от фаровете на колите на летищната охрана. Мъжът, който го бе посрещнал с тези негостоприемни думи, носеше синя полицейска униформа. На пагоните му имаше обозначения, но те не говореха нищо на Вампир.

Неживият носеше раница на гърба си. Вътре държеше някои неща, които можеха да му потрябват в краен случай. Опитът го бе научил винаги да очаква най-лошото.

— Не сте добре дошъл тук — повтори полицаят.

Вампир реши да не му обръща внимание. Към тях се приближаваше друг човек, облечен в скъп костюм, каквито вероятно се продаваха само в най-луксозните магазини на Хонконг. По-важното бе, че веднага щом го зърна, полицаят неволно се изпъна.

— Аз съм Чон. Заместник-губернатор на Хонконг. С какво мога да ви помогна?

— Този тук — посочи с пръст Вампир — ми каза, че не съм добре дошъл.

— Станала е грешка — успокои го Чон. — Напоследък доста неща се объркаха. Но тук, в Хонконг, сме свикнали да посрещаме гостите независимо от обстоятелствата.

Чон бе платен агент на Вампир от двайсетина години и дължеше поста си на неговите връзки и влияние. Единствената му задача досега бе да следи какво прави Тиан Дао Лин.

Чон извика някаква заповед на китайски. Районът в радиус от двайсет метра незабавно бе очистен. Чон погледна надясно, в посоката, където се намираше пистата „изток-запад“. Слънцето висеше ниско над хоризонта, озарявайки крилете на един приземяващ се боинг 747.

— Нямаме много време до мръкване. Последвайте ме. — Китаецът се обърна и се отправи към хеликоптера, с който бе пристигнал.

Вампир го последва. Перките на хеликоптера продължаваха да се въртят. Веднага щом се качиха на борда, машината се издигна и се насочи към центъра на Хонконг. След десетина минути се приземиха на покрива на висока сграда, сгушена сред няколко небостъргача. Чон скочи на площадката и се отправи към една врата, без да поглежда през рамо. Вампир бе само на крачка след него. Спуснаха се по тясно стълбище и влязоха в просторен кабинет, откъдето се разкриваше чудесна панорамна гледка към центъра на града.

— Моля, седнете — покани го Чон. Самият той се настани в креслото от другата страна на бюрото и натисна няколко копчета. Прозорците мигновено се скриха зад плътни метални щори. Вампир остави раницата си до стола и се огледа. — Помещението е защитено от подслушване — докладва китаецът.

Вампир знаеше, че Тиан Дао Лин е могъщ човек в Хонконг, може би един от най-силните на острова. Някои дори твърдяха, че контролирал Триадата. Освен това, също като Вампир, Адрик и Носферату, той имаше съвсем легален и печеливш бизнес. Най-опасното му оръжие обаче бяха неговите собствени наследници. За разлика от всички останали неживи Тиан Дао Лин не само нямаше нищо против, но и обичаше да се люби с жени, които му раждаха многобройно потомство.

— Какви са новините? — попита Вампир.

— Един от наследниците, на име Тай, се е спуснал с делтапланер вчера от Еверест. Идва насам с голяма раница.

Вампир кимна. Тиан Дао Лин бе успял да се сдобие с кръвта на Онези, които чакат.

— Знаеш ли кога ще пристигне?

— До четири часа.

— Възможно ли е да го пресрещнем?

Чон придоби угрижен вид.

— Не можах да открия къде е скривалището на Тиан Дао Лин. Всеки път, когато се опитвам да проследя хората му, те успяват да ми се изплъзнат. А и той е много предпазлив и ако заподозре, че съм разкрил някого от обкръжението му, веднага го елиминира.

Вампир осъзна, че Чон няма да успее да се справи.

— Ще се опитам да открия скривалището по друг начин — рече той. — Въпреки това нареди на хората си да се помъчат да проследят движението на кръвта. Искам и нея, и Тиан Дао Лин.

Москва

Полковник Кокол почувства как върхът на иглата прониква през кожата му, но не намери сили да се съпротивлява. Помъчи се да отвори очи. Видя над себе си лицето на капитана.

— Оплескахме я — каза капитанът. — Не успяхме да им попречим да изнесат онова, което откраднаха от архивите. Избягаха ни.

Кокол преглътна измъчено. Лежеше на кушетката в подвижния оперативен център. Зад прозорците отвън се виждаха военни постове и милиция.

— Какво стана?

— След като ви удариха и изгубихте съзнание, продължиха нагоре в тунела, докато откриха страничен изход. Милицията и нашите хора се опитаха да ги спрат отвън, но понесоха тежки загуби.

— Какво са взели?

— Съхранявана в банки кръв, която руските войски са иззели от Берлин в края на Великата отечествена война.

— Втората световна — повтори замислено Кокол. — Кои бяха тези хора?

— Разполагаме със запис от проникването — убили са часовоя, както и Пашенка. Според милицията това е банда на руската мафия, тясно свързана с…

— Адрик — прекъсна го Кокол. В град като Москва се знаеше всичко.

— Да.

— Но защо им е притрябвала кръвта? Каква полза от някаква стара кръв?

— Не зная, но след като загинаха дванайсет души, трябва да е нещо важно.

Полковник Кокол се надигна едва-едва.

— Милицията има ли някаква представа къде можем да открием Адрик?

— Да. Знаят съвсем точно къде е неговият щаб. Но изглежда никой не смее да се изправи срещу него.

— Ще видим тази работа — Кокол бръкна в джоба си и извади сателитен телефон.

Околоземната орбита

Предният маневрен двигател на Кораба X се задейства само за секунда, колкото да снижи скоростта при навлизането в големия хангар на кораба-майка. При второто изригване на маневрените сопла Корабът X застина неподвижно, увиснал точно над главната платформа, между няколко полуразрушени „хищни нокти“. Страничният люк на корпуса се отвори и отвътре излязоха двамата членове на екипажа, облечени в космически скафандри. И двамата носеха пластмасови куфари.

Те се разделиха и всеки избра по един от „ноктите“, влезе вътре и спря при първия от труповете на аирлианците. След това отвори куфарчето и извади игли, спринцовки, пластмасови контейнери за кръв и портативни помпички от типа, който бе използвал и Тай.

Двамата се заеха да изцеждат от труповете и последните остатъци кръв, съхранена в космическото пространство.

Москва

Вампир наистина имаше дълга ръка. Сателитният телефон на Кокол иззвъня, той допря слушалката до ухото си за момент, после я подаде на капитана.

— Обажда се председателят.

Капитанът се облещи от изненада. Той слуша около минута, като отговаряше само с „Тъй вярно“ и „Ще бъде изпълнено“, после затвори телефона и го върна на Кокол.

— Е? — погледна го очаквателно полковникът.

— Ще нападнем Адрик и ще го унищожим. — Капитанът се извърна и извика на войниците си. Те наскачаха по колите и се отправиха към една от модерните сгради в центъра, където се намираше кабинетът на мафиотския бос.

Полковник Кокол — ветеран от Втората световна война, Студената война и периода след нея, който също не бе особено топъл, междувременно станал доверен шпионин на Вампир в Русия — реши да наблюдава щурма на сградата от съседната пряка. Разполагаше с пряка радиовръзка с всички командири на отряди, както и с образ от подвижни и улични камери.

— Виждам, че апаратурата си я бива — отбеляза той, докато войниците обграждаха сградата.

— Подарък от американците — поясни капитанът.

Докато разговаряха, специално подбрани щурмови групи заемаха ключови позиции. Поне засега не се виждаше и следа от противника. Кокол поклати недоверчиво глава.

— Изглежда прекалено лесно. Тук нещо не е наред.

Първите групи проникнаха в сградата и започнаха да напредват, осигурявайки тила си. Все още не се чуваха никакви изстрели. Цареше пълна тишина.

— На твое място бих изтеглил хората обратно — рече неочаквано полковник Кокол. — Още сега.

Две от групите се качваха нагоре по стълбището, тъй като асансьорите не работеха след прекъсването на електрозахранването в сградата. Три други отряда проверяваха стая по стая първите два етажа.

Капитанът се наведе над рамото на Кокол.

— Не мога да ги изтегля. Искам да отмъстя на тези типове. Гледайте внимателно. Имаме още един апарат, дар от братята американци. Страшно полезно нещо. — Той изломоти нещо в микрофона. Един от хората му спря до близкия компютър и извади някакъв уред от раницата си. Приличаше на органайзер с възможност за включване през устройството за дискети.

— За десет секунди можем да източим цялата информация от харддиска — похвали се капитанът. — Вече се прехвърля. — Посочи компютъра до реда от монитори.

— Казвам ти, че ми мирише на нещо гнило — настояваше Кокол. — Това място е капан.

— Какво?

Кокол се изправи и втренчи поглед в мониторите.

— Изкарай хората си навън. Веднага! — извика той.

— Не разбирам…

— Размърдай се — прекъсна го Кокол. — Адрик е бил готов за тази атака. След като не срещнахме никаква съпротива, значи нарочно ни е пуснал. А щом ни е пуснал, работата не отива на добре. — Още докато произнасяше тези думи, Кокол осъзна, че вече са закъснели.

Един от мониторите блесна ярко, после побеля и се изпълни със съскащия шум от прекъснато предаване. Секунда след това ги блъсна вълната на мощна експлозия, която разклати микробуса.

Кокол не се съмняваше, че всички отряди в сградата са били унищожени на място.

— Провери компютъра! — извика той на стреснатия капитан.

— Какво?

— Провери компютъра!

— За какво?

— Дали е прехвърлена информацията.

Капитанът се настани пред компютъра, стараейки се да не обръща внимание на хаоса, който цареше отвън. Миг по-късно въздъхна облекчено — на екрана трепкаше малка икона, сочеща, че данните са били прехвърлени успешно.

Кокол се съмняваше, че са се добрали до нещо ценно, но смъртта на двайсетина опитни войници ги задължаваше да проверяват всяка, дори най-малката възможност. Той прегледа набързо информацията. Дневно разписание, канцеларски бележки, доставки, часовник, телефонен указател.

Кокол съхрани всичко на дискета. След това се съсредоточи върху доставките от последните два дни. Усмихна се, когато откри информация за важна доставка от Хонконг.

Извади телефона, набра един номер и продиктува адреса на доставката на човека от другия край на линията.

Дълси, Ню Мексико

Носферату и отрядът от наемници излетяха с два военни хеликоптера „Хюи“ от изоставено летище в южния край на Колорадо. Отправиха се право на юг, като летяха ниско, за да избегнат радарите.

Дълси бе малко градче, разположено на юг от границата на Колорадо с Ню Мексико, между националния парк „Карсън“ и Рио Гранде. Теренът бе планински, склоновете — покрити с гъсти борови гори. Градчето се намираше на предния склон на най-голямата планина. На задния склон на същата планина бе входът към тайната лаборатория на „Меджик-12“, построена веднага след края на Втората световна война.

Експериментите, които се провеждаха там, надхвърляха границите на човешкото въображение. По нареждане на правителството бяха извършвани опити за телепатичен контрол на съзнанието с използването на въздействащи върху психиката медикаменти и електронно преструктуриране на паметта. Някои от тези проекти се основаваха на аирлиански технологии, други бяха продължение на изследвания, провеждани от нацистки учени по време на Втората световна война. Същите тези учени след края на войната бяха прехвърлени на територията на Щатите в хода на операция „Кламер“.

В лабораторията освен това бе докаран и първият страж — компютър, открит в Джемилтепек в Южна Америка — същият, който по-късно бе взел под свое командване членовете на „Меджик-12“ и им бе наредил да дадат заповед за извеждането на кораба-майка от хангара.

Водачът на отряда от наемници вдигна три пръста и извика предупредително, показвайки им, че до целта остават три минути. Войниците започнаха да си слагат приборите за нощно виждане. Носферату се поусмихна доволно. Човешката техника най-сетне достигаше задоволително ниво, след хиляди години на мъчителна еволюция.

Носферату знаеше, че малобройният охранителен отряд, разположен в Дълси, не може да им създаде проблеми. Хеликоптерът се приземи недалеч от предния пост, който бе обсипан незабавно с зашеметяващи гранати. Носферату изрично се бе разпоредил часовоите да се убиват само в краен случай. Наемниците се нахвърлиха върху още обърканите войници и ги завързаха. През това време Носферату слезе от хеликоптера и се отправи към зоната на разкопките.

Инженерите бяха изкопали вертикална шахта през срутените нива на подземната база и от нея се разклоняваха няколко къси хоризонтални тунела. Голям кран със закачена на въжето му метална клетка служеше за асансьор и Носферату се качи в нея, следван от четирима наемници, докато друг от хората му зае позиция зад лостовете на подемника.

Клетката се издигна във въздуха, залюля се и се спусна в шахтата. Приземи се на дъното й — на нивото на етажа, където генерал Хемщад бе извършвал строго секретни биологични изследвания по поръчка на „Меджик-12“, преди да започне да сътрудничи на Мисията. Горните етажи на базата бяха поели цялата сила на атаките на „изтребителите фу“, но това ниво изглеждаше относително добре запазено.

Подът бе обсипан с отломки, но не беше особено трудно да ги разчистят. Продължиха към зала, дълга приблизително двайсет метра. Имаше няколко врати от лявата й страна и коридор, който тръгваше надясно. Носферату ги подмина, като машинално четеше имената върху табелките, и сви зад ъгъла. Озова се в друг, по-къс коридор, с врати от двете страни, на всяка от които бяха поставени големи, предупредителни знаци за биологична опасност. Носферату отвори една от вратите и надникна. Неравен бетонен под се спускаше към пещера, издълбана в скалата. Таванът бе висок пет-шест метра, а до отсрещната стена имаше поне стотина метра.

В залата имаше няколко големи вертикално разположени контейнера. В момента бяха празни, но Носферату знаеше, че в тях са държали човешки тела. Погледна надясно, където, според предварителния доклад, е бил разположен стражът-компютър. Сега там нямаше нищо.

Носферату тръгна напред, като заобиколи контейнерите. Вляво от тях видя някаква сложна машина, монтирана на колелца. Знаеше, че е точно онова, което му трябва. Даде знак на войниците си да я изтикат навън.

Хонконг

Необичайното спокойствие на Вампир започваше да играе по нервите на Чон. Досещаше се, че е виновен, задето не бе успял да открие скривалището на Тиан Дао Лин. На всичко отгоре само преди пет минути хората му се бяха обадили, за да докладват, че са изгубили дирите на Тай някъде из крайните улички на Хонконг, където китаецът разполагаше с абсолютно предимство. Двама от преследвачите бяха застреляни на място, което показваше, че противникът няма никакво намерение да се церемони.

— Сър…

— Да? — попита Вампир.

— Дали пък… — Чон млъкна, защото сателитният телефон на Вампир иззвъня. Вампир слуша в продължение на една минута, без да каже нито дума. После написа някакъв адрес на едно листче и го подаде на Чон.

— Къде е това?

Китаецът погледна листчето.

— Сграда с офиси в центъра. Банка „Пасифик“.

Вампир се надигна.

— Време е да се отбием на кратко посещение при господин Лин.

— Сигурен ли сте…

Погледът на Вампир бе достатъчно уверение. Чон сграбчи своя телефон и изграчи няколко заповеди.

От тавана се чу воят на вертолетен двигател.

Вампир тръгна към вратата.

— Ще ни отнеме няколко минути… — поде Чон, но бе прекъснат от внезапен трясък — прозорците и стоманените щори се строшиха и се разлетяха като шрапнели из стаята. Едно тежко и заострено парче удари китаеца в гърдите и прекъсна няколко големи кръвоносни съда, убивайки го на място.

Вампир реагира инстинктивно и се хвърли на пода. Запълзя надалеч от прозорците, зад които вече се мяркаха тъмни силуети, провесени на въжета. Няколко черни фигури нахлуха в стаята и се втурнаха към Вампир.

Вампир се освободи от ръцете на първия от нападателите и измъкна от пояса си късия меч — верния кситос от времето, когато бе войник в Спарта. Скочи на крака, зае позиция за бой и завъртя острието пред очите на нападателите. Първият, който се нахвърли върху него, бе посечен през кръста. Останалите отстъпиха назад, като се стараеха да са извън обсега на меча.

— Къде е Тиан Дао Лин? — попита Вампир.

Никой не отговори. Вампир реши да действа. Подскочи рязко напред, финтира неочаквано встрани и отсече главата на най-близкия от противниците си. Нахвърли се върху останалите, но в същия миг вратата на кабинета се стовари с трясък на пода и вътре нахлуха още четирима облечени в черно командоси. Следваше ги старец, загърнат с широк черен халат, на който бяха избродирани червени дракони. Той спря и се огледа за миг.

— Спрете — произнесе властно и пристъпи в стаята. — Вампир.

Вампир насочи острието на меча към новодошлия.

— Тиан Дао Лин.

Старецът кимна.

— Не биваше да идваш тук. Трябваше да приемеш предложението на Носферату. — Докато говореше, наследниците му обградиха Вампир.

— Носферату е един безволев и емоционален глупак, който знае само да охка по своята любима — тросна се Вампир.

— Може и да си прав — кимна Тиан Дао Лин.

— Присъедини се към мен.

— В момента не виждам защо трябва да го правя. У мен е част от кръвта, а Носферату ще осигури апаратурата. Ти нямаш какво да предложиш.

— Напротив. Адрик е на моя страна. Тримата ще вземем от Носферату каквото ни е нужно. — Вампир отстъпи едва забележимо назад към бюрото, до което бе оставил раницата си.

Тиан Дао Лин сви рамене.

— Зная, че Адрик е твой шпионин. Предполагах, че крие нещо. Освен това научих, че се е сдобил с онова, което си му заръчал.

— Така е. Не забравяй, че той е с мен, а не с Носферату — Вампир прибра тържествено кситоса в ножницата, докато същевременно незабелязано пъхна ръка в джоба си.

— Все още не съм чул предложението ти — рече Тиан Дао Лин.

— Не съм го отправил — призна Вампир.

— В такъв случай ще наредя да те убият — Тиан Дао Лин се обърна към вратата.

Вампир скочи назад, преметна се през бюрото и тупна от другата страна. Същевременно стисна скрития в джоба му детонатор.

Ревът на изригналата мина, скрита в раницата, бе последван от зловещото тракане на стоманените топки, с които бе заредена бомбата и които се забиваха в стените на помещението, разкъсвайки всичко, което срещаха на пътя си. От удара на взривната вълна дъхът на Вампир секна за няколко секунди.

Той извади кситоса, изправи се на колене и се огледа. Подът бе покрит с кръв и части от човешки тела. Двама от наследниците на Лин все още помръдваха и огласяха околностите с болезнените си вопли. Вампир заобиколи предпазливо бюрото, като внимаваше къде стъпва. С два бързи удара отсече главите на оцелелите, но тежко ранени наследници. Забеляза кървава диря, която се проточваше към вратата, и я проследи.

Устните му се разтвориха в злокобна усмивка, когато зърна Тиан Дао Лин да се влачи по пода в коридора. Десният му крак бе почти откъснат от тялото.

Вампир застигна своя събрат нежив и притисна с подметка кървавата маса, която все още придържаше крака. Китаецът изкрещя от болка.

— Ще го преживееш — успокои го Вампир. — Нали знаеш, че кракът ти ще порасне отново. Но ще изминат много, много години. Казвам ти го от опит. Ако обаче се съюзиш с мен и дойдеш в Убежището, обещавам ти да стане по-бързо.

Тиан Дао Лин едва намери сили да кимне.

— Къде е кръвта, с която се сдоби? — попита Вампир и отново се отпусна върху смазания крак.

— В моя вертолет — изхриптя Тиан Дао Лин.

Вампир прибра кситоса. С една ръка вдигна ранения нежив и го метна на рамо.

— Да тръгваме тогава.

Околоземната орбита

Двамата астронавти си проправиха път през обгорената палуба и стигнаха до въздушния шлюз на Кораба X. Носеха със себе си кръвта, която бяха изцедили от аирлианските тела. Както бе предсказал Носферату, количеството бе съвсем малко, но пък това бе чиста, аирлианска кръв. Поставиха я в специално подготвения контейнер.

Затвориха въздушния шлюз, пристегнаха контейнера и заеха местата си. С няколко едва забележими тласъка от маневрените двигатели Корабът X се издигна над палубата, напусна хангара и излезе в космоса отвън.

17.

Брегът на скелетите

Адрик се настани на отсрещния край на кръглата маса, срещу Носферату. В средата на масата бяха поставени четири плоскоекранни монитора, всеки от които бе обърнат към съответното кресло. На тях се виждаше кръвната лаборатория, където в момента се обработваше доставката на Адрик от Москва.

— Чух, че щабът ти бил разрушен? — подметна Носферату, без да сваля поглед от екрана. Адрик кимна.

— Да. Нападнаха го хора от ФСБ.

— Защо?

— Не съм съвсем сигурен — отвърна след кратка пауза Адрик.

Носферату премести поглед към него.

— Зная, че ме смяташ за глупак. Но аз съм по-възрастен от теб. Докладваха ми, че си се срещал с Вампир и че си в постоянна връзка с него. Даваш ли си сметка обаче, че тъкмо той се е опитал да те убие в Москва и че ти е пратил хората от ФСБ?

— Помислих си, че може да стои зад тази работа — призна Адрик.

— Вампир не знае що е чест — заговори замислено Носферату. — Той е като теб. Спомни си какъв беше като Чингис хан. Избиваше всички, които се изпречваха на пътя ти, без милост, без жал. Какво можеш да очакваш от него?

— Аз имам чест — възпротиви се Адрик. — Обвързан съм с нея.

— Как по-точно?

— Вампир ме спаси. Когато моята дворцова охрана се разбунтува и ме захвърли в един дълбок кладенец в подземията на Кремъл, той ме спаси от ужасната съдба, на която бях обречен.

Носферату избухна в смях, а лицето на Адрик почервеня от гняв.

— Не ти ли е хрумвало да го питаш какви ветрове са го довели в Москва точно по онова време?

Изминаха няколко секунди в пълна тишина.

— Дори да имаш чест — продължи Носферату, — не знаеш какво е да обичаш. Това е характерна черта на хората, не на аирлианците. На нея дължат победата си над пришълците. Любовта е по-силна от аирлианския вирус, който живее в кръвта ни.

Преди Адрик да успее да каже нещо, сателитният телефон на Носферату иззвъня. Той го извади, допря го до ухото си и слуша в продължение на цяла една минута. Накрая го затвори.

— Самолетът на Тиан Дао Лин лети към нас. Скоро ще се приземи. Също и моят Кораб X.

В космоса

Корабът X се носеше преобърнат наопаки над планетата, докато екипажът следеше как се движи по зададения предварително маршрут. Бяха излезли на точно изчислената орбита и командирът подаде сигнал за снижаване. Носът на кораба се насочи надолу и той бързо започна да се спуска.

Брегът на скелетите

Един от учените в лабораторията се обърна към камерата и даде знак, че всичко е готово.

— Завършили са с обработката на кръвта, която ни достави — Носферату погледна към Адрик. — Желаеш ли да си пръв?

— Ти си по-старши от мен — отвърна с привидна скромност Адрик. — Твое право е да си пръв.

— Правилно решение — кимна Носферату. — Но няма да стане така. — Той се надигна. Адрик не сваляше поглед от него. — Ако не възразяваш, първа ще е Некхбет. Не е виждала светлина от петстотин години.

Адрик кимна неохотно.

Носферату напусна бетонната стая и се отправи към подземието, за да пробуди любимата си за нов живот.

Околоземната орбита

Корабът X навлезе в атмосферата и пилотът бавно изправи носа. В същото време вторият пилот не сваляше поглед от кръстосаните черти на екрана на компютъра. Натисна едно копче, прехвърляйки цялата система на автоматичен режим. В долния ляв ъгъл се появи червен цифров часовник, който показваше, че до площадката за кацане остават по-малко от четири минути полет.

Въздушното пространство над Брега на скелетите

Вампир погледна към Тиан Дао Лин в мига, когато навигаторите в наземната кула поискаха от тях парола за кацане. Съдейки по агресивния тон, с който го направиха, напълно бе възможно да ги държат на прицел с няколко ракети „земя-въздух“.

Китаецът бе съвсем блед от загубата на кръв. Вампир бе накарал един от войниците да му постави турникет, за да спре кървенето, но въпреки това Тиан Дао Лин едва се крепеше в съзнание.

— Отговаряй! — нареди Вампир и един от хората му тикна микрофона пред лицето на китаеца.

Тиан Дао Лин прошепна паролата. Предупредителната светлина угасна.

В опашката на реактивния самолет се бяха скупчили двайсетина от най-добрите наемни войници, които Вампир бе успял да събере. Бяха прекрасно въоръжени и подготвени и вече си бяха поставили приборите за нощно виждане.

Вампир премести поглед към малкия компютърен екран на съседната масичка. На него се виждаше сигналът на снижаващия се Кораб X.

— Чудесно — промърмори доволно той.

Брегът на скелетите

Носферату държеше пластмасовите банки, усещайки как затоплената кръв ги напуска и преминава в жилите на Некхбет. Отне му само две минути да източи всичката й стара кръв и да я замени с частично замръзналия разтвор, който прочистваше кръвоносната й система и същевременно я поддържаше в стаза. В момента тялото й, до последната клетка, бе охладено до най-ниската възможна температура, при която можеше да се съхрани животът.

Веднага след като й преляха аирлианската кръв, лаборантите започнаха да покачват температурата. Действаха максимално бързо, за да скъсят времето, в което периферните й тъкани нямаше да получат достатъчно кислород. След шейсет секунди четирите венозни пътя бяха изпълнили съдовете й с новата кръв.

Носферату изключи системите и се надвеси над нея. Клепачите й трепнаха, сетне се повдигнаха и на лицето й се изписа объркване. И тогава устните й се разтеглиха в усмивка.

— Моя любов — прошепна тя.

Носферату се наведе и я целуна леко по устните, сетне й помогна да се изправи. Обгърна с ръце раменете й и я притегли към себе си.

— Много време измина, любима, но най-сетне ти дарих безсмъртието, което ти бях обещал. Скоро и аз ще бъда като теб.

Докато Некхбет държеше ръката му, той зае мястото й върху операционната маса. Натрупали достатъчно опит, лаборантите действаха чевръсто и скоро намериха венозните пътища, докато други подготвяха следващата доза от кръвта, която Адрик бе донесъл от Москва.

Един от лекарите приготвяше успокоително, но Носферату го спря.

— Нямаме време за това.

— Какво искаш да кажеш? — попита Некхбет.

— Повярвай ми — погледна я Носферату и в същия миг почувства вледеняващия допир на първите капки от прочистващия разтвор, който бяха започнали да изпомпват във вените му. Пред очите му се спусна черна пелена.

Когато той се свести, Некхбет все още стоеше до масата. Не знаеше дали е заради скритата мощ на аирлианската кръв, или се дължеше на близостта й, но това бе най-великолепното пробуждане, което бе преживявал някога.

Почувства ръката й върху своята и отвори очи. На лицето й се четеше загриженост и това го изненада. Когато вдигна поглед над рамото й, забеляза Вампир, който стоеше зад стъклената врата и ги наблюдаваше внимателно. В ръката си държеше голям куфар и Носферату се досети, че вътре е кръвта, с която се бе сдобил Тиан Дао Лин.

— Имаше атака — обясни тихо Некхбет. — Чух експлозии и стрелба.

Носферату се надигна и спусна крака на пода.

— Очаквах нашият стар приятел да се покаже по някое време.

Некхбет му помогна да се изправи. С всяка изминала секунда силите му се възвръщаха. Вратата се отвори и Вампир влезе, придружен от двама войници с автомати.

— Искам да напуснете стаята — заяви той. Посочи прозореца, зад който се виждаха още четирима войници с автомати. — Те ще се погрижат да не предприемате нищо, докато се подлагам на процедурата. Обърка ли се нещо, наредил съм им да ви застрелят.

Когато преминаха в съседното помещение, откриха Адрик, който стоеше до стената, със завързани на гърба ръце.

— Толкова по въпроса за съюзниците — отбеляза Носферату.

Адрик изруга.

Носферату имаше чувството, че цялото му тяло е обхванато от пламъци. Подпря се отново на Некхбет и тя го прегърна.

Вампир се изправи и раздвижи схванатите си мускули. След това се тупна триумфално с юмрук в гърдите. Разбута лаборантите и изтича по коридора към съседното помещение, където бяха Носферату, Некхбет и Адрик.

— Кога ще се приземи твоят Кораб X? — попита той.

— Какво те интересува? — отвърна с въпрос Носферату. — Получи достатъчно кръв.

— Имам няколко влиятелни приятели, които биха искали да се присъединят към редовете на неживите. С помощта на кръвта, която трябваше да получат Тиан Дао Лин и Адрик, ще ги превърна в мои верни съратници. Те ще ми служат докрай.

— Аз съм най-възрастният от вас… — поде Носферату, но Вампир го прекъсна.

— Ти си слаб. Изгуби твърде много време и усилия, за да я спасиш. Е, вече е твоя. Можете да останете в тази дупка и да си живуркате колкото искате. Някога ме спасихте и сега ще ви върна дълга. — Той се извърна към Адрик. — На теб обаче не дължа нищо.

Извади от джоба си пистолет и стреля, без да се подвоуми дори за миг. Изстрелът попадна право в челото на Адрик и мозъкът му се пръсна из стаята. Вампир продължи да натиска спусъка, докато изпразни целия пълнител. Наведе се над трупа и извади от един от джобовете си малка стъкленица с черен прашец вътре. Вдигна я и Носферату се усмихна.

— Взех го от един от онези, които ме преследваха. — Поръси с прашеца тялото на Адрик. След няколко секунди трупът изчезна и останаха само дрехите. Вампир се изправи. — А сега, следващата стъпка.

Носферату тръгна към него, но войниците вдигнаха оръжия.

— Можем ли да си вървим?

Вампир сви рамене.

— Вървете където искате. Само не ми се изпречвайте на пътя. Започва Четвъртата епоха. Моята епоха.

Пилотите на Кораба X едва различаваха площадката. Беше боядисана така, че да се слива с околната джунгла и само бледите й очертания подсказваха докъде се простира. Отказаха се от ръчно управление и оставиха на наземния компютър да ги насочва при приземяването.

Носферату дръпна една ръчка и капакът на покрива се отмести. Двамата с Некхбет бяха загърнати в тъмни наметала и носеха черни очила, за да се крият от слънцето. Носферату бе подготвил този таен път за отстъпление, в случай че стане нещо непредвидено в Убежището. Двамата се изкатериха в хангара, където бе оставен един готов за полет и зареден с гориво хеликоптер „Дофин“. Носферату се настани на мястото на пилота, а Некхбет седна до него. Той включи двигателите и в мига, когато перките се завъртяха, изтегли една малка ръчка, с която си осигури пълна връзка с компютъра, контролиращ Кораба X. Провери на екрана местонахождението на кораба. До приземяването му оставаха две минути.

— Какво правиш? — попита го Некхбет, докато й подаваше прибора.

— Аз съм най-възрастният от всички вас — отвърна Носферату. Дръпна ръчките за управление към себе си и хеликоптерът се издигна и излетя навън, в нощното небе.

Вампир седеше в заседателната зала, заобиколен от своите наемници. На мониторите се виждаше приближаващия се Кораб X. Могъщите мъже, с които от доста време преговаряше, също бяха потеглили насам. Вампир не се съмняваше, че с тяхната помощ и подкрепа бързо ще си осигури пълно световно господство. Той щеше да е начело — безсмъртен, заобиколен от гвардия неживи.

— Натисни червеното копче — инструктира я Носферату. Некхбет не попита защо. Направи, каквото й каза.

Пилотът на Кораба X изруга, когато машината се наклони на една страна, в шлемофоните зазвъня аларма, а върху командното табло замигаха едновременно десетина лампички. Той натисна копчето, с което трябваше да си възвърне ръчното управление, но не се случи нищо.

Двамата с втория пилот изкрещяха едновременно, когато носът на Кораба X се наклони далеч повече от допустимите граници. Корабът се стовари право върху Убежището.

Вампир отново оцеля. Тежкият дървен плот на масата в заседателната зала бе поел по-голямата част от удара на взривната вълна, която разтърси подземията и срути стените. Отмести с една ръка масата и се огледа. Другата му ръка бе строшена на няколко места и назъбено парче белезникава кост стърчеше през окървавената плът. Трудно му беше да диша и предположи, че има няколко счупени ребра.

Пресегна се и дръпна рязко строшената си ръка, изпъвайки разместените кости. Не се съмняваше, че аирлианският вирус вече се е захванал за работа и скоро ще му помогне да се възстанови.

Усмихна се мрачно, докато се изправяше. Обеща си шепнешком да отмъсти на Носферату. Това бе само едно малко забавяне на възмездието му.

Увиснали високо над земята, Носферату и Некхбет наблюдаваха пламъците, които изригваха от цепнатината в земята. Носферату бе вдигнал хеликоптера на височина около два километра. После извъртя носа и го насочи успоредно на брега и встрани от разрушената база.

— Как мислиш, дали е мъртъв? — попита го Некхбет.

— Не — отвърна Носферату. — Дори експлозията да го убие, вирусът ще си свърши работата и ще го съживи.

— И той ще тръгне да ни търси.

— Не, няма — успокои я Носферату. — Когато излитахме от хангара, прекосихме невидим електронен лъч, който задейства едно устройство. — Той погледна часовника на таблото. — Остава още малко… сега.

Зад тях Убежището и пламтящият хълм бяха погълнати от гигантското огнено кълбо на тактическия ядрен взрив, който изпепели всичко наоколо, включително и Вампир.

Епилог

Слънцето бавно се скриваше зад пустинния хоризонт. Въздухът над нагорещените пясъци продължаваше да трепти. Малко след като изчезнаха и последните златисти лъчи, от земята се надигнаха две тъмни фигури и отърсиха пясъка от черните си наметала.

— Накъде сега? — попита Некхбет. Намираха се на петстотин километра от Убежището, след като бяха летели над пустинята, докато им свърши горивото. После продължиха да вървят, докато изгря слънцето.

Никога досега Носферату не се бе чувствал толкова жив. Все още не беше сигурен дали е заради аирлианската кръв в жилите, или се дължеше на присъствието на Некхбет. Всъщност, това не го интересуваше. Най-сетне, след хиляди години, онова, което си бяха обещали на платото Гиза, щеше да се изпълни.

Носферату протегна ръце сякаш да обгърне звездите в небето и земята около тях.

— Има толкова много неща, които искам да ти покажа. Неща, които дори не сме си представяли през онези години, когато живеехме в мрака.

Некхбет се засмя и вятърът отнесе смеха й надалеч.

— Ами, в такъв случай да вървим да ги видим.

Тя се затича и краката й едва докосваха пясъка.

Носферату отметна назад качулката, разкривайки черните си очи и бледата си кожа, проследи с поглед стройното й тяло, после се втурна след нея.

КНИГА 9

ЛЕГЕНДАТА

1.

529 г.сл.Хр., Камлан, Англия

Кралят умираше, а с него и надеждата за една нова епоха. Това беше ясно за неколцината оцелели рицари около окървавеното тяло в центъра на тресавището, където се бяха изправили срещу армията на Мордред. Имаха достатъчно боен опит от последните години, за да разпознаят смъртоносната рана. Освен това си даваха сметка, че никой друг, освен Артур, не е способен да изведе Англия от мрачната епоха, която тегнеше над тази злочеста страна, откакто се помнеха. Мимолетната надежда за мир и просперитет сякаш изтичаше в тресавището заедно с кръвта на краля.

Парсивал бе прегърнал краля през раменете и се оглеждаше като обезумял. Най-верният от онези рицари, които се бяха събирали около Кръглата маса, обвързан с клетва и меч, сега изпитваше пълна безпомощност.

— Къде е Мерлин? — провикна се той.

Ако някой наистина можеше да спаси краля, това бе Мерлин, но от магьосника днес нямаше и следа. Всъщност тъкмо заради Мерлин и Светия Граал, който според мълвата беше у него, се бяха срещнали днес двете армии. Битката бе започнала още призори и бе продължила с нарастващо ожесточение през целия мрачен ден. Разразилата се по-късно буря бе приглушила виковете и писъците на ранените и умиращите. Малко след началото на сражението тресавището бе покрито с гъста мъгла, но съратниците на Артур все още чуваха от време на време сблъсък на метал в метал, което означаваше, че боят не е приключил.

Засега бяха в безопасност, макар че никой не знаеше какъв ще бъде изходът от сражението. Бяха издърпали краля веднага след раняването му и го бяха пренесли през тресавището до този малък и сравнително сух хълм. Тръстиките и плътната мъгла засега ги скриваха напълно от останалите участници. Според оскъдните вести тяхната армия бе на път да изгуби битката, макар че Гауейн бе успял да нанесе тежък удар на Мордред.

Една увита в наметало фигура се появи откъм мъглата.

— Спри, вещице! — провикна се Парсивал и вдигна предупредително меча.

Жената замря неподвижно като дърветата зад нея. Отметна назад черната си качулка и разкри бледо лице, изпито и уморено. Косата й беше черна, късо подстригана, със сивкави кичури. Тя разпери ръце като знак, че идва с мир, но Парсивал не свали меча.

— Оставете ме да му помогна — рече жената.

— Моргана — Парсивал произнесе името й, сякаш беше проклятие. — Никой тук не ти вярва.

— Къде е сър Гауейн? — озърна се тя.

— Мордред го посече, когато се опита да спаси краля.

Моргана отстъпи назад, сякаш думите я бяха блъснали в гърдите.

— Къде падна?

Парсивал кимна в посоката, от която прииждаше шумотевицата.

— Там някъде. Сред останалите. Мнозина погинаха днес заради теб и Мерлин.

— Не осъзнаваш какво говориш — тросна се Моргана и пристъпи към краля.

— Остани на мястото си, вещице!

— Той ще умре, ако не ме оставите да му помогна.

Парсивал сведе поглед. Артур бе отворил очи и едва забележимо кимна. Парсивал се подчини и се отдръпна настрани.

Моргана коленичи до краля. Ръцете й се плъзнаха по ризницата до мястото, където бе разкъсана от удара. Тя чевръсто откъсна парче от наметалото си и го затъкна в отвора. Груб, но поне за момента ефикасен метод да спре кръвта.

— Защо ми помагаш? — прошепна едва чуто Артур.

— Защото искам да живееш, поне докато твоите рицари те отнесат на Авалон. Там ще предадеш меча на Наблюдателя, който те очаква. И ще възстановиш равновесието.

Артур едва-едва поклати глава.

— Не мога да го направя.

— Ако откажеш, ще те оставя да издъхнеш и сама ще отнеса меча. Ти дойде тук, за да върнеш мира, но не успя. Предай сега меча на Наблюдателите и те ще довършат започнатото.

— Коя си ти? — попита Артур. — Служеше и на двете враждуващи страни, предаде ме, сетне предаде и Мордред. На кого всъщност служиш?

— На човеците.

Артур помълча няколко секунди, сякаш преосмисляше чутото.

— Ти си Наблюдател?

— Нещо повече от Наблюдател — отвърна Моргана. — Предай меча на Наблюдателя от Авалон.

Лицето на Артур трепна.

— Коя си ти? — повтори той със слаб глас.

Моргана не отговори и очите на краля се склопиха. Тя напъха още едно парче плат в отвора на ризницата, надигна се и погледна към Парсивал.

— Отнесете го в Авалон.

— Но на острова има призраци! — възрази стреснато рицарят.

— Отнесете го — повтори Моргана. — Там е едничката му надежда. И вашата също. — Тя се отправи в посоката, където може би лежеше Гауейн.

— Къде отиваш? — попита Парсивал.

— Да се уверя, че Мордред е обречен.

Веднага щом Моргана се изгуби от поглед, Парсивал издаде нареждане да вдигнат ранения крал. След това се наведе и пое положения на гърдите му меч. Екскалибур. Причината за започването на тази война преди няколко години. Въпреки че бе взел участие и в тази битка, острието му не беше нащърбено, а гладко и наточено. Дръжката не се отличаваше с богата украса, каквато имаха повечето мечове в онези времена, но въпреки това оръжието даваше усещане за власт и сила. Парсивал загърна меча в наметалото си, даде сигнал и процесията се отправи на север — към легендарния остров Авалон.

У Моргана се бореха чувството за дълг и любовта. Ако Парсивал бе казал истината — а нямаше причини да подлага думите му на съмнение, той бе най-честният и най-благородният от всички рицари на Кръглата маса, тогава нямаше смисъл да бърза да намери Гауейн. Ала очите й се стрелкаха насам-натам из мъглата с надежда да зърнат познатата ризница.

От мъгливата пелена изплува неясна фигура. Беше рицар, стиснал забралото си с ръце — от процепа шуртеше кръв. Той изстена болезнено. Скоро щеше да се превърне в храна на лешоядите. Малко по-нататък Моргана прескочи още неколцина тежко ранени воини — двама от тях вече бяха съблечени от селяците, които мародерстваха на воля в мъглата.

Но по-нататък труповете станаха повече. Бяха на купчини по местата, където се бяха срещали двата вражески фронта. Някои бяха издъхнали в прегръдките на своите врагове. Моргана спря и си пое дъх. Беше почувствала някаква промяна. Тя завъртя глава и се заслуша. Вече не се чуваше шумът от сражението. Битката бе приключила, макар че никой не можеше да назове името на победителя. Тя дочу приглушени гласове някъде от посоката, в която се движеше и забърза натам. Подмина няколко шатри и се досети, че е навлязла в лагера на Мордред. Армията му бе заела позиции в западния край на тресавището, докато Артур се бе разположил на източния. А някъде в самия център, където растителността бе най-гъста, бе скътано леговището на Мерлин — дирен и от двете армии заради Граала.

Моргана забеляза няколко рицари с привързани на ръцете сини шарфове — знака на армията на Мордред. Затворени зад железните брони, противниците трудно се разпознаваха — ковачите работеха не за чест и слава, а за пари и доспехите на едните и на другите си приличаха. Ето защо рицарите на Мордред носеха сини шарфове, а воините на Артур — червени. Моргана видя двама с гербове с орли на гърдите — това бяха Водачи от личната охрана на Мордред. Тези двамата трябваше да ги държи под око. Рицарите бяха надвесени над нечие тяло. Върху гърдите на ранения бяха инкрустирани летящи дракони — с умение, каквото нито един майстор на доспехи в Англия все още не владееше.

Мордред.

Моргана познаваше добре тази броня. В лагера никой не се опита да я спре. Тук тя бе своя. Рицарите се отместиха и я допуснаха съвсем близо до узурпатора.

— Отдръпнете се назад — нареди им тя.

Послушаха я — с изключение на двамата Водачи, които не пожелаха да отстъпят и на крачка от онзи, когото бяха програмирани да охраняват. Тези двамата не действаха по своя воля, а бяха подчинени изцяло на съществото, което сега лежеше в краката им.

Моргана коленичи до Мордред. Водачите оголиха мечове и се приготвиха да я посекат, ако я заподозрат, че прави нещо нередно. И Мордред, като Артур, имаше тежки рани. Тя вдигна наочника и надзърна в черните му очи, които святкаха от злоба.

— Мордред!

— Моргана — кимна той.

— Къде е Граалът?

Очите му се извърнаха към шатрата, място, което тя познаваше добре.

— Той ми принадлежи. Ти не знаеш за какво служи.

— Зная — отвърна Моргана.

— Знаеш само легендите и митовете.

— Знам истината.

Мордред смръщи лице.

— Откъде знаеш?

Моргана не отговори.

— Но без камъните — продължи Мордред, — без урим и тумин — Граалът е безполезен.

— Не съвсем — подметна тя. — Инак какво щеше да търсиш тук?

Мордред не отговори.

— Освен това истинското ми име не е Моргана.

Мордред се намръщи отново.

Тя се наведе, докато устните й почти докоснаха лицето му.

— Истинското ми име е Донхад. Родена съм на друг свят, много далече оттук. Тези, на които служиш, управляваха там също както управляват тук. Но ние — човеците — ги победихме. Дойдох тук, за да помогна на тези човеци да победят теб и твоите господари. — Тя впи поглед в него. — Мордред, когото познават още като Сянката на Аспасия.

При тези думи тя извади кинжала, скрит под наметалото, и заби острието в шията на Мордред. От раната бликна ясна кръв. Моргана се извърна, завъртя острието в полукръг и блокира удара на единия от Водачите, докато с другата ръка тършуваше за нещо на шията на Мордред. Когато окървавените й пръсти го уловиха, тя се изправи рязко, отблъсквайки нападението на единия Водач, докато вторият полагаше напразни усилия да спре кръвта на издъхващия си господар.

Моргана бе обучавана от майстори на бойните изкуства. Тя се приведе под меча на Водача и заби острието на кинжала под мишницата му — там тялото му нямаше защита от броня. Кинжалът проникна надълбоко и тя завъртя дръжката. Водачът се строполи на земята.

Моргана се наведе над Мордред, за да вземе малката метална фигурка Ка, която висеше на шията на поваления рицар, но вторият Водач скочи на крака и нададе пронизителни викове за помощ. Измамените рицари дотичаха бързо.

Тя осъзна, че няма никаква надежда да претърси тялото и да вземе огърлицата. Не и след като Гауейн е мъртъв. Ако я убият тук, всичко ще бъде обречено. По-добре да намери тялото на своя любим. Но първо да вземе Граала. Тя се шмугна покрай един от тромавите рицари и влезе в шатрата на Мордред. Върху груба дъсчена маса бе положен покрит с бяла кърпа предмет. Щом го вдигна, разбра, че е Граалът. Сграбчи го, разпори отсрещната стена на шатрата с кинжала тъкмо в момента, когато през входа нахлуха разярените рицари, пъхна се през цепнатината и скоро се изгуби в мъглата.

Светлината на залязващото слънце едва проникваше през гъстата мъгла, застлала тресавището. Моргана крачеше бавно, влачейки краищата на окаляното си наметало. В едната си ръка държеше покрития Граал, а в другата — готовия за удар кинжал.

Миришеше на разложение и смърт. Непрестанно се препъваше в окаляни и окървавени трупове, но все още не бе открила Гауейн. Имаше и много ранени, които протягаха към нея ръце, но тя знаеше, че не може да им помогне. Вместо това понякога проявяваше милосърдие, като ги довършваше с ножа. Участ, по-добра от тази, която ги очакваше в тресавището.

Чу някакъв шум отляво и се обърна натам. Когато се приближи, забеляза три фигури в черни наметала, които си проправяха път през калната вода.

— Мерлин! — извика Моргана.

Тримата замръзнаха и този, който ги водеше, се извърна към нея.

— Какво търсиш сред мъртъвците, Моргана?

— Ти си отговорен за смъртта им — заяви тя и се приближи.

Магьосникът имаше дълга бяла брада и лицето му бе сбърчено от тревога.

— Опитах се да сторя онова, което… — поде Мерлин, но Моргана вдигна ръка. В жеста й имаше такава скрита сила, че той замълча.

— Знаеш толкова малко, самозвани магьоснико! Невежите не бива да вземат инициативата.

На това Мерлин нямаше какво да отвърне.

— Да си виждал Гауейн? — попита го тя.

Мерлин посочи наляво.

— На около петдесетина метра има няколко тела. Придворни на Артур и съратници на Мордред. Вероятно това е била срещата на двете вражески линии. Предполагам, че там ще откриеш и Гауейн. Но къде е Артур? И Мордред? Не ги намерихме сред труповете.

Моргана отмести поглед от Мерлин и изгледа двамата, които го придружаваха. На гърдите си носеха медальони с изображение на пирамида с отворено око. Наблюдатели, които бяха нарушили клетвата си само да наблюдават.

— От загриженост ли питаш?

— Граалът и мечът — отвърна Мерлин и кимна към предмета под наметалото й. — Къде са?

— Артур все още държи Екскалибур. Парсивал ще го отнесе в Авалон.

— А Граалът?

Моргана вдигна покривалото на странния предмет. Беше златен съд с форма на пясъчен часовник, висок четирийсет сантиметра и в двата края широк двайсет. Той се стесняваше в средата, където в момента го държеше — широчината там бе едва два-три сантиметра.

От хилядолетия този предмет бе обект на легенди и митове, разпространени сред хората по целия свят. На пръв поглед наистина приличаше на чаша, но двата му края бяха затворени. Повърхността му излъчваше златисто сияние. Наблюдателите, които придружаваха Мерлин, паднаха на колене и склониха глави в знак на благоговение пред свещената реликва.

— Боях се, че Мордред го е отнел — въздъхна Мерлин. — Снощи ни нападнаха Водачи и го взеха.

— За малко да го загубим — рече Моргана.

Тя плъзна ръка по една от плоските златни основи. Кожата й настръхна. В основата се появи отвор с широчина петнайсет сантиметра. Мерлин пристъпи напред, но останалите не помръднаха от местата си.

— Боях се да го направя — изрече той. — А и не знаех дали ще се получи.

— Защото не знаеш как се прави — отвърна Моргана и показа вдлъбнатина с диаметър около четири сантиметра под отвора. — Във всеки от тези отвори се поставя по един камък.

— И после? — попита Мерлин.

— И после той изпълнява онова, за което е предназначен. Дарява вечен живот.

— А тези камъни къде са?

— Далеч оттук. — Тя отмести ръка и отворът изчезна. — Някога бяха у мен. Преди много време и на много далечно място. — За миг тя се унесе в спомени, но бързо се върна към действителността. — Не можеш да вземеш камъните. А и Граалът е опасен. Също както и мечът. Но навярно вече и сам го знаеш. Поне засега те са над твоите способности — и на другите човеци. От теб се иска да ги прибереш и да ги скриеш на сигурно място.

— Това са могъщи… — поде Мерлин, но тя го спря.

— Огледай се. Това ще се случи с теб, ако се поколебаеш и се намесваш в неща, с които не можеш да се справиш. — Тя впи очи в неговите. — Ти наруши клетвата на Наблюдателите. Клетвата, която бе дадена по време на Първата сбирка на Авалон и която се предава през поколенията. — Моргана снижи глас, за да може само той да я чува. — Зная много повече от теб и другите Наблюдатели. Била съм на онази сбирка. Аз написах клетвата.

— Това е невъзможно! — възрази Мерлин. — Било е преди хиляди…

— Преди повече от десет хиляди години — уточни спокойно Моргана. — Живея на тази планета от много време. Стояла съм под сянката на големия купол в Атлантида. Видях разрушаването й по време на великата гражданска война между аирлианските богове. Дойдох в Англия, за да организирам бунтовните жреци, които станаха първите Наблюдатели. Бях свидетел на издигането на първия камък на Стоунхендж. Сражавам се с тези създания — аирлианците — и с техните слуги, откакто съм на тази планета. Виждала съм неща, които не можеш да си представиш. И през цялото това време до мен беше Гауейн. Слушай сега какво ще ти кажа, Мерлин Наблюдателя — от тук нататък ще правиш каквото ти наредя. Ще вземеш Граала и Екскалибур. Ще отидеш на покрива на света и ще ги скриеш там. Така че някой ден човеците да се изкатерят там и да ги вземат — но само когато настъпи подходящият момент. Когато сме готови да се изправим срещу онези, които управляват чрез сенките.

— И кога ще бъде това? — попита Мерлин.

Моргана въздъхна.

— След много време, за жалост. Отвъд представите ти на простосмъртен.

Тя пъхна ръка под наметалото си и извади верига, на която висяха два предмета. Единият беше метална фигурка, изобразяваща две молитвено сключени ръце. Вторият бе медальон като тези, които носеха Мерлин и останалите, но за разлика от тях бе от злато.

— Познаваш ли го?

— Чел съм за него — прошепна магьосникът, който все още обмисляше чутото. — Това е символът на водача на нашия орден. Писано е, че е изчезнал много отдавна.

— Но не е — отвърна Моргана. — Аз изчезнах с него.

— Не разбирам — прошепна отново Мерлин.

— Затова ще правиш каквото ти наредя. Аз основах ордена на Наблюдателите много, много отдавна и все още го управлявам. Аз притежавам символа.

— Защо не задържиш Граала? — попита Мерлин.

— Защото и за мен е прекалено голямо изкушение.

Мерлин сведе глава и потъна в мълчание.

— Достатъчно е да се огледаш — продължи Моргана, — за да видиш какво става, когато се месиш в работи, които не разбираш. Артур не е този, за когото го мислиш. Нито Мордред. Те не са човеци.

— Артур… — поде Мерлин, но млъкна, когато много необясними неща от последните десетина години изведнъж намериха отговор.

— Още не е време — рече Моргана. — Ти се провали и заради теб загинаха мнозина. Сега ти се пада отговорността да поправиш стореното.

— Ще правя каквото ми кажеш — покори се Мерлин.

Моргана му протегна Граала.

— Вземи го. Сетне иди до Авалон и вземи Екскалибур. Ще го намериш при един Наблюдател, който живее там. Казва се Брин. — Пъхна ръка под наметалото и извади пергаментов свитък, върху който бе изрисувана карта. — Ето къде трябва да идеш. — И тя му посочи с пръст.

Мерлин се опитваше да се ориентира върху картата. Моргана му помогна, като посочи един остров в горния ляв ъгъл.

— Това е Англия… — После плъзна пръст надолу и надясно.

— Никой досега не е стигал толкова далеч — възрази Мерлин.

— Аз съм стигала и по-далеч. И ти ще го направиш. Това е благородна мисия, достойна за магьосника на Артур. — Тя сгъна пергамента и му го тикна в ръцете. Сетне се извърна рязко и отново се отправи към центъра на полесражението.

Тук труповете бяха скупчени по три един върху друг, а песъчливата почва отдолу бе пропита с кръв. Из въздуха се носеше тежка задушлива миризма. Моргана заобикаляше внимателно убитите, като надзърташе в лицата им. И друг път бе виждала подобни картини на масово изтребление.

Откри Гауейн точно там, където очакваше. В самия център на най-ужасната битка. Тялото му плуваше в една плитка локва. Моргана го сграбчи за ръцете и с огромни усилия го изтегли встрани от останалите трупове. Тялото му бе покрито с десетки рани. Очите му бяха безжизнени, невиждащо втренчени в небето. Най-тежкият удар бе попаднал върху гърдите му, разсичайки тялото му отпред хоризонтално точно над гръдната кост. Тя повдигна горната част на бронята и извика от мъка, когато откри, че острието бе минало и през неговата Ка огърлица. Двете молитвено сключени ръце бяха пресечени. Огърлицата бе унищожена.

Да свърши по такъв начин, след толкова дълъг и героичен живот! Във вонящото тресавище, сред полуразложени трупове. Във война, която нямаше да реши нищо, предизвикана от глупак, който нищо не разбираше. Тя не можеше да повярва. Не можеше да го приеме. Моргана вдигна глава към мрачното небе, сякаш би могла да зърне звездите, скрити зад тъмната пелена на облаците. От гърлото й се изтръгна протяжен вопъл на болка, като на ранено животно.

2.

12 426 г.пр.Хр. по Земния календар:

Спирално рамо Кентавър, Галактика „Млечния път“

Това бе четвъртата планета около звездата, разположена там, където бе най-подходящо да възникне разумен живот. Бе избрана тъкмо по тази причина. Някога повърхността й бе яркозелена, пулсираща от живот, но сега по-голямата част от сушата бе изгорена от оръжия. Четирите континента бяха превърнати в безжизнени пустини, цветущите някога градове — в руини. А там, където навремето се издигаше островът с Храма на боговете, сега се плискаше само черна вода, пълна с останки и трупове.

Войната — или по-точно бунтът — вече привършваше. Битката се водеше само на едно място — огромна площ, оградена с шестметрови дебели стени, дълга над два километра и широка осемстотин метра, разположена сред равна долина. Вътре върху грамадна метална шейна лежеше аирлианският кораб-майка. Металният кораб бе дълъг километър и половина и широк четиристотин метра. Външната му обшивка също бе от черен метал, но сега бе надупчена и прогорена от оръжията, с които го обстрелваха.

Зад стените бе отрупано огромно множество. Стотици хиляди човеци, едва шепа оцелели от многомилиардната армия. Водеха ги няколко екипа от Богоубийци, въоръжени с единствените оръжия, които можеха да унищожават завинаги аирлианските врагове.

Донхад се намираше точно зад предната линия от Богоубийци, когато те започнаха да пробиват с насочени взривове отвори в стената на бункера. Тя не беше Богоубиец, а учен, но знаеше, че трябва да е с първите. Налагаше се да действат умело, за да отнемат инициативата от притиснатия противник.

Първият, който се промуши през взривния отвор, бе убит на място от златист лъч. Същата съдба сполетя и втория. Третият пъхна дулото на оръжието си в отвора и пусна няколко откоса на сляпо. Богоубийците действаха в екипи от по двама души — единият бе въоръжен с автоматично оръжие, а вторият — с меч. Странна, но необходима комбинация, за да могат да се справят с аирлианците.

Донхад се приближи към стената. Името й означаваше, че е най-голямата дъщеря на Дон, един от първите водачи на въстанието. Той бе разпънат на X-образен кръст от жреците, които служеха на своите чуждопланетни господари и на техните омразни Водачи. Сега както жреците, така и Водачите бяха изтребени. Намираха се пред последното огнище на аирлианската защита и с унищожаването му щяха да премахнат властта на пришълците.

Следващият екип от Богоубийци се промуши през отвора. Този път не ги посрещнаха с огън — изглежда стрелбата бе дала резултат. Донхад ги последва. Мъжът с пушката стреляше в движение, прескачайки трупове на избити пришълци. Изстрелите му бяха насочени към последния пришълец в помещението, който изстрелваше златни лъчи с някакво издължено копие. Странното същество изведнъж рухна на земята.

Създанието бе по-високо от човеците, почти три метра на ръст. Имаше червеникава коса и уши, които се спускаха почти до раменете му. Очите бяха като на котка, но червени.

Ръцете, с които стискаше копието, бяха с по шест дълги бледи пръста.

Кръв шуртеше от раните върху гърдите на пришълеца, но Донхад знаеше от опит, че разполагат само с няколко минути, преди създанието отново да отвори очи и раните му да изчезнат. Задачата на втория Богоубиец бе да не допусне това да се случи. Той завъртя меча си с опитна ръка и отсече главата на чуждоземеца. Само този меч — откраднат от аирлианска оръжейна — можеше да попречи на „възкресяването“ на пришълеца. Върху острието бе нанесен слой, който прогаряше краищата на раната и възпрепятстваше регенерирането на клетките.

Донхад се огледа и забеляза други подобни отвори, през които нахлуваха нови екипи Богоубийци. Корабът-майка — крайната цел на тази атака — бе точно пред тях.

Мъжът с пушката бе уцелен със златист лъч от един аирлианец, който се спотайваше между краката на шейната. Донхад се стрелна напред и сграбчи пушката. Опря приклада в рамото си и стреля така, както я бяха учили. Аирлианецът отсреща се строполи с димящи рани в гърдите.

Пришълците бяха притиснати в капан. Корабът-майка не можеше да излети, тъй като човеците вече бяха взели под свой контрол Главния страж, който контролираше изстрелването. Освен това бяха разрушили и „хищните нокти“ — бойните кораби на аирлианците. Всичко това бе станало с цената на огромни жертви и опустошаването на по-голямата част от планетната повърхност. Но дори тази цена бе за предпочитане пред робството. Донхад се надяваше, че когато всичко приключи, ще успеят да възстановят част от щетите.

Тя притича до металния крак и се притисна към хладната му повърхност. Намираше се на десетина стъпки под дъното на грамадния кораб. Вторият Богоубиец я застигна и се забави, колкото да довърши пришълеца, когото бе простреляла. Беше едър як мъж с дълга черна коса, която се спускаше до раменете. Лицето му бе като издялано от скала, между дясното му око и брадичката се извиваше зловещ белег.

— Гуалкмай — представи се той, докато шареше с ръка по металната повърхност на крака.

— Донхад.

Тя правеше същото. Скоро напипа една вдлъбнатина.

— Ето тук.

Тя сграбчи окачения на шията й медальон и го притисна във вдлъбнатината. Върху стената се появиха очертанията на врата, висока три метра и широка метър и половина, която се плъзна встрани. Отзад имаше шахта на асансьор.

— Да изчакаме подкреплението — предложи Гуалкмай.

Донхад поклати глава.

— Не можем да чакаме. Пришълците ще взривят кораба. Ако избухне, ще унищожи целия континент. Трябва да узнаем истината. А и Граалът сигурно е вътре.

Тя влезе в шахтата. Гуалкмай я последва, без да се двоуми. Вратата се затвори и те се понесоха нагоре.

— Бъди готов — предупреди го Донхад.

Скоро асансьорът спря. Гуалкмай изруга, когато вратата се отвори неочаквано. Двамата подадоха предпазливо глави. Намираха се в коридор, който завиваше дъговидно след около петнадесет метра.

Докато се придвижваха, Донхад не сваляше приклада на пушката от рамото си. Малко по-нататък коридорът се изправи. Другият му край се губеше в далечината — изглежда преминаваше през целия кораб. Не се забелязваше никакво движение. Други коридори пресичаха този на равни интервали.

Доскоро част от огромна армия, сега двамата се чувстваха изолирани. Донхад бръкна под ризата си и извади навит на руло лист. Гуалкмай проследи движението й, но отмести очи, когато тя го погледна. За своя изненада Донхад откри, че се изчервява. Тя нервно отметна коса.

— Един от нас загина, за да се доберем до тази информация — обясни, докато развиваше листа.

— Мнозина от нас трябваше да загинат — отвърна Гуалкмай и коленичи до нея. Най-много жертви бяха дали Богоубийците, които винаги се намираха в предния фронт на атаката. Гуалкмай бе един от малкото оцелели щастливци.

— Двигателите вероятно са разположени отдолу — предположи тя, докато плъзгаше пръст по схемата, която бяха откраднали от един аирлиански укрепен пост. — А контролната зала е в предния край.

И двамата знаеха, че аирлианците вероятно са монтирали някакво саморазрушително устройство, което щеше да се задейства при приближаването на човеците.

— Но тъй като ние отрязахме достъпа до контролната зала — продължи Гуалкмай, — задействането на взривното устройство може да стане само ръчно.

Донхад се надигна.

— Да вървим към залата.

Те се затичаха напред, като спираха преди напречните коридори, за да проверят за засади. Донхад ги броеше, за да се ориентира.

Тя спря внезапно при един от тях и посочи надясно.

— Оттук.

Напречният коридор бе съвсем къс и завършваше сляпо.

— Но къде… — започна Гуалкмай и в същия миг подът под краката им неочаквано тръгна надолу.

За разлика от предишния асансьор този се движеше с шеметна скорост. Шахтата, през която се спускаха, имаше черни, метални стени. Опряна на рамото на Гуалкмай Донхад усещаше топлината на неговото тяло. Една капка пот се откъсна от челото му и тупна на ръката й.

Коленете им се огънаха, когато платформата рязко спря. Заобикалящите ги стени изчезнаха и те се озоваха в просторно помещение. Под тях бе извитият търбух на кораба. Залата обхващаше цялата долна част на кораба-майка. Покрай стената имаше дълга редица машини.

— Там! — извика Донхад и в същия миг вдигна пушката.

На около стотина метра от тях аирлианец стоеше на плота на една от машините, в средата на която зееше тесен отвор. Донхад пусна един откос, но се бе прицелила твърде ниско и куршумите отскочиха от металния под. Съществото не им обърна никакво внимание, сякаш не ги забелязваше или не можеше да преустанови онова, което правеше. Донхад натисна спусъка отново, но оръжието бе празно. В бързината бе забравила да вземе резервни амуниции от сразения Богоубиец.

Без да се колебае, Гуалкмай се втурна към аирлианеца. Донхад го последва, захвърли непотребното оръжие и извади къс черен кинжал. За да стигнат до аирлианеца, трябваше да преминат по тясна метална стълбица. Гуалкмай пръв се изкачи и запрескача от плот на плот, Донхад го следваше отзад.

Пришълецът вдигна глава и забеляза приближаващия се противник. Не беше облечен като аирлианските войници. Носеше дълга бяла роба, син елек и многоцветно наметало, което на раменете бе закопчано с проблясващи скъпоценни камъни. На гърдите му лъщеше метална пластина, инкрустирана с още скъпоценни камъни. На главата си съществото имаше корона от три обръча.

Донхад уплашено възкликна, когато разпозна предмета в ръцете на аирлианеца.

— Това е Граалът!

Гуалкмай не се нуждаеше от други предупреждения. Всеки човек на планетата знаеше, че в този предмет е единствената им надежда. Устните на аирлианеца се движеха, сякаш шепнеше някаква молитва. Той положи Граала на плота, бръкна зад металния нагръдник и извади два сияещи камъка.

Донхад и Гуалкмай вече бяха само на двайсетина метра от него. И двамата видяха съвсем ясно, че в една от страните на Граала се отвори дупка и пришълецът постави вътре камък. След това завъртя Граала наопаки и направи същото от другата страна.

Гуалкмай прелетя с един скок последните няколко метра и вдигна високо меча. Аирлианецът вече държеше Граала над отвора. Още във въздуха Гуалкмай замахна с меча хоризонтално и острието отсече главата на аирлианеца. В същия миг Донхад се хвърли с протегнати ръце към Граала.

Но дори в този финален миг на смъртта тялото на аирлианеца изпълни своя дълг. Пръстите му се разтвориха. Донхад закъсня с частица от секундата. Златният предмет полетя надолу и изчезна. Тя падна и едва не го последва.

После надзърна в отвора. На около пет метра по-надолу се виждаше пулсиращ поток от златиста енергия. Граалът падаше право към него. Последва ярко изригване и целият кораб се разтърси в продължение на няколко секунди.

После Граалът изчезна.

Кожата върху лицето на Донхад бе зачервена и покрита с мехури от изригването, при което бе разрушен Граалът. Намираше се в контролната зала на кораба-майка, помещението бе изпълнено с Богоубийци и учени. Възторгът от победата над пришълците бе помрачен от новината за загубата на Граала и мнозина сега й хвърляха укоризнени погледи.

— Вината беше моя — обяви на висок глас Гуалкмай, за да го чуят всички. — Не биваше да нанасям онзи прибързан удар.

— И да се беше забавил, той пак щеше да хвърли Граала — възрази Донхад. — Аз закъснях и…

— Никой не е виновен — намеси се друг глас.

Това беше възрастна жена с черна роба, пристегната със сребърен колан. Жената седеше в инвалидна количка, която току-що бяха вкарали в залата. Всички сведоха глави в знак на уважение. Името й бе Енан и бе водач на човеците. Беше изгубила краката и ръцете си преди много години, след като аирлианците я бяха разпънали на кръст и я бяха оставили на милостта на лешоядите. Бунтовниците се бяха добрали до нея още същата вечер и я бяха освободили, но не можаха да спасят обезкървените й крайници.

Енан огледа всички в залата.

— Успяхме да направим онова, за което дори не бяхме мечтали — заговори тя. — Победихме аирлианците. Вече сме свободни. — Кимна едва забележимо с глава към младата жена, която тикаше количката, да я откара в центъра на залата. — Идвам право от щаба на учените. Успели са да проникнат в паметта на Главния страж.

В стаята се възцари мълчание. Всички очакваха да узнаят истината. Донхад тръпнеше от страх и нетърпение. Никой не знаеше кога са се появили аирлианците на тяхната планета и как са я взели под свой контрол — познанието бе изгубено в мъглявото минало на техния роден свят. Някои твърдяха, че аирлианците са били тук винаги, но Донхад и останалите учени се съмняваха в това — ограниченият им брой, малочисленият флот и други фактори показваха, че това са окупационни сили, макар че оставаше загадка защо аирлианците са предприели окупация.

Енан затвори очи и главата й увисна, сякаш притисната от невидима тежест. Тя повдигна клепачи с огромно усилие.

— Ние не сме се родили на тази планета, както смятахме досега. И аирлианците не са завоеватели, които са ни превърнали в своя подчинена раса още в далечното минало.

След тези думи се възцари пълна тишина.

— Аирлианците са ни довели тук.

Донхад се пресегна несъзнателно и хвана ръката на Гуалкмай. Беше потресена от чутото. Никога не й бе хрумвало, че расата й може да се е появила на съвсем друга планета.

— Винаги сме знаели, че притежаваме някои известни генетични сходства с аирлианците, че дишаме един и същ въздух, ядем подобна храна и имаме външна прилика. Смятахме, че тъкмо по тази причина те са дошли на нашата планета. Но не е така. Приличаме си, защото сме техни генетични роднини — всъщност ние сме създадени от тях. Първите човеци са се появили, след като аирлианците са променили собствените си гени.

— Защо? — прошепна някой в тълпата.

Енан кимна.

— Това бе ключовият въпрос и отговорът никак не ни хареса. Аирлианците са били въвлечени в междузвездна война с друга раса, която официално наричали Гъмжилото, а неофициално Древния враг. Тази война е започнала много отдавна и е обхванала няколко галактики. Мащабите й надхвърлят всички граници на нашето въображение. Ние сме част от дълговременен план на аирлианците. Били сме предназначени точно за това, в което в края на краищата се превърнахме — войници. Само че трябвало да се сражаваме срещу „гъмжилото“, а не да се вдигнем на бунт срещу аирлианците. Те са смятали в подходящия момент да ни дарят с Граала, за да станем по-добри войници. А дотогава сме щели да си останем смъртни, с ограничена продължителност на живота. Научили ни да ги почитаме като богове и ни развъждали като домашен добитък. — Енан се засмя мрачно. — Само че всички тук знаем, че не се е получило така, както са го планирали. Ние се оказахме костелив орех за техните намерения. Но и това не е всичко — добави Енан след кратка пауза.

Един от учените, които я придружаваха, се приближи към пулта за управление на кораба-майка. Изглежда знаеше какво да прави и Донхад предположи, че е влизал в директен контакт с Главния страж и оттам е почерпил нужната информация, но как точно е станало това — не можеше да си представи.

Бяха пленили Главния страж само преди два дена при атака на добре защитена подземна аирлианска станция, при която дадоха огромни жертви. Веднага след това всички Богоубийци и отряда на Донхад тръгнаха да щурмуват кораба-майка. Всъщност Донхад се радваше, че не е участвала в екипа, който трябваше да се свърже с мозъка на Главния страж.

Мъжът прокара длан по контролното табло, върху което светеха шестоъгълни фигури, маркирани с аирлианските рунически знаци. Светлината в помещението угасна и върху предната стена се появи звездна карта. Една звезда блещукаше в червено.

— Това сме ние — обясни жената. — Според Главния страж ние не сме единствената планета, заселена от аирлианците. По същото време, когато са се появили в нашия регион, те са посетили още дванайсет планетни системи. Не знаем колко от тях са били заселени с човеци като нас.

Донхад имаше известна представа за размерите на Аирлианската империя, но се оказа, че далеч не е наясно какви са действителните й мащаби.

— Ние спечелихме войната — продължи Енан. — Но изгубихме много. Още не се знае дали ще успеем да възстановим планетата. Не искам да ви лъжа. Първоначалните данни не са обещаващи. Разполагаме с достъп до Главния страж и информацията, която се съдържа в него. Може би там ще открием знания, които да ни помогнат. Но не бива да разчитаме на това. Пък и… не смятам, че трябва да изоставим нашите роднини от другите светове. — Тя кимна към екрана. — Защото съдбата им може да е дори по-лоша от нашата.

Пръстите на Донхад стиснаха тези на Гуалкмай.

— Ето защо предлагам да възстановим този кораб до напълно функционално състояние. Ще донесем тук рубиновата сфера, която пленихме преди година — тя ще ни осигури необходимата енергия. Ще подберем отряд от Богоубийци и учени, които ще преминат специална подготовка. Тъй като унищожихме „хищните нокти“, ще конструираме наши кораби, които да летят от кораба-майка до световете, към които ще се отправим, за да ги очистим от аирлианското нашествие.

Четири години по-късно

Дългоочакваният ден дойде.

Спасяването на планетата не бе протекло успешно. След края на Революцията площта на обработваемата земя се бе разраснала до предели, които би трябвало да позволят изхранването на населението. Населението обаче страдаше от глад и болести, не достигаха припаси дори за хората на кораба. Положението бързо се влошаваше.

Бяха построени петнадесет по-малки кораба, конструирани така, че да бъдат пренасяни през космоса. Разположиха ги в огромните хангари на кораба-майка.

Имаше и други промени.

Въоръжени пазачи кръстосваха празното пространство пред възстановената стена на бункера. Достъп вътре имаха само малцина избраници, между които бяха Донхад и Гуалкмай. Само година след края на Революцията двамата се бяха събрали и скоро вече се радваха на резултата от близкото си съжителство — мъничкия им син, който обаче трябваше да остане отвън.

Раздялата бе тежка. Грижите за сина им пое сестрата на Гуалкмай, след като една вечер се сбогуваха. И тримата си даваха сметка, че може би се виждат за последен път.

Ето че дойде и денят на отлитането. Преди самия старт войниците разшириха охранявания периметър, тъй като се бе струпала огромна тълпа. Едни настояваха да се сбогуват с близките си, други — да бъде спрян полетът.

Донхад и Гуалкмай вече бяха настанени в помещенията, където щяха да живеят по време на полета заедно с останалите.

— Десет години — замислено произнесе Донхад.

Гуалкмай знаеше за какво говори. Според най-оптимистичните прогнози на учените още толкова време планетата можеше да изхранва населението.

— Поне ще са десет свободни години — спокойно уточни Гуалкмай.

И двамата бяха положили огромни усилия да убедят Енан, че синът им трябва да пътува с тях, но водачката остана непреклонна. Там не е място за деца, повтаряше тя. А и щеше да е трудно да го отглеждат в претъпканите помещения на кораба-майка. Тяхно бе решението да родят това дете в трудни времена, значи сега те трябваше да изберат — да летят, или да останат с него.

Вратата на товарния хангар бавно се плъзна и ги отряза от околния свят. По лицето на Донхад се стичаха сълзи. Тя знаеше, че каквото и да се случи, никога вече няма да види своя син.

Бяха обсъждали неведнъж онова, което им предстоеше. Донхад не се съмняваше, че Гуалкмай също понася тежко раздялата. Макар да криеше лицето си, тя знаеше, че очите му са насълзени. А и всички други на борда бяха оставили навън любими и близки. Сега бяха само един остров от мъка и страдание.

В определения момент корабът се отдели напълно безшумно от шейната, издигна се и набра скорост през замърсената атмосфера на планетата, докато най-сетне достигна космическия вакуум.

Единственото, за което се молеха пътниците, бе да не бъдат засечени от Гъмжилото и този страшен враг да не се появи в околопланетното пространство. Ето защо междузвездният двигател бе включен едва на втората година от полета. След страховит изблик на енергия, ярък като изригването на свръхнова, корабът се понесе със скорост, надхвърляща тази на светлината.

3.

12 362 г.пр.Хр. по Земния календар:

Спирално рамо Кентавър, Галактика „Млечния път“

Учените бяха сгрешили само в едно. Шейсет години след като корабът напусна планетата на Донхад и Гуалкмай, там все още имаше живот. Хората не бяха много, не водеха нормално съществувание, но все пак крачеха по повърхността на планетата. Бяха се пригодили — доколкото можеха към променящата се среда, след като машините, на които разчитаха, излязоха от строя една по една. Хранеха се с растения и животни, които техните предци не биха сметнали за храна, но такава бе човешката природа — да се вкопчва в живота с всички възможни средства.

За съжаление учените се оказаха прави по един друг въпрос. Включването на междузвездния двигател на кораба-майка бе засечено от един разузнавателен кораб на Гъмжилото, който се намираше на двайсет светлинни години от системата. Разузнавателният кораб мигновено се насочи в тази посока, като същевременно изпрати предупредителен сигнал до Бойното ядро на Гъмжилото.

Измина известен период преди Гъмжилото да определи от коя планета бе стартирал корабът-майка, но това бе търпелива раса, необременена с човешките представи за време. Междувременно на планетата бяха останали едва неколцина живи свидетели на изстрелването на кораба-майка. Техните потомци мислеха повече за това как да оцелеят, отколкото за космически кораби и пришълци. От петте милиарда население само двайсет милиона бяха доживели победния край на Революцията. Сега бяха много по-малко и живееха струпани на последните места от планетната повърхност, където все още можеше да се намира храна и радиацията не бе толкова убийствена.

Според данните в Главния страж произходът на расата на Гъмжилото бил неизвестен дори на аирлианците. Някои учени смятали, че тези същества са изкуствено създадени като оръжия, за което говореше и способността им да унищожават всичко живо. Дори да беше вярно, нямаше съмнение, че расата, която ги бе създала, бе изчезнала отдавна, може би унищожена от собственото си страшно биологическо оръжие. Изглежда и други космически раси се бяха изпречвали на пътя на Гъмжилото и ги бе сполетяла същата участ. Само аирлианците досега се бяха съпротивлявали успешно.

Всяко насекомо в Гъмжилото представляваше сивкава сфера с диаметър около метър и трийсет и множество очи, разположени върху цялото тяло. От издутини по различни места на сферата се подаваха между един и дванадесет израстъка, повечето от които бяха разположени непосредствено до очите. При зрелите индивиди тези пипала достигаха два метра. Насекомите бяха надарени с огромен мозък. Всяко от пипалата можеше да се откачва от сферата и да продължава да съществува в рудиментарно състояние. Пипалата умееха да проникват в телата на противниците, да стигат до мозъчните центрове и да поемат контрола над съзнанието им. По такъв начин те събираха безценна информация, а след това напускаха тялото, връщаха се при сферата и се прикачваха отново към нея, прехвърляйки информацията в мозъка. Ако някой израстък се изгубеше, на негово място израстваше друг.

Някои учени изказваха предположението, че насекомите от Гъмжилото притежават известни телепатични способности, с които общуват помежду си от близко разстояние. Със сигурност нито едно друго същество досега не бе успяло да влезе в контакт със заловен жив индивид от Гъмжилото. Нито един пленник, попаднал при тези зловещи насекоми, не се бе завърнал жив, за да разкаже за преживяното. А тези, които бяха натрупали опит от сраженията с тях, предпочитаха да изтребват врага, вместо да се подлагат на риска телата им да станат гостоприемници на пипалата. С Гъмжилото не се преговаряше — войната започваше още при първия контакт и приключваше едва след пълното изтребване на едната или другата страна. Досега обаче — с изключение на аирлианците — нито една друга раса не бе успяла да издържи на атаките на насекомите.

Разузнавачът на Гъмжилото се приземи на планетата и разпръсна наоколо пипала. Скоро научи, че това наистина е планетата, от която бе излетял корабът-майка. За своя изненада обаче той не откри никакви следи от аирлианците — враг, с който насекомите воюваха от незапомнени времена и който бе построил кораба-майка. Бе прието решението, че по някаква причина аирлианците са избягали от тази планета и са изоставили недоразвитите и надарени с ограничена интелигентност създания. Расата, която в момента обитаваше планетата, не представляваше никаква заплаха за Гъмжилото, по всичко изглеждаше, че тя ще отмре от само себе си след едно или две поколения. Нищо ново за разузнавача на Гъмжилото, присъствал на смъртта на много други раси.

Шейсет години след старта на кораба-майка синът на Донхад и Гуалкмай бе все още жив — макар и вече старец. Имаше смътни спомени за своите родители, а и историята за отпътуването на кораба отдавна се бе превърнала в забулена в мистериозност легенда. Единственото, което я подкрепяше, бяха останките от някога цветущия град. Хората, построили такъв подобен град, със сигурност можеха да конструират и кораб, който да се носи между звездите.

Веднъж, след като неговият внук за пореден път изслуша тази история, зададе един въпрос, който не му даваше покой от много време: защо са го изоставили родителите му? Какво толкова има сред звездите, че да е по-важно от семейството?

По времето, когато Бойното ядро на Гъмжилото се появи в околностите на планетата, синът на Донхад и Гуалкмай вече бе прикован към инвалидна количка. Ядеше съвсем малко и тялото му бе измършавяло. Той знаеше, че краят му е близо.

С появата си на ниска орбита Ядрото можеше да се наблюдава с невъоръжено око от повърхността на планетата и старецът се зачуди дали не се е завърнал корабът-майка. Ала бързо осъзна, че онова, което кръжи там, е далеч по-голямо от кораба. Всъщност — макар че човеците нямаше как да знаят — флотът на Ядрото бе толкова многочислен, че бе предизвикал слънчево затъмнение, което обхващаше половината от повърхността на планетата.

Докато семейството му се събираше около него, завладяно от внезапен страх, старецът изведнъж си спомни полузабравените разкази за Древния враг.

По своята същност Бойното ядро бе малка самодостатъчна механична планета и космически кораб — Гъмжилото нямаше свой роден свят. Съществуваха стотици Бойни ядра, разпръснати из цялата галактика. Всяко от тях бе с дължина над три хиляди и ширина хиляда и шестстотин километра, а на височина достигаше триста и двайсет километра. Масата му бе толкова голяма, че генерираше уловимо гравитационно поле, което достигаше чак до планетата под него. По време на войната с аирлианците бяха унищожени няколко десетки подобни ядра, всеки път за сметка на огромни загуби и унищожаването на цели планети от граничните райони на Аирлианската империя.

Разузнавателният кораб се издигна от скривалището си на повърхността и се съедини с Ядрото, за да предаде своя пълен доклад. На планетата имаше разумни същества, но те скоро щяха да изчезнат и не представляваха сериозна заплаха. Всъщност човеците бяха единственото ценно нещо на тази планета. След като приключи с доклада, разузнавателният кораб бе пратен към мястото в космическото пространство, където бе задействан междузвезден двигател.

Междувременно Бойното ядро изстреля няколко по-малки кораба, които заеха позиции около планетата. Всеки от тези „малки“ кораби бе по-голям от аирлианския кораб-майка. Това бяха огромни сфери, от които стърчаха различни видове оръжия. Корабите започнаха да се спускат плавно през атмосферата и на височина около петнайсетина километра вече се виждаха ясно от ужасеното население.

В този момент корабите изстреляха свои умалени версии. Близо две хиляди десантни кораба се спуснаха върху повърхността на планетата като черен дъжд. Всички се приземиха едновременно, разтвориха врати и пуснаха навън Гъмжило.

Синът на Донхад и Гуалкмай видя с очите си как един от корабите кацна наблизо. Когато съгледа онова, което излезе отвътре, сърцето му спря да бие и той издъхна на място. Беше един от щастливците.

Гъмжилото започна своята жътва и само след шест часа на планетата не остана нито една жива душа.

10 800 г.пр.Хр. — Слънчевата система

Донхад и Гуалкмай заедно с други четиринайсет екипа, набрани да участват в първата мисия на планета, потънаха в дълбок сън малко след излитането на кораба. Бяха настанени в черните цилиндри, използвани от аирлианците със същото предназначение, и нямаха никаква възможност да узнаят какво става както на техния роден свят, така и на кораба, чийто екипаж бе подложен на естествени промени. Възрастните членове измираха, раждаха се деца, появи се уникално ново поколение, за което целият свят бе затворен зад стените на чуждопланетния кораб. Единствените планети, които бяха подходящи за заселване, бяха „засетите“ от аирлианците. Но там врагът се бе окопал здраво, както установяваха всеки път, когато ги наближаваха на почтително разстояние и пращаха разузнавателни капсули.

За бодърстващия екипаж на планетата бяха изминали осемдесет години, но за спящите Донхад и Гуалкмай това бе само миг. Най-сетне дойде денят да ги събудят.

В контролната зала им съобщиха, че приближават система от девет планети и вече летят със субсветлинна скорост. Бяха изпращали четири екипа на предишни планетни системи и при всеки от тези случаи корабът-майка бе изчаквал няколко години, преди да включи своя звезден двигател.

Докато стояха в контролната зала, всеки от двамата си мислеше, че техният едничък син може вече да се е превърнал в прах. Не знаеха каква е била неговата участ, но се надяваха, че поне е изживял един дълъг и щастлив живот. Бяха научили, че Енан е умряла преди трийсет години и сега други управляваха кораба. Изпитваха отчуждение към това ново поколение, което не бе участвало в Революцията, дори не бе стъпвало някога на повърхността на планета.

Изпитаха облекчение, когато най-сетне ги настаниха на един от корабите в хангарите на кораба-майка и им съобщиха, че наближават система от девет планети. Корабът, наречен „Финбар“ като техния син, бе натъпкан с оръжия, експлозиви и машини, повечето от тях наследени от аирлианците. Имаше и солидни припаси от вода и храна. Приличаше на огромен диск с издатина в предната част, зад която се намираше контролната зала. На двете седалки се бяха настанили Донхад и Гуалкмай. Външната му обшивка бе сива. Веднага щом „Финбар“ се отдели, корабът-майка смени курса си, напусна Слънчевата система и се насочи към открития космос.

Целта им бе третата планета — единствената в тази система, която бе подходяща за органичен живот. Чакаше ги доста дълъг път от мястото, където ги бяха оставили. Когато наближиха планетата, включиха защитните екрани, за да не бъдат засечени от аирлиански детектори.

Не посмяха да извършат електронно сканиране на планетата от разстояние, тъй като се опасяваха, че така ще предупредят аирлианците за своето пристигане. Решиха само пасивно да сканират с оптични устройства на максимално увеличение. Откриха общо седем континента, ако трябваше да броят и огромните ледени маси на южния полюс. Малко след това засякоха и главния аирлиански пост — намираше се върху изкуствено построени концентрични острови в средата на един от океаните. Върху централния остров, заобиколен от шест пояса суша и вода, се издигаше огромен златен палат — същият като аирлианския команден център на тяхната планета. Докато се приближаваха към третата планета, подминаха четвъртата — тя имаше червеникава повърхност, без открити водни басейни и на нея също бе построен аирлиански пост, оборудван с междузвезден предавател.

Донхад се надигна и се зае с подготовката за кацането. Взе две раници и ги напълни с припаси, като не забрави да прибави и десетина от черните кинжали, които можеха смъртоносно да раняват аирлианци, предаватели, слушалки и микрофон, за да се свързват от разстояние, и десетина експлозивни заряда с дистанционно задействане. След това отвори един метален сандък и извади отвътре златен скиптър, дълъг около трийсет сантиметра и дебел пет. На единия му край имаше лъвска глава с рубиненочервени очи. Пъхна го във външния джоб на една от раниците.

Донхад взе две сребърни верижки, закачи едната на шията си, а втората подаде на Гуалкмай. На нейната се поклащаше златна пирамидка, от която надзърташе око, а също и Ка устройство с форма на молитвено вдигнати ръце. На веригата на Гуалкмай имаше само Ка.

— Ще ти стигне ли времето да актуализираш твоята Ка преди кацане? — попита го тя. — Или ще го направиш долу?

Гуалкмай погледна контролното табло.

— Да го направим сега. Има време, докато влезем в орбита.

Зад двете пилотски кресла имаше по един от черните аирлиански цилиндри. По размери наподобяваха спалните контейнери за дълбок сън, само че в единия край имаха пултове. Във всеки от цилиндрите лежеше по едно тяло — клонинги на Донхад и Гуалкмай. До задната стена имаше прозрачни контейнери със зеленикава течност, където в момента израстваха нови клонинги.

На главите на телата в черните цилиндри бяха поставени метални шлемове, от които излизаха десетки жици, свързани с контролния пулт между тях. Очите на клонингите вътре бяха отворени, но не издаваха и намек за съзнателна дейност или разум. Донхад отвори капаците на двата цилиндъра и свали шлемовете. Тя изхлузи верижката от врата му и нагласи фигурката върху две малки вдлъбнатини за двете ръце от дясната страна на пулта. Светна оранжев индикатор — устройството бе задействано. Донхад нагласи един от шлемовете на главата на Гуалкмай, след това натисна няколко последователни шестоъгълника на таблото.

От вътрешната повърхност на шлема в мозъка на Гуалкмай проникнаха наносонди. Бяха толкова тънки, с дебелина едва няколко молекули, че не предизвикаха никакво усещане, нито пък оставиха след себе си някакви белези. Спомените и натрупаният опит на Гуалкмай бяха прехвърлени за броени мигове в неговата Ка. Веднага след това наносондите се прибраха. Донхад свали металния шлем и го върна на главата на клонинга в цилиндъра. След това Гуалкмай повтори същата процедура с Донхад и така двете Ка бяха актуализирани до този момент.

— Веднага щом се приземим… — поде Донхад, но се поколеба.

— Да? — подкани я Гуалкмай.

— Ще намалим до минимум енергоконсумацията на кораба. Телата ще се съхранят, но поддържането на нашите спомени в главния пулт ще изисква твърде голям разход на енергия. — Беше обмисляла този въпрос от известно време.

— Искаш да кажеш, че спомените ни ще се съхраняват само в нашите Ка?

— Да.

— А ако и двамата бъдем убити?

Машината разполагаше с аварийна система. Тя можеше да въведе спомените и личностите им във всеки от клонингите след определен период от време. Това бе крайъгълният камък на аирлианската технология — те не само имаха в кръвта си вирус, който удължаваше живота им до огромни периоди от време и можеше да регенерира тъканите им, но имаха възможност да възстановяват личността си с помощта на Ка-машината. Донхад обаче току-що му бе съобщила, че не могат да разчитат на този вариант.

— Поне един от нас трябва да остане жив — заяви Гуалкмай.

Донхад се върна на седалката до него.

— Тук сигурно ще имат Граал — тя кимна към планетата под тях.

— Най-вероятно.

— Бихме могли да направим онова, което не успяхме на нашата планета — продължи тя. — Най-вероятно някъде под повърхността ще е скрит и кораб-майка.

— Това не влиза в задачата ни — припомни Гуалкмай. — От нас се иска да разкрием аирлианците, за да могат тези човеци да ги победят, без да преживяват страданията и загубите, през които преминахме ние.

— И все пак… — поде Донхад, но млъкна.

След като навлязоха в ниска орбита около планетата, те я обиколиха няколко пъти, изучавайки внимателно повърхността й. Вече не се съмняваха, че главната аирлианска база е на островната група в океана между два континента. Концентричните кръгове от вода и суша затваряха в сърцевината си великолепен град. Върху висок хълм в самия център се издигаше златен палат, широк километър и половина в основата и висок близо километър. Пръстеновидните острови бяха настроени с множество селища. Къщите бяха от същия тип, като на тяхната планета.

И на другите континенти кипеше живот. Технологичното ниво на местните обитатели бе ниско — на някои места те дори още не бяха открили колелото. Гуалкмай бе особено загрижен заради техните допотопни оръжия — имаха само мечове, лъкове и стрели. Макар че като Богоубиец бе изучил изкуството на боя с меч, Гуалкмай предпочиташе стрелковите оръжия.

— Ще мине много време, преди да разработят оръжия, с които да могат да се бият срещу аирлианците — отбеляза той.

— Бихме могли да им помогнем да ускорят този процес.

Гуалкмай насочи кораба към голям остров на североизток от столицата на аирлианците. Прелетяха над южния му бряг и продължиха към вътрешността, докато стигнаха широка и затревена равнина. Небето беше прихлупено и посивяло. Дълбока река прорязваше в каньон равнината.

Гуалкмай снижи кораба, чиято обшивка се бе зачервила от триенето в атмосферата. Описа няколко кръга над равнината, търсейки най-подходящото място. След като го откри, полетя на север към планината и застина над няколко огромни канари в нейното подножие. Тук включи режещия лъч и придаде на три от канарите правоъгълна форма. След това използва прехващащ лъч, с който повдигна трите каменни правоъгълника и ги повлече след кораба. Върна се отново в равнината и положи каменните блокове на около петдесет метра от брега на реката. След това спусна кораба в реката, докато водите й покриха долната част на „Финбар“, а топлината, която се излъчваше от корпуса му, предизвика парни изригвания. Носът на кораба опря в брега и двигателите му изреваха при натиска. Малко по малко Гуалкмай забождаше летателния съд в калния бряг, извивайки го надолу, докато накрая се виждаше само задната част. Той го разлюля напред и назад, разширявайки отвора в земята, а нагорещените стени изпичаха и втвърдяваха калните стени на кухината. Когато приключи, Гуалкмай изтегли кораба навън и го приземи на близката равнина.

Няколко минути двамата не помръднаха от седалките. Бяха облечени в черни комбинезони с герба на Революцията на гърдите.

— Е, ще започваме ли? — попита Гуалкмай.

Донхад кимна. Те се надигнаха бавно и се приближиха до стълбата към люка на покрива. Гуалкмай се изкатери пръв и отвъртя люка. Въздухът напусна вътрешността с шумно съскане. Той вдигна глава и на лицето му паднаха няколко едри капки. Усети нетърпението на своята спътничка и изкачи последните няколко стъпала. Двамата се изправиха върху покрива на кораба. Дъждът се усилваше и се стичаше от косите им. За първи път откакто бяха напуснали своя свят двамата дишаха не регенерирания от кораба, а истински въздух.

Изведнъж ги завладя неописуем възторг. Донхад вдигна ръце и започна да танцува. Гуалкмай я наблюдаваше с усмивка. Двамата изгубиха няколко безценни минути на радост, преди да се върнат към задълженията си. Гуалкмай се прибра в помещението и извади навън огромен вързоп със специална мрежа, която разпъна върху двигателите в кърмовата част на кораба. Донхад се присъедини към него и двамата заедно покриха целия кораб с маскировъчната мрежа, с която се бяха сдобили от аирлианците.

След като приключиха, Донхад скочи от корпуса на кораба сред тревата. Свали си ботушите и пристъпи бавно с боси крака върху влажната почва. Гуалкмай се върна в кораба. С помощта на „Финбар“ той повдигна отново каменните блокове и ги разположи над входа на пещерата, която бе изровил. Два от блоковете стърчаха нагоре, а третият бе положен върху тях като трегер.

После вкара „Финбар“ в пещерата, измъкна се навън и срина входа с експлозиви. Накрая с помощта на други аирлиански инструменти издълба каменния блок над кораба и проряза в него врата, която можеше да се отвори само със специален медальон, а зад нея имаше асансьор, слизащ до кораба. Привършил и с тази работа, Гуалкмай отново се върна в кораба, взе раниците с останалото оборудване и излезе навън, като затвори и заключи вратата след себе си. Едната раница даде на Донхад, а втората метна на рамо и двамата поеха през равнината.

Намираха се на Земята и мисията им току-що бе започнала.

4.

10 500 г.пр.Хр.: Земята

Осем пъти Донхад и Гуалкмай бяха регенерирали телата си с помощта на своите Ка и черните цилиндри, откакто бяха пристигнали на Земята. Те обиколиха от край до край острова, на който се бяха приземили — от южния бряг до северния, където странни хора със сини лица се сражаваха помежду си. Дори предприеха пътешествие до съседния остров с една малка лодка. Няколко от „животите“ си прекараха сред местните човеци, за да изучат езика и обичаите им. Откриха, че всяко десетилетие ги посещават пратеници от Атлантида и събират данък под формата на метали и деца — традиция, която познаваха от собствената си планета. Така и не можаха да разберат дали аирлианците го правят, защото наистина се нуждаят от тези две „суровини“, или само за да утвърдят господството си над колонията.

Хората извън Атлантида бяха като пуснат на свобода добитък. Те не знаеха почти нищо за аирлианците, освен оскъдните сведения от легендите и песните. Воюваха помежду си — племе срещу племе, което вероятно бе изгодно на пришълците. Историята на планетата на Донхад и Гуалкмай бе сходна. Донхад си даваше сметка, че местните жители ще трябва да изминат дълъг път, преди да се вдигнат на борба срещу нашествениците.

След като събраха всички тези сведения и натрупаха опит, Донхад и Гуалкмай се качиха на преминаващ наблизо търговски кораб — един от малкото, които дръзваха да навлязат в открити води. Екипажът произхождаше от континента на изток от острова, на който се бяха приземили — все едри русоляви мъже, въоръжени със секири и мечове и горди както с бойните си способности, така и с уменията да управляват своя кораб дори в най-бурни води. Езикът им бе различен от този на местните, но както и всички останали езици бе произлязъл от аирлианския.

Гуалкмай спечели уважението им, след като предизвика водача и показа равни на неговите умения. Донхад знаеше, че нейният партньор се бе постарал да прикрие истинските си способности и че всъщност би могъл с лекота да го победи. Съвсем естествено, след като и двамата бяха обучавани от специалисти с хилядолетен опит.

Отправиха се на път в студен и дъждовен ден. Моряците, които много по-късно щяха се нарекат „викинги“, разпънаха платна и извърнаха носа на кораба право на запад, докато стигнаха един провлак, който разделяше големия остров от друг, по-малък. Пътешествието до земята, която някога щеше да получи названието Ирландия, им отне три дни. За Донхад това бе странно и потискащо плаване. Да прекосиш огромни междузвездни разстояния, да опознаеш цялата слънчева система на тази планета и накрая да станеш играчка на ветровете — за нея това бе поредното доказателство за огромната изостаналост на тези хора. Очевидно планетата им е била „засята“ много по-късно от нейната. Едва ли скоро местните жители биха могли да получат свободата си.

Чак след три седмици зърнаха отново земя. Всъщност първото, което съгледаха, не беше бряг, а златната кула на Атлантида, която стърчеше на хоризонта на запад и се издигаше все по-нависоко в небето. Само аирлианците и техните жреци бяха допускани в двореца, докато човеците живееха в околните земи. Донхад помоли моряците да свалят платната и да изчакат настъпването на тъмнината, преди да приближат външния пръстен от острови. Така няколко часа след смрачаване двамата се озоваха на скалистия бряг.

На раздяла Донхад щедро възнагради моряците със злато. Двамата с Гуалкмай изпроводиха с очи кораба, който бързо се стопи в здрача. Намираха се в сърцето на аирлианското могъщество на планетата, въоръжени само с мечове и кинжали. И с познанието за истинската природа на аирлианците.

В началото не бързаха. Първата година прекараха на най-далечния остров. Беше дълъг десетина километра, равен, покрит с ниви. Хората, които разработваха земята, почитаха аирлианците като богове, но никога не се срещаха с тях. Само от време на време в небето се появяваха златисти дискове, които хвърляха местните жители в ужас. Донхад знаеше, че това са летателни машини, използвани от аирлианците за полети в атмосферата. Двигателите им черпеха енергия от магнитното поле на планетата.

Скоро откриха, че на Атлантида не цари райска хармония. Колкото по-далече живееха местните жители от аирлианския дворец, толкова по-слабо бе покровителството на боговете и толкова по-ограничен бе техният контрол. На острова имаше и такива, които работеха за двете страни, доставяйки стоки за „черния пазар“. Тъкмо в тази група Донхад и Гуалкмай се внедриха постепенно. Гуалкмай бе приет бързо заради бойните си умения. За Донхад бе по-трудно, но все пак и нейните умения надвишаваха тези на тукашните хора.

След няколко години и двамата заемаха високи постове в търговската йерархия. Донхад обикновено се занимаваше с осъществяване на сделките. Така и двамата имаха възможност да пътуват свободно и да общуват с различни хора. Те бързо научиха на кого могат да се доверяват и на кого не бива да вярват, кой е доволен от управлението на аирлианците и кой негодува срещу него. Мрежата от доверени лица, която си създаваха, бавно нарастваше.

Освен това Гуалкмай се сближи с ковачите и другите занаятчии и се зае с подобряване качеството на местните оръжия и ризници. Това бе отчайващо бавен процес, но и двамата се бяха примирили, че ги очаква продължителен период на подготовка, преди да преминат към конкретни действия.

Донхад знаеше, че е невъзможно да подкупят жрец или Водач. Хората, влизали в пряк допир с аирлианските стражи, бяха като програмирани машини — волята им бе прекършена и те следваха само въведените в тях заповеди. Бяха избили много такива на своята планета. Но освен тези доверени жреци властта на аирлианците се опираше и на мнозина, които служеха по други причини — вяра, пари, богатство. Това бяха по-маловажни свещенослужители, войници, работници, отговарящи за поддръжката на вътрешния град. Тъкмо сред тях Донхад се зае да търси подходящия човек. И след шест години успя да го открие.

Казваше се Джобб. Беше един от молителите, но с достатъчно дълъг стаж скоро да бъде приет за жрец и да бъде отведен в храма за среща със стража и да стане жрец. В началото всичко това го правеше неперспективен, тъй като скоро аирлианците щяха да му промият мозъка. Но Джобб имаше дъщеря, която обичаше не по-малко от аирлианските богове. Молителите не можеха да имат семейства, но от няколко години Джобб се бе свързал тайно с една жена, която обичаше. Съзнавайки какво е наказанието за прелюбодейство с молител жената бе избягала веднага след раждането, купувайки си място на един от корабите със стоки за черния пазар. Но Джобб бе задържал детето и бе наел детегледачка.

Но четири дни преди да бъде приет в редовете на висшите жреци дъщеря му се разболя. Той се опита да я вкара в двореца и да я настани в лазарета за свещенослужители, като я представи за дете на брат си. Но правилата си бяха правила и в лазарета отказаха да я приемат. Детето издъхна след три дни, в навечерието на ръкополагането на Джобб.

Всичко това Донхад узна от един търговец, който кръстосваше вътрешното море с рибарска ладия. Беше малко преди зазоряване и Донхад се намираше в една моряшка кръчма. Мъжът току-що се бе върнал от плаване до вътрешния остров, където бе разговарял с Джобб. Молителят го бе разпитвал отчаяно дали хората от външните острови не познават някои чудодейни билета, които да помогнат на дъщеря му.

Търговецът не бе успял да помогне на нещастника. Той разказа на Донхад, че детето издъхнало в ръцете му малко преди да отплува обратно.

Донхад реши, че моментът е подходящ. Двамата с Гуалкмай веднага тръгнаха към Атлантида. Същия следобед пристигнаха в града на вътрешния остров малко преди да започне церемонията. Огромно множество се бе струпало на централния площад зад градските стени. Омотани в прашни разръфани наметала, Донхад и Гуалкмай се притаиха в сянката на стената и впериха погледи към терасата, на която се бяха появили двама аирлианци, заобиколени от жреци.

В подножието на кулата вече се бяха изправили двайсетина молители с червени роби. Един от жреците започна да чете имената им и молителите пристъпваха прага на портата в подножието на кулата.

Когато произнесоха името на Джобб, не последва отговор. Това бе знакът, който Донхад чакаше. Двамата с партньора й се шмугнаха в една странична уличка и се отправиха към къщата, където според търговеца се бе настанил Джобб. Откриха го вътре, надвесен над изстиналото тяло на дъщеря си. Лицето му бе бледо, набраздено от сълзи.

— Нямаш много време — рече Донхад още щом прекрачи прага.

Джобб не отговори, дори не вдигна глава.

— Скоро ще дойдат за теб — продължи тя и се приближи към него.

Молителят реагира едва когато положи ръка на рамото му. Той вдигна глава и я погледна неразбиращо.

— Трябва да им кажеш, че детето наистина е на брат ти. И че си пропуснал церемонията, защото си бил дълбоко опечален от загубата. А после ще заявиш, че вече си готов да им служиш вярно.

Джобб се опита да заговори, но гласът му измени. Гуалкмай му тикна манерка с вода и Джобб отпи няколко глътки.

— Никога няма да им служа — бяха първите му думи. — Те отказаха да ми помогнат, когато най-много се нуждаех. Какви богове са тогава? Казват, че са пристигнали тук, за да ни помагат, но когато ги помолих…

Донхад погледна към Гуалкмай. Той кимна едва забележимо. Тя си пое дъх. Предстоеше й да излъже, но в името на по-висша идея.

— По-лошо е, отколкото го мислиш. Наистина ли смяташ, че е било съвпадение, дето дъщеря ти се разболя само четири дни преди да бъдеш ръкоположен?

— Какво искаш да кажеш? — попита Джобб.

— Аирлианските богове не се интересуват от хората. Освен когато могат да ги използват за целите си. Ти си прекарал много години в подготовка за тази служба. Но дъщеря ти можеше да бъде бреме за теб. Затова има закон, който не позволява на свещенослужителите да създават семейства. Те трябва да служат само на аирлианците.

Джобб не беше глупак — тъкмо по тази причина го бяха избрали за бъдещата му служба.

— Искаш да кажеш, че те са я убили?

— Не точно аирлианците, по-скоро жреците, които им служат. Убили са я два пъти — първо, като са я разболели, а после когато ти отказаха да я приемат на лечение.

Гуалкмай се наведе и подхвана безжизненото телце.

— Аз ще се погрижа за нея. Ще уредя погребението.

— Защо? — премигна Джобб.

— За да можеш да си отмъстиш — заяви Донхад. Тя се приближи към стената и свали червената роба от закачалката. — Когато дойдат, ще им кажеш това, което аз ти казах. Иначе ще те убият.

— Но… — Джобб не знаеше какво да отговори. — Отведат ли ме в двореца, ще ме изправят пред златната пирамида и тогава ще бъда техен.

Донхад бръкна в раницата си и извади сребърна верижка. Постави я на главата на Джобб и я скри в косата му.

— Това ще попречи на златната пирамида да ти бърника в мозъка.

— Откъде я взехте?

— От аирлианците — отвърна Донхад.

— Но как е възможно? Всичко в храма се охранява строго. Само жреците имат достъп.

— Скоро и ти ще имаш — добави тя.

— Кои сте вие? — повдигна очи Джобб.

— Хора като теб — отвърна Донхад. — Врагове на аирлианците. Ще ти помогна да отмъстиш за дъщеря си. Аз също изгубих детето си заради тях.

— Те не са богове, нали?

— Не са.

— Точно от това се боях. Още по време на обучението. По-лесно е да повярваш в обратното, но аз се съмнявах. Всички ние, молителите, се бояхме от жреците и Водачите. Кажеш ли нещо срещу тях, отиваш на кръста. Един от моите другари пострада жестоко.

— На първо време ще е най-добре да се преструваш на вярващ — увери го Донхад. — А за останалото ще се погрижим ние. Трябва ни помощта ти.

Джобб се изправи и взе робата. Загърна се в нея и нахлупи качулката. След това отиде при Гуалкмай и целуна челцето на издъхналата си дъщеря.

— Трябваше да я спасят — прошепна той. — Ще си платят за това.

Джобб се върна в къщата след три седмици. Носеше бяла роба със сребърни ресни — знак, че вече е жрец. На шията си имаше сребърен медальон с изображение на око в триъгълник — ключът за достъп в храма на двореца.

Донхад бе прекарала тези три седмици в тревожно очакване. Сребърната верижка бе устройство, открито от сънародниците й в кораба-майка — в една ниша близо до Главния страж. Според учените предназначението й бе да осигурява безпрепятствена работа на техниците, обслужващи стража, докато се намираха в телепатичното му поле. Досега обаче не бе изпробвано от човеци, та не знаеха дали ще успеят с плана, докато Джобб не се появи на вратата. Като предпазна мярка двамата с Гуалкмай се бяха разделили. Той бе взел и нейната Ка, в случай че нещата не тръгнат според плана.

Джобб затвори вратата зад себе си и се изправи срещу нея, скръстил ръце на гърдите си.

— Всичко е както ти каза. Аирлианците ни използват.

Тя въздъхна облекчено. Нито един Водач не би говорил така за аирлианците. Джобб вдигна ръце и свали сребърната верижка от косата си.

— Повече не ми е нужна. Само веднъж те изправят пред главния страж.

— Къде те назначиха? — попита Донхад и взе верижката.

— Ще работя в храма, ще приемам даровете на търговците.

— Срещаш ли се с аирлианците?

— Много рядко. Трябва да изминат много години, докато ми позволят да се приближавам до тях.

— Имаме време. Пак ще те потърся.

Изминаха трийсет години. Пътуване до Англия. Регенериране. Завръщане в Атлантида.

Дори да бе изненадан от младежкия им вид, когато един ден ги завари да го очакват в скромния му дом, Джобб не го показа с нищо. Времето не се бе смилило над него. Лицето му бе насечено от дълбоки бръчки. Косата му бе окапала. Тялото му се бе сгърчило от тежестта на годините. Аирлианците бяха изцедили жизнените му сокове и Донхад не се съмняваше, че замяната му вече се готви.

Стаичката, където бе живяла дъщеря му, бе същата. Застлано легло, голи стени. Само дрехите му се бяха променили. Сега носеше черна роба със сребърен колан и няколко червени ленти на десния ръкав, сочещи по-висок ранг.

— Виждам, че си се издигнал — отбеляза Донхад.

— Направих, каквото поръчахте — отвърна Джобб уморено.

— Разбрах, че си станал управител на един от храмовете — рече Донхад. — Това е много висок и отговорен пост. И ти осигурява широк достъп.

— Да… за един обикновен човек — кимна Джобб.

— Какво става с аирлианците? — попита Гуалкмай.

Джобб го погледна.

— Чували ли сте за черните цилиндри?

— Ваните, в които спят и се регенерират? — попита Гуалкмай. — Аирлианците ги използват…

— Не — прекъсна го Джобб. — Говоря за онези хибриди, които поставят в черните цилиндри. Знаете ли за какво ги използват?

— Хибриди ли? — повтори Донхад. Лицето й бе пребледняло.

— Получовеци-полуаирлианци — уточни Джобб. — В жилите им тече тяхната кръв. Но за това не знае нито един от жреците. А също и за жените, които отвеждат в подземията на храма, където живеят аирлианците. Нито една от тях не се е върнала досега.

— Аз зная — заяви неочаквано Донхад и Гуалкмай я погледна учудено.

— Там долу ги отглеждат — продължи Джобб. — Специално подготвени жреци. Човеци, но с отрязани езици. За да не могат да разказват какво са видели. — Той очевидно изпитваше неохота да продължи.

— Разкажи ни какво друго си научил — подкани го Донхад, по-скоро за да смени темата.

— Както ми казахте преди много години, те не са богове — заговори Джобб. — Те са демони. Съешават се с човешки жени, а потомството поставят в черните цилиндри. После, веднъж месечно, ги отварят и пият от кръвта на мелезите. За удоволствие. — Той се тупна по гърдите. — Жреците лъжат — така са били програмирани. Понякога съжалявам, че и мен не са ме програмирали. За да мога да отричам онова, на което съм бил свидетел. — Джобб се изсмя огорчено. — Дори аирлианците започват да си вярват на лъжите.

— Какво искаш да кажеш? — втренчи се в него Донхад.

— Те вярват, че са богове. И защо да не вярват? Повтарят го от толкова време. Кой би могъл да им се противопостави? Кой би могъл да отправи предизвикателство към властта им?

Настъпи тишина.

— Други богове — прошепна накрая Донхад и тялото й потрепери като от електрически ток.

— Какво? — извърна се към нея Гуалкмай.

— Други богове, ето кой — произнесе с нарастваща увереност Донхад.

— Какви други богове? — наведе се към нея Джобб.

— Тукашните аирлианци са част от по-голяма група — обясни Донхад. — Нещо като преден пост. И значи трябва да изпращат доклади, нали? — обърна се тя към Гуалкмай, който бе военният специалист.

Гуалкмай сви рамене.

— Логично. Това би било нормалната процедура за действие.

— Ами ако предният пост замлъкне? — попита Донхад.

— Изпращаш някого да провери какво става.

— А ние познаваме техните средства за комуникация — замислено поклати глава Донхад.

— Това е по-скоро по твоята част.

— Помниш ли, на идване засякохме предавател за излъчване към открития космос? Но само предавател — самите съобщения се изпращат оттук. От Главния страж. — Тя се обърна към Джобб, който напрегнато следеше разговора им. — Нали знаеш къде е червената пирамида — Главният страж?

Джобб кимна.

— Е, къде е?

— В храма — на най-свещеното място. Високо горе, в кулата.

— А мечът, който го контролира?

— Екскалибур? — попита Джобб.

— Така ли го наричате тук? Да, нека бъде Екскалибур.

— Пъхнат е в един кристален камък пред червената пирамида — отвърна Джобб.

— Колко са самоуверени! — промърмори Донхад. — Ще можеш ли да ни отведеш там?

— Кога искате да го направим? — отвърна с въпрос Джобб.

— Тази нощ.

Когато наближиха храма, Донхад подаде една сребърна верижка на Гуалкмай.

— Носи я за всеки случай — прошепна тя. Той я взе и я нагласи в косата си. Донхад извади още една и я постави на своята глава.

Бяха облечени с жълти наметала, каквито носеха пазачите на храма. Наметалата и фактът, че бяха придружени от един от върховните жреци, щяха да им осигурят достъп в храма, който бе охраняван от Водачи. Пък и защо не, след като жреците бяха извън всякакво подозрение — също както и Водачите.

Когато влязоха в храма, Донхад трябваше да признае, че е истински впечатлена. Този на тяхната планета бе разрушен още през първата година на Революцията, изравнен от множество атомни експлозии, които бяха предизвикали измирането на огромна част от населението на планетата. Взривът им бе дал начало на Революцията.

Донхад и Гуалкмай си даваха сметка, че този свят е още много далеч от възможността да се бори срещу аирлианците, и затова бяха решили да предприемат съвършено различен начин на действие. Тази нощ смятаха да поставят началото. Прекосиха храма и влязоха в кулата. Донхад знаеше, че аирлианците предпочитаха да живеят в подземия — дали защото расата им бе възникнала под земята, или заради по-голямата сигурност. Изглежда бяха напълно уверени във властта си, след като бяха оставили на жреците и Водачите да охраняват компютъра Главен страж.

Тримата се заизкачваха по спиралната платформа по вътрешната стена на кулата. Отне им един час да се изкачат догоре. Катеренето премина в мълчание и след като бяха пропуснати от часовоите в подножието, те не срещнаха никого повече. На няколко пъти Джобб използва медальона си, за да отваря преградилите пътя им плъзгащи се врати. Когато и последната стена се отмести, те се озоваха в конусообразно помещение, насред което върху черна платформа се издигаше триметровата пирамида. Повърхността й сияеше, сякаш излъчваше пулсираща енергия.

Гуалкмай протегна ръка и спря Донхад, която бе понечила да продължи напред. Той й показа отвора, който заобикаляше пирамидата — ако беше пропаднала в него, щеше да лети чак до дъното. Единственият достъп до пирамидата бе по тясно мостче, в средата на което бе поставен кристален блок, висок близо метър. В блока бе забоден меч, от който стърчеше само дръжката. От опита, натрупан на тяхната планета, двамата знаеха, че това устройство всъщност контролира работата на Главния страж. Донхад пристъпи напред и положи ръка върху дръжката на меча.

— Какво правиш? — извика приглушено Гуалкмай.

Донхад не отговори, втренчила поглед в сияещата повърхност на компютъра. Само вдигна ръка и провери дали сребърната верижка е още в косите й.

— Ако го изключиш, те веднага ще дойдат — предупреди я Гуалкмай. — Не можем да се борим срещу тях. Ще ни убият и пак ще го пуснат.

Донхад знаеше, че е прав. Но нямаше сили да вдигне ръка. Мечът беше ключ. Ключ за достъп към Главния страж, който бе сърцето на аирлианската мощ. Тя позволи на Гуалкмай да вдигне ръката й от дръжката.

— Не виждам ножницата — рече, докато се оглеждаше. — Стражът ще бъде изключен само ако мечът бъде прибран в ножницата.

Гуалкмай продължаваше да държи ръката й и да я наблюдава внимателно.

— Всичко е наред — увери го тя.

След това заобиколи кристала и се приближи към стража. Въздухът в непосредствена близост до пирамидата изглеждаше сгъстен и сякаш я притискаше и поглъщаше. Тя се пресегна към пулсиращата повърхност на пирамидата, въпреки че умът й крещеше да не го прави. Нямаше друг избор — тя бе единственият учен на тази планета и това бе нейна задача.

От повърхността на пирамидата се надигна златисто сияние, което обгърна тялото й. Донхад се изпъна и пред погледа й преминаха поредица от „видения“. Планети. Величествени космически сражения между кораба-майка и „хищни нокти“ на аирлианците и Бойни ядра на Гъмжилото. Имаше и други космически раси, някои от тях воюваха с аирлианците, други бяха техни търговски партньори. Неща, които не можеше да разбере за „милисекундите“, през които й ги показваха.

Въпреки сребърната верига трябваше да използва цялата сила на волята си, за да запази контрол върху инфовръзката. Беше изучавала информацията, извлечена от стража на нейната планета, но никога досега не бе влизала в директна връзка с аирлиански компютър. Имаше ясна представа как действа, но реалността се оказа далеч по-различна.

Все пак с подкрепата на Гуалкмай, който бе положил ръка на рамото й, тя успя да укроти бясно сменящите се видения. След това се съсредоточи върху връзките в компютъра. Намери канала към предавателната станция на Марс, която бяха засекли по време на полета към Земята. Състоеше се от огромна сателитна чиния със зелен кристал в центъра. Това бе предавателят.

Съобщенията се кодираха тук, на Земята, и после се предаваха на Марс, откъдето се ретранслираха към открития космос. Бяха съвсем идентични — всеки път. Кратък кодиран сигнал, потвърждение от конкретния преден пост. Никаква допълнителна информация. Отговорът също бе съвсем лаконичен. Донхад прегледа архивите. Съобщенията се повтаряха отново и отново. Никакви заповеди. Никакви новини. От самото начало на изграждането на предния пост.

Донхад обмисли наученото и стигна до един възможен извод. Аирлианците се бояха да не бъдат засечени съобщенията им. Ето защо поддържаха тази проста система за връзка. Донхад бе достатъчно наясно с техния компютър, за да въведе една малка програма, чиято цел бе да изпраща на същите интервали сигнал до Марс и да осигурява потвърждение, че този сигнал е бил препратен — а това всъщност вече нямаше да се случва.

После провери още нещо — колко време бе необходимо, за да достигне сигналът до аирлианския команден център, и колко — за да пропътува кораб разстоянието до Земята.

Накрая се запозна и с плановете за развитието на човешкото общество на тази планета. Бе изградена програма за размножаване на хората до населеност, която да удовлетвори нуждите на Империята. Онези, които живееха на известно разстояние от Атлантида, бяха оставени да се размножават на воля и дори да изграждат основите на съвсем примитивна цивилизация, колкото да поддържа увеличаващото се население.

В същото време обществото се изграждаше върху две устои — обща връзка и различия. Първото трябваше да стане с помощта на религията и богопреклонението, второто се базираше на национални и етнически различия.

За да осъществят първата цел, аирлианците смятаха да използват обещанието за безсмъртие. Истински обещания, постигнати с помощта на Граала. За втората просто бяха въвели някои повърхностни различия — в цвета на кожата, лицевите черти и други незначителни белези. Но и това бе достатъчно, за да бъде окуражена войната между различните човешки раси. На населението щеше да се позволява да се размножава до известна степен, след което растежът щеше да бъде преустановяван чрез епидемии и войни.

В този момент Предният пост се намираше на Първо ниво — хората все още бяха малко на брой и пръснати на огромно разстояние. Контролът върху населението на Атлантида се осъществяваше от аирлианския команден пост, но извън територията й пришълците избягваха всякаква по-сериозна намеса.

Очакваше се Второ ниво да бъде достигнато след неколкостотин години, и то само с одобрение от централата.

Когато приключи, Донхад срещна известни затруднения при прекъсването на контакта с Главния страж. В началото не можа да отдели длани от повърхността на пирамидата. Тя извърна глава и умолително погледна Гуалкмай. Едва с негова помощ тялото й се отдалечи от пирамидата.

— Приключи ли?

Донхад едва намери сили да кимне. Тримата побързаха да се отдалечат от Стража и заслизаха надолу по спираловидната стълба. Донхад очакваше всеки момент да чуе тревожния сигнал на алармата, но това не се случи. Излязоха от храма и се отправиха към къщичката на Джобб.

— Сега какво? — попита той, след като влязоха вътре.

— Сега ще чакаме — отвърна Донхад.

— Колко време?

Донхад и Гуалкмай размениха погледи. Те знаеха колко време им бе нужно, за да достигнат до тази планета на борда на кораба-майка. И двамата предполагаха, че ще изминат много-много години преди аирлианците да реагират на изгубения контакт със Земята. Във всички случаи повече, отколкото щеше да живее Джобб.

— Не зная — излъга Донхад.

— Връщате се там, откъдето дойдохте, нали?

— Да — кимна Донхад.

— Какво искате да направя?

— Да наблюдаваш. Да записваш всичко, което си научил. Ние ще се върнем някой ден.

Той ги изгледа един след друг.

— Няма да видя края на аирлианците, нали?

Донхад въздъхна.

— Боя се, че не. Ще отнеме много време.

— Но поне помогнах ли?

— Помощта ти е неоценима — увери го Гуалкмай.

— В такъв случай няма защо да живея. Убийте ме.

— Ние не постъпваме така — възрази Гуалкмай.

— Повече не мога да живея по този начин.

Той измъкна изпод робата си церемониалния кинжал и разпори лявата си ръка от лакътя до китката. След това прехвърли оръжието в ранената ръка и го заби в дясната. Донхад понечи да му се притече на помощ, но Гуалкмай я спря.

— Негово е правото да избира. — После я избута към вратата, а Джобб рухна на леглото, чиито завивки бързо подгизваха от кръв. Очите му се затвориха. — Има и по-страшни неща от смъртта.

5.

Миналото, 10 000 г.пр.Хр.

Тъмнина. Донхад се събуди в непрогледен мрак. Опита да повдигне дясната си ръка, но установи, че е завързана. Не без усилия освободи и двете си ръце. Огледа се и постепенно осъзна, че се намира в тясно затворено пространство.

Сърцето й блъскаше като лудо. Тя се изви настрани и докосна хладен метал. Премигна изплашено — дори не знаеше дали не е изгубила зрението си. Опита се да си припомни как е попаднала на това място, но мислите й бяха замъглени и объркани.

Къде беше Гуалкмай? Защо не бе до нея?

Опря длани в металния капак над главата си, но той дори не помръдна.

— Гуалкмай! — извика тя немощно.

Затвори очи и се помъчи да се съсредоточи. Къде беше? Какво бе станало?

Изведнъж сърцето й се сви. Финбар. Синът й.

Тя знаеше, че е мъртъв.

Но името му извика и други спомени от обърканото състояние, в което се намираше. Огромен космически кораб. Аирлиански кораб-майка. Нейната мисия. Нейната и на Гуалкмай. Земята. Атлантида. Жрецът Джобб.

Джобб, който се бе самоубил. И тя си спомни всичко.

Намираше се в аирлианския цилиндър на борда на „Финбар“. Току-що се бе събудила от хибернационен сън.

Не без усилия овладя дишането си. Гуалкмай беше наблизо — в съседния цилиндър. Сигурно и той скоро щеше да се събуди. Бяха нагласили контролните уреди за петстотин завъртания на планетата около слънцето. Малко преди момента, когато липсата на съобщения от Земята щеше да бъде засечена и аирлианците щяха да пратят кораб.

Най-сетне напипа копчето. Сърцето й бързо се успокои, когато похлупакът се повдигна. Нахлуването на светлината напълно я заслепи.

Остана неподвижна още няколко минути, за да се адаптира. След столетия непрогледен мрак очите й бяха изгубили способността си да различават светлината. Използва това време, за да свали масажиращите пластини от ръцете и краката си.

След това седна и внимателно отвори очи — за втори път. Заобикаляше я познатата каюта на „Финбар“. Вдясно бе цилиндърът на Гуалкмай. Похлупакът все още бе спуснат. Тя се усмихна. Гуалкмай винаги се събуждаше по-бавно от нея. Тя смъкна мускулните стимулатори от долната част на тялото си и се прехвърли през ръба на цилиндъра.

Беше студено. И влажно. Донхад потрепери и дръпна един халат, закачен над цилиндъра. Нахлузи и чифт кожени сандали. Доближи се до цилиндъра на Гуалкмай и в същия миг похлупакът се повдигна с тихо свистене. Гуалкмай седна и се огледа с объркано изражение. След това замижа и си разтърка очите. Тя се наведе и го целуна по устните.

— Страхотен начин за събуждане — кимна той.

Донхад му подаде дрехите и се зае да смъква мускулните стимулатори.

— Поне веднъж да се беше събудил преди мен — подметна тя.

— Няма да е зле — отвърна той, но някак неубедително.

— Какво ли е станало, докато сме спали?

— Надявам се да са напреднали поне малко в обработката на желязо. Мечът ми няма да издържи и един удар на аирлианско оръжие.

Всъщност и неговият меч бе аирлиански, но много стар, още от времето на Революцията.

По-практичната Донхад се зае да изключва цилиндрите и да прехвърля управлението им на компютъра. Зад черните цилиндри в прозрачната вана се поклащаха нови два почти израснали клонинги. Тя се загледа в продължение на няколко секунди — бе забелязала, че ръцете им са вплетени, а телата притиснати. Сцената й се стори интересна. Гуалкмай застана зад нея и я прегърна.

— Дори те знаят за нашата любов — прошепна й той. Устните му се спуснаха по шията й. — Ела. Планетата може да почака.

Навън валеше проливен дъжд, но това не беше необичайно. По-необичайно бе, че каменните блокове бяха заобиколени от гора от забити колове. На всеки от коловете стърчеше по един човешки череп, избелял от слънцето.

Донхад и Гуалкмай изчакаха неподвижно, докато се затвори вратата зад тях. След това пристъпиха и се огледаха внимателно, но наоколо нямаше жива душа.

— Може да са ги поставили много отдавна — рече Гуалкмай.

— Възможно е — съгласи се тя. И двамата знаеха, че отсечените каменни блокове ще привлекат вниманието на местните жители, но се надяваха да не бъдат забелязани от аирлианците. Изглежда някой бе решил, че мястото е по-подходящо за чудновати и страшни религиозни поклонения. Или може би бе заплаха към тях?

— Да вървим — рече Гуалкмай и й подаде ръка.

Донхад забеляза, че е извадил меча. Двамата прекосиха поляната и се отправиха на юг.

Обработката на желязо не беше напреднала значително за времето, което бяха прекарали в черните цилиндри. Гуалкмай не можа да открие по-добър от неговия меч. Всъщност нещата изглежда се бяха влошили. Всички, които познаваха, бяха измрели отдавна, но за щастие черният пазар още съществуваше и дори процъфтяваше. Човешката алчност не се бе променила за петстотин години.

Този път започнаха интеграцията си от периферията на човешкото общество и далеч по-внимателно. Научиха, че аирлианците рядко се показват извън двореца и че дори жреците и Водачите са се изолирали от простосмъртното население.

Историите за Граала и обещанията за вечен живот срещу покорност и сляпо подчинение се бяха превърнали в мит, сякаш аирлианците вече не се интересуваха в какво вярват хората. Донхад го прие като знак, че планът й е успял — изгубили връзка с командването, аирлианците изглежда нямаха представа кога трябва да преминат към следващия етап.

Надяваше се, че тази изолация ще ги кара да се чувстват потиснати и неуверени.

Но надеждите й се оправдаха само до известна степен. Всъщност аирлианците бяха доволни, че се намират встрани от изтощителната война с Гъмжилото и че са заобиколени от същества, които ги почитат като богове. Все още имаше доста голям брой жреци и Водачи, но задачата им бе по-скоро да слугуват на своите господари и да разпростират властта им над останалия свят.

Донхад бе доволна, че поне в известна степен е повлияла върху осъществяването на плана. Тя обаче не се съмняваше, че скоро Империята ще се поинтересува от съдбата на този малък далечен пост.

Сега двамата с Гуалкмай можеха да направят само едно — да чакат.

Стражът на Марс поддържаше контакт не само с Главния страж на Земята и с ретранслатора, но и с цяла мрежа от датчици върху повърхността на планетата. Не беше необходимо да са много усъвършенствани, за да засекат приближаващия се кораб още когато наближаваше външните предели на Слънчевата система, особено след като той не направи никакъв опит да се прикрие.

Това беше аирлиански кораб-майка, който летеше на субсветлинен вектор през Слънчевата система, насочен към Земята. Снижаваше скоростта си постепенно и щеше да изгуби за това цели десет години — но по-добре така, отколкото да бъде засечен от разузнавателни кораби на Гъмжилото. Върху носовата му част бяха прикачени девет по-малки кораба с формата на мечи лапи, известни като „хищните нокти“ — предназначени да защитават кораба-майка и да нанасят светкавични удари върху други космически съдове и планети. Те не можеха да летят със свръхсветлинна скорост и затова при дълги полети ги прикрепяха от външната страна на кораба-майка.

С приближаване до Марс от кораба-майка бе изпратен команден сигнал до марсианския страж — и бе осъществена постоянна връзка. Корабът-майка започна да тегли и анализира съхранената информация. Фалшивата предавателна програма, въведена от Донхад, скоро бе открита и неутрализирана.

Тъй като единственият упълномощен да въвежда програми в Главния страж бе аирлианският Върховен комисар на Земята, взе се решение, че това е негово дело. Имаше само една причина да бъде използвана подобна програма — да бъдат измамени аирлианците на планетата, че се поддържа постоянна връзка с Империята, докато на практика решенията вземаше само комисарят.

Действие, което се равняваше на предателство. Друго обяснение не съществуваше.

Артад, командирът на кораба-майка, стигна до този извод само няколко минути след като се запозна с информацията и веднага издаде няколко заповеди.

Малко след като подминаха орбитата на Плутон „хищните нокти“ се отделиха от кораба-майка и заеха отбранителна позиция.

На Земята първият тревожен сигнал бе получен от Главния страж. Двамата аирлианци, които бяха на смяна, побързаха да събудят Върховния комисар Аспасия от поредния му хибернационен сън. Той незабавно се разпореди да му донесат Екскалибур, който охраняваше Главния страж.

С меч в ръка Аспасия нахълта в контролната зала, разположена под най-високата кула, която имаше формата на сфера. Веднага щом влезе вратата зад него се затвори херметично. Той се приближи към кристала в центъра на помещението и постави меча в него. Стените на сферата оживяха и върху тях се появи картина, предавана от върха на най-високата кула.

Аспасия положи ръце върху дръжката на меча и натисна. Заредиха се нови картини, този път предавани от разположени на различни места датчици. Първото, което видя, бе приближаващият се кораб-майка и заелите бойна формация „хищни нокти“. Той знаеше какво означава това разположение на корабите — нямаше да има преговори. Който и да командваше кораба-майка, щеше първо да стреля, а сетне да обсъжда.

Но какво да обсъжда?

Аспасия поиска пряка връзка с Главния страж. Той откри запитванията от приближаващия се кораб и ответната информация. За миг беше като парализиран. Кой си бе позволил да въвежда програми в Стража? Едва сега той осъзна, че неговият пост не е осъществявал контакт с Империята в продължение на цели петстотин години.

Нищо чудно, че там горе летяха „хищни нокти“. Беше прекарал 99 процента от тези последни петстотин години в хибернационен сън и му се струваше, че са минали като миг.

На стената пред него замига червена точка, която се разтегли в линия и накрая прерасна в изображението на аирлианец. Още щом позна образа, Аспасия си даде сметка, че има и други причини за толкова бързото разполагане на бойните кораби.

— Артад! — произнесе тихо.

— Измина много време, Върховни комисарю Аспасия — отвърна Артад. — Освен това бъди така добър да се обръщаш към мен с настоящата ми титла: адмирал Артад.

— Липсата на връзка не беше по моя… — поде Аспасия, но бе прекъснат.

— Ти си Върховен комисар. Имаш само едно задължение и то е да подготвиш „разсада“ на тази планета за бойни действия срещу врага. Но според сведенията от моите скенери все още ги държиш на Първо ниво, въпреки че от Империята са ти пратили заповед да преминеш към следващата фаза.

— Не съм получавал… — заговори Аспасия, но за втори път бе прекъснат.

— Ти си Върховен комисар. Ти носиш отговорност за всичко. Не си осъществявал връзка по-дълго време, отколкото ти е позволено. Смятахме, че причината за това е нападение на Гъмжилото. Моят кораб бе отклонен от изключително важна мисия, за да провери дали Древният враг не е осуетил опитите ни за заселване на тази планета. А с пристигането се натъквам на измама и провал.

Аспасия мълчеше. Двамата с Артад бяха служили заедно преди много време, когато Артад все още бе само младши командир. Още от самото начало изпитваха взаимна ненавист. А после се намеси Харах. Беше годеница на Артад, но двамата така и не свързаха живота си. По-късно я пратиха на този далечен пост. И тя избра Аспасия.

— Харах спи — рече накрая Аспасия. — Адмирале… — добави той.

— Не ме интересува — отвърна Артад, но Аспасия долови неискреност в гласа му и едва сдържа смеха си.

— Няма да посмееш да използваш оръжията на кораба, адмирале. Инак ще доведеш Гъмжилото тук.

— Ще правя каквото си искам.

— Така да бъде.

Аспасия прекъсна връзката. Изображението на Артад се стопи и върху стената на сферата отново се появиха приближаващите се кораби. Аспасия продължаваше да се чуди що за странна игра е започнала. Въпреки че бяха изминали хиляди години от последната им среща с Артад, той знаеше, че почти нищо в отношенията им не се е променило. Аспасия открай време бе противник на плана за заселване на планети. Аирлианските учени смятаха, че Гъмжилото всъщност е форма на оръжие, създадено от друга раса. Оръжие, което изглежда в края на краищата се бе обърнало срещу създателите си. Някои учени предполагаха, че с разселването на планетите и отглеждането на хора може да се постигне същият неочакван и нежелан ефект. Тъкмо поради тази причина бе въведено ограничение за населението, което можеше да бъде премахнато само с употребата на Граала.

Артад бе сред поддръжниците на тази програма, а Аспасия — сред опозиционерите. И когато във висшите кръгове на властта бе взето решение програмата да се развива с пълна сила, звездата на Артад изгря. А Аспасия бе пратен на този далечен пост. Той не се съмняваше, че зад назначението му стои самият Артад, който обаче едва ли бе очаквал, че Харах ще тръгне с Аспасия.

Игра, интриги и сфери на влияние, мислеше си Аспасия, докато корабът на Артад се приближаваше. Неговият кораб-майка бе скрит дълбоко в недрата на острова, а „хищните нокти“ бяха разположени на Марс. Аспасия завъртя дръжката на меча, свърза се с Главния страж и издаде поредица от заповеди.

Донхад се събуди от нежно побутване. Гуалкмай я дърпаше заръката.

— Започва се.

Тя се надигна и последните остатъци на сънливост я напуснаха мигновено.

— Какво се започва?

— Централният остров е скрит от защитна стена — обясни Гуалкмай. — Никой не може да влиза, нито да излиза.

— Едва ли са го направили, за да се защитават от хората. При това ниво на развитие няма с какво да ги заплашат. — Донхад знаеше, че Гуалкмай вече се е досетил за това. — Въпросът е — други аирлианци или Гъмжилото?

— Трудно е да се определи кое е по-лошото — промърмори Гуалкмай.

— Ако е Древният враг, можем да смятаме всичко за изгубено.

— Тогава дано да са аирлианците — обяви Гуалкмай с несекващ оптимизъм. — Но който и да е, не идва с мир, щом вдигат щита.

Донхад се загърна в наметалото и нагласи затъкнатите в колана кинжали.

— Да вървим.

Навън всичко бе обгърнато в утринна мъгла. Улиците бяха изпълнени с развълнувани хора, които възбудено обсъждаха промяната. Никой не бе виждал досега защитната стена на аирлианците. Донхад бе видяла хиляди да измират при опит да преодолеят такава стена. Тя не пропускаше през себе си нито едно тяло, заредено с енергия — било то органично, или механично. На родния й свят се наложи да прокопаят тунел, за да се доберат до аирлианската база — с цената на много жертви и дълги години. В края на краищата успяха да пренесат под земята атомни оръжия и да ги взривят. От този момент нататък щитът бе заработил срещу аирлианците, задържайки взривната вълна и последващите поражения вътре, докато всичко живо бъде унищожено.

В опит да съберат повече информация Донхад и Гуалкмай решиха да се приближат максимално до преградата. Когато стигнаха най-вътрешния пръстен, те за първи път видяха щита. Той блещукаше под лъчите на изгряващото слънце, идеална полусфера, покриваща като огромен прозрачен похлупак големия остров. Краищата й опираха във водата и вероятно изчезваха под нея. Беше прозрачен, но нямаше никакво съмнение в зловещата му сила.

Малко след това ято чайки се приближиха слепешката към щита, удариха се в него и изпопадаха мъртви в океана. По-късно няколко лодки направиха опит да пресекат преградата, но резултатът бе същият. Високо над щита и кулата се рееше златиста чиния, от която се подаваше златна топка — оръжието на аирлианците за близък бой. По стените и вратите на града бяха застанали на пост Водачи.

— Заели са отбранителна позиция — отбеляза Гуалкмай.

Върху марсианската повърхност, в региона, който по-късно щеше да стане известен като Сидония, имаше три обекта, които не бяха от естествен произход. Първият беше аирлианският предавател — огромна чиния с диаметър три километра, вкопана в склон на планината на дълбочина над километър. Точно в центъра блестеше зелен кристал, който насочваше предаваните, а чинията прихващаше приеманите съобщения.

Недалеч от същата тази планина бяха разположени другите два обекта. Единият беше гигантска пирамида, която се издигаше на сто и петдесет метра над повърхността, а близо до нея правоъгълна шахта се врязваше в терена.

Върхът на пирамидата започна да се разтваря и четирите й страни бавно се отместиха назад. Те достигнаха вертикално положение и продължиха да се разтварят, движени от масивни, хидравлични рамене. Вътрешността на всяка от тези триъгълни страни улавяше лъчите на слънцето и поглъщаше енергията в тях.

Левият край на шахтата започна да изменя цвета си, докато огромният капак, който я покриваше, се плъзгаше встрани. Отдолу се показаха зловещи и страховити очертания — „хищните нокти“ на Аспасия.

Слънчевите колектори започнаха да подават енергия към цялата установка. Дълбоко под земята блеснаха светлини, озаряващи редици от хибернационни и регенеративни цилиндри — общо дванайсет на брой. Черните им похлупаци се повдигнаха и отдолу се показаха лежащите вътре същества. Те се пробуждаха от дългото състояние на стаза, в което бяха поддържани, а през това време Марсианският страж вече подготвяше корабите за действие. Един златист лъч обхождаше корпусите им и активираше всички вътрешни системи.

Отбранителните мерки не останаха скрити от Артад.

За негово нещастие обаче — въпреки внимателното и продължително навлизане в Слънчевата система — движението му също не бе останало незабелязано. В сканиращата сянка зад кърмата на кораба тайно и незабележимо се носеше един съгледвачески кораб на Гъмжилото с форма на паяк — овално тяло и осем стърчащи издатъка. Разузнавачът следваше кораба-майка вече десет години, изчаквайки търпеливо да узнае крайната цел на пътуването. Сензорите му улавяха същите сигнали, които засичаше корабът-майка — от бойните кораби и предавателя на повърхността на четвъртата планета и от аирлианската база, разположена на третата.

От разузнавателния кораб се изискваше да изпраща максимално подробен доклад за всички признаци на разумен живот. Но този път ставаше нещо странно. Гъмжилото познаваше добре своя стар противник, аирлианците, но сега те изглежда се готвеха за бой помежду си. Дали пък причината не бе някой друг, незабележим и за двете страни противник?

Разузнавателният кораб отдели няколко микросекунди в разсъждения над този въпрос, след това реши да следва досегашния курс и да събере още информация, преди да прати доклада на Бойното ядро. Това беше нещо ново, а новото и непознатото винаги безпокояха Гъмжилото.

Артад реши да раздели своя флот. Корабът-майка и четири от „ноктите“ се отправиха към Земята. Други пет „хищни нокти“ се насочиха към Марс. Всички бяха със задействани щитове и готови за стрелба оръдия. Екипажите им бяха заели стрелковите постове.

Първите изстрели между „Ноктите“ бяха разменени на триста хиляди километра от Марс. Както предполагаха и двете страни, резултатът бе натоварени щитове и никакви поражения. Бойните кораби на Артад не забавиха ход, за да продължат сражението, а ускориха своя полет към Червената планета.

Пирамидата, хангарът и енергостанцията бяха защитени и Аспасия не се безпокоеше особено за тях. Той обаче бе отсъствал твърде дълго време — период през който Гъмжилото се бе научило да прониква през защитните прегради на аирлианците. И ето че сега Артад можеше да се възползва от това предимство, до което неговите сънародници се бяха добрали с цената на огромни жертви.

Два от четирите „хищни нокти“ уловиха малък астероид дълъг не повече от триста метра и широк сто — и го задържаха между тях с прехващащи лъчи. Другите два отбиваха атаките на корабите на Аспасия. Аирлианците на Марс, все още малко замаяни от внезапното пробуждане, гледаха с почуда тази битка в космоса между кораби от техния флот.

На около петдесет хиляди километра двата кораба изключиха прехващащите лъчи и астероидът продължи да се носи под въздействието на марсианската гравитация право срещу предавателя. Аирлианците от марсианската база разбраха това, но не изпитаха кой знае какво безпокойство, тъй като смятаха, че са в безопасност зад отбранителния щит.

Но когато астероидът премина безпрепятствено през първия щит, объркването им се смени с ужас. Разполагаха само с няколко секунди, преди астероидът да удари предавателя. Силата е равна на скоростта по масата. Това е физичен закон. Астероидът бе достигнал шеметна скорост, а масата му бе огромна. Всичко това се равняваше на стотици мегатони енергия.

Предавателят изчезна сред ослепителен взрив.

Аспасия не сваляше поглед от сфероидната стена и изображението, изпращано от марсианския страж. Не можеше да повярва, че предавателят е унищожен — щитът беше непроницаем за всякакви форми на живот и силови оръжия. Как би могъл един най-обикновен астероид… Отговорът дойде още в същия миг: астероидът не разполагаше с друга активна сила, освен своята инерция и на повърхността му нямаше живот. Просто и примитивно оръжие, като камъните, с които се замеряха хората. Но ето че бе свършило работа.

Не се съмняваше, че Артад може да направи същото и с Атлантида. И действително, когато погледна отново към екрана, той забеляза, че другите два „нокътя“ са уловили друг, по-голям астероид и се носят право към Земята.

Аспасия побърза да издаде нови заповеди.

Артад виждаше съвсем ясно третата планета върху извития екран в командния пункт на кораба-майка. Синя планета, идеална за живот — поне що се отнася до съществата, създадени от аирлианците.

Тревожен сигнал възвести приближаването на два от „хищните нокти“ на Аспасия. Те размениха златисти лъчеви откоси с „ноктите“ на Артад, без никакви сериозни последствия, но целта им не бяха нито противниковите бойни кораби, нито корабът-майка, а астероидът. Лишен от собствена защита, той избухна и се превърна в облак от ситни камъни.

Артад кимна. Аспасия не беше глупак. Артад нареди на неговия флот да забави ход на сто хиляди километра от планетата. „Ноктите“ на Аспасия се отдръпнаха на двайсет хиляди километра, в зоната между Артад и Земята.

Останките от астероида продължиха да се носят към Земята.

Разузнавателният кораб на Гъмжилото се притаи в сянката на Луната и зачака, наблюдавайки внимателно.

На Атлантида почти целият ден премина без някакво раздвижване в двореца. Щитът продължаваше да си е на мястото, а златистата летяща чиния — да кръжи отгоре. Донхад и Гуалкмай се смесиха с тълпата от няколко хиляди души на брега. Взе да се смрачава, а нищо не се случваше.

Едва малко преди полунощ те забелязаха първите ярки проблясвания в небето. Скоро станаха стотина.

— Какво е това? — обърна се Гуалкмай към жена си.

В началото Донхад помисли, че наблюдават стрелба с аирлиански оръжия, но когато светещите линии се издължиха, тя стигна до друга идея.

— Метеори. Навлизат в атмосферата.

— Съвпадение?

— Едва ли. Нещо става в космоса.

Повечето от астероидните отломки, отклонени от първоначалния си курс след взрива, се сблъскаха с горните слоеве на атмосферата и отскочиха назад в космоса. Повечето, но не всички.

Някои от тях се понесоха право към повърхността. Едно от тях скоро се превърна в гигантско, огнено кълбо. То прелетя високо над Атлантида и се насочи към Северна Америка, където предизвика ужас у жителите. Накрая падна в един район, който след десетина хиляди години щеше да се нарича Аризона — хълмиста и гориста земя. След сблъсъка последва страховит взрив, който покоси горите на стотици километри наоколо и остави гигантски димящ кратер. Други парчета от астероида попаднаха на различни места върху повърхността на планетата. Тези, които се удряха в океана, вдигнаха цунами, които заливаха ниските брегове. Загинаха стотици хиляди души. Бяха опустошени милиони квадратни километри земя. Но Аспасия нехаеше за това. Корабите на двете страни бяха заели позиции, изчаквайки нови разпореждания. Артад бе на мостика на кораба-майка, докато Аспасия не напускаше подземията на Атлантида. На Марс оцелелите търсеха път към повърхността изпод останките на разрушената станция.

А разузнавателният кораб на Гъмжилото продължаваше да се спотайва в сянката на Луната.

Артад осъзна, че е допуснал грешка. Избиването на толкова много хора, необходими за по-нататъшното изпълнение на програмата, щеше да я върне с много години назад. Империята нямаше да остане доволна от постъпката му. Той вдигна глава, когато на контролното табло замига червен сигнал — съобщение от Аспасия. Червеният сигнал се превърна в изображение на неговия враг.

— Не можеш да разрушиш моя щаб, без да нанесеш сериозни щети на планетата — предупреди го Аспасия. — Адмирале… — добави той с тон, който показваше, че не храни уважение към по-старшия по ранг.

Артад не отговори. Повече го интересуваше онзи, който стоеше от дясната страна на Аспасия. Беше жена — висока и стройна, с червеникава коса и издължени очи. Харах.

— Защо я забъркваш в това? — попита той.

— Защото и тя е част от нашата вражда. Унищожиш ли ме, ще унищожиш и нея.

— Такъв ли е твоят избор? — обърна се Артад към жената.

Харах кимна.

— Направих го много отдавна.

— Така да бъде. Но искам да знам защо се обръщаш срещу Империята?

— Опитах се да ти кажа — отвърна Аспасия. — Не по-малко от теб бях изненадан, че моят пост е бил откъснат от останалия свят в продължение на петстотин години.

— Не ме лъжи! — предупреди Артад.

— Той не лъже — намеси се Харах. — Проверих в паметта на Главния страж. Някой е проникнал там преди петстотин години и е въвел програма за фалшифициране на сигнала.

— Кой би могъл да препрограмира Главния страж? — попита Артад.

Аспасия завъртя глава.

— Единственото, което ми идва наум, е тайна операция на Гъмжилото. Ако по някакъв начин са успели да поставят под контрол някого от моите Водачи… чрез техните пипала.

Артад се извърна към своите офицери.

— Всички бойни кораби да сканират системата за кораб на Гъмжилото!

Аспасия издаде заповед до своите хора да търсят вътрешния враг.

Донхад и Гуалкмай приближаваха с малко кану мястото, където щитът опираше във водите на океана. Бяха решили да вземат инициативата в свои ръце — или поне да разберат какво става. Енергийното поле на щита се усещаше от десетина метра — кожата им бе настръхнала. И двамата бяха затъкнали в поясите си черни кинжали.

— Е, ще рискуваме ли? — попита Гуалкмай.

Донхад държеше с две ръце голям камък. Беше се съблякла само по риза и панталони. Два черни кинжала стърчаха от пояса й.

— Друг път няма — отвърна тя.

— Ще те чакам тук — обеща Гуалкмай.

— Зная.

Тя седна на борда на кануто с лице към щита, погледна през рамо, усмихна се за миг на Гуалкмай, пое си дъх и се прехвърли във водата.

Камъкът я повлече надолу и тя почувства нарастващото напрежение в ушите си. Броеше бавно наум и от време на време изпускаше по малко въздух. Когато стигна до петнадесет, пусна камъка и изрита силно с крака, изпускайки останалата част от въздуха. Плуваше право към Атлантида и се надяваше да излезе на повърхността от другата страна на щита. Знаеше, че той се простира едва на двайсет метра под водата и е напълно възможно да бъде преодолян.

Около нея цареше непрогледен мрак. Тялото й скоро започна да отслабва, изпитвайки крещяща нужда от кислород. Тя плуваше с всички сили. След около двайсетина секунди осъзна, че не може да продължава повече и изплува отгоре.

Седнал в кануто, Гуалкмай изпита огромно облекчение, когато я видя да се показва на повърхността на около трийсетина метра от него и от другата страна на щита. Тя си пое дъх и му помаха с ръка. Остана още малко на място да се съвземе, сетне заплува към брега.

Донхад излезе на сушата на стотина метра от церемониалния пристан на жреците. Познаваше добре района и както предполагаше, почти нищо не се бе променило за изминалите неколкостотин години. От мястото, където се намираше, виждаше няколко Водачи, които стояха на пост на кея. Запълзя в обратна посока и се скри в един отточен канал.

Когато наближи стената, видя, че каналът е преграден с метална решетка. Донхад пъхна острието на единия кинжал в долния край на решетката и дръпна нагоре. С Гуалкмай бяха идвали тук и бяха отворили решетката по същия начин. Както очакваше, тя се повдигна без особено усилие.

Следвайки каналните води, Донхад се озова в града.

6.

Миналото, 10 000 г.пр.Хр.

Разузнавателният кораб на Гъмжилото предприе отчаяна маневра, насочвайки се към звездата на системата. Смяташе да използва гравитационното ускорение като „прашка“, която да го завърти и да го запокити далеч извън пределите на слънчевата система и извън обсега на трите „хищни нокътя“, които го преследваха. До орбитата на Венера все още разполагаше с известна преднина.

Насекомите вътре в кораба познаваха добре възможностите на „хищните нокти“ и си даваха сметка, че шансовете не са на тяхна страна. Ето защо бяха решили да предприемат тази драстична мярка. Освен това осъзнаваха, че тяхното собствено оцеляване е без значение — най-важното бе да бъде изпратен докладът до най-близкото Бойно ядро, а това изискваше известно разстояние от преследващите кораби, както и от смущаващото въздействие на слънцето.

Артад наблюдаваше преследването от борда на кораба-майка. Не се поколеба нито за миг, когато нареди на един от „ноктите“ да продължи гонитбата, а другите два да се доближат на минималната безопасна дистанция до слънцето.

Тъкмо когато разузнавателният кораб навлезе в гравитационното поле на слънцето, „нокътят“ откри огън. Златисти потоци от енергия бликнаха от носа му и последваха разузнавателния кораб, застигнаха го, завъртяха го и го отклониха от курса. Изминаха няколко секунди преди насекомите да овладеят повредения кораб. Последваха още няколко изстрела, но енергията им бе погълната от Слънцето. Със своята сила енергийният лъч предизвика слънчево изригване, което обгърна и двата кораба и ги превърна в ярка експлозия от светлина. Когато блясъкът угасна, от корабите нямаше и следа.

Артад нареди на двата оцелели „нокътя“ да се приберат на кораба-майка и насочи вниманието си към изображението от екрана.

— Видя ли? — обърна се той към Аспасия.

— Да.

— Засега нямаме данни дали разузнавателният кораб на Гъмжилото е успял да прати доклад, преди да бъде унищожен. Може да го е направил преди да го открием. Ако препрограмирането на Главния страж и внедряването на агенти сред хората ти е тяхна работа, значи са тук от много време.

Аспасия вдигна шестопръстата си ръка.

— Предлагам да сключим мир, докато изясним въпроса.

— Предлагаш, значи? — погледна го намръщено Артад. — А кой е виновен за създалото се положение?

— Да приемем положението такова, каквото е — намеси се Харах. — Артад, винаги си позволявал на чувствата си да те управляват и това е най-големият ти недостатък.

Артад удари с юмрук по облегалката на креслото.

— Как смееш да…

— Ако Гъмжилото дойде — прекъсна го Аспасия, — какво значение ще има кой е допуснал грешката? Всички ще загинем.

— Добре, какво предлагаш?

Донхад притисна острието на черния кинжал в шията на Водача, после отстъпи назад, за да избегне внезапно бликналата от прерязаните съдове кръв. Когато тялото се свлече, тя се надвеси над него и свали медальона от окървавената шия. Смъкна и пръстена от ръката на Водача и го добави към онези, които бе взела от другите избити.

Пътят й през двореца беше белязан с кръв. Веднага щом напусна канала тя се озова сред невероятна суматоха. Тичащи във всички посоки ужасени хора, някои носеха вещите си, други бяха с деца на ръце. Едни бягаха към двореца, други — от него. От високоговорителите ехтяха имената на онези, които трябваше да се явят в двореца, или разпореждания към останалите. Причината за целият този хаос бе гигантският кораб-майка, увиснал над кулата на храма. Сянката му покриваше целия град. Нещо безпрецедентно се бе случило за хората, които обитаваха града на аирлианците, и неизвестността ги ужасяваше.

Донхад се възползва от бъркотията, прекоси няколко улици и излезе на градския площад. Тук тълпата отправяше многогласни молитви, миришеше на свещи, пред Водачите имаше купчини от дарове за омилостивяване на боговете. Донхад веднага забеляза, че в двореца не допускаха никого, освен онези, чиито имена един жрец извикваше от списък. Отчаян човечец направи безумен опит да си пробие път през Водачите и веднага бе насечен на парченца. Завладени от паника, хората зад него се помъчиха да отстъпят, но тълпата ги притискаше към двореца.

Когато отново вдигна глава, Донхад забеляза, че между върха на кулата и долната част на кораба-майка се простира метална стълба. Тя се шмугна в една от сградите на площада и се изкатери на покрива, за да види какво става на стълбата. Но беше твърде ниско. Върна се обратно, огледа се и се изкатери на градската стена. Тук имаше малко по-добра възможност да наблюдава. В началото металната стълба бе пуста, ако се изключеха двамата Водачи, които стояха на пост. Скоро обаче те се отместиха и сториха път на неколцина жреци, които изтичаха нагоре и влязоха през отвора в товарния хангар. Дъхът й обаче секна, когато на върха на кулата се появиха четирима жреци, които носеха по двойки и с помощта на дълги пръти нещо, скрито под бяло покривало. Зад тях крачеше пети жрец, облечен в бяла ленена роба, а върху нея елек, обшит със златни ширити. Отгоре бе загърнат в многоцветна дреха, скачена на раменете със скъпоценни камъни. На гърдите си жрецът имаше два джоба и за миг Донхад зърна зеления блясък на онова, което се спотайваше в тях. Този жрец имаше корона от три метални обръча и устата му се движеше, сякаш непрестанно шепнеше молитви или заклинания. Това със сигурност беше самият Върховен жрец.

Донхад знаеше, че присъства на изнасянето на кивота и Граала от храма. И други го бяха видели, защото откъм тълпата долетяха изплашени викове. Всички знаеха какво проповядват жреците — ако кивотът с Граала бъде отнесен, градът е обречен. Новината бързо се разпространяваше из тълпата.

Веднага щом кивотът бе внесен в кораба, на кулата се появиха още жреци и се затичаха нагоре по стълбата. Избраните, на които е позволено да се спасят, помисли си Донхад. Значеше ли това, че ще изоставят храма? Но защо?

На площада настъпи суматоха. Започна бой кой да се добере до кораба. Внезапно отнякъде се появи златиста сфера и Донхад разбра какво ще последва. Сферата увисна над площада от предния й край бликна яркозластист лъч. Площадът бързо се изпразни.

Можеше да има само една причина за всичко това. Аирлианците не смятаха да изоставят базата на произвола на съдбата. Те щяха да я унищожат — също както постъпваха със своите обречени постове на нейната планета.

Донхад се огледа. Едва сега забеляза, че щитът е изключен. Тя побърза към покрайнините на града, докато обмисляше това, на което бе станала свидетел. Щом щитът е изключен, значи заплахата, която доскоро е съществувала, вече е премахната. Дали аирлианците са унищожили онзи, който се е появил? Тя знаеше къде ще намери Гуалкмай сега, след като щитът бе изключен. Трябваше да я чака с кануто при мястото, където канавката се изливаше в морето.

— Погледни — посочи му тя нагоре, когато скочи в лодката.

Стълбата бе прибрана и вратата затворена. Корабът-майка се премести безшумно на нова позиция, на около километър и половина над двореца. Огромните хангарни врати в предния му край се отвориха. Изведнъж през разтворената порта на двореца излетяха два златисти диска. Под тях, задържан с помощта на прехващащ лъч, бе увиснал един предмет, за който Донхад само бе чувала, но никога не го бе виждала — защото на нейната планета този предмет бе унищожен при една от ядрените експлозии, сринали двореца. Това бе масивният Черен сфинкс, чиято дължина от носа до опашката надхвърляше сто метра. Архиварната. Само в нея Граалът и кивотът бяха на сигурно място.

Двете летящи чинии завлякоха Сфинкса право през разтворената врата на хангара и го положиха вътре. Веднага след това се върнаха отново в двореца и изнесоха шестметрова златна пирамида, а сетне още няколко.

— Изкарват и стражите — промърмори Гуалкмай.

— Започват Втори етап — кимна Донхад. — Преселение. — Тя замръзна, когато една от летящите чинии се появи над двореца, теглеща червена пирамида. — Главният страж!

— Значи наистина изоставят това място.

— Най-добре да се махаме оттук — рече Донхад, взе едно от греблата и започна да гребе.

Когато наближиха първия остров от вътрешния пръстен, хангарните врати на кораба-майка се затвориха и той бавно потегли на югоизток. Двамата скочиха на брега и се затичаха към външния пръстен. Някъде по това време корабът-майка се изгуби от погледите им.

Аспасия седеше в командното кресло на своя кораб-майка. Артад бе останал на околоземна орбита, но следеше зорко маневрите му, за да се увери, че всичко протича според уговорката. И двамата знаеха, че ако разузнавателният кораб е успял да прати доклад до Бойното ядро, дните им тук са преброени и шансовете им да оцелеят са минимални. Единственото спасение бе да направят всичко да изглежда така, сякаш аирлианците са изоставили тази слънчева система. За това щяха да помогнат и руините от разрушения предавател на Марс. Може би тогава Ядрото щеше да се задоволи само с хората. От друга страна, с небрежността си Аспасия бе изложил целия план по заселването на тази планета на провал и сега не им оставаше нищо друго, освен да задействат следващата фаза. Щяха да са им нужни поне десет хиляди години, докато достигнат до Четвърти етап, при който можеха да се възползват от плодовете на „засятото“. Огромен период за хората, но не чак толкова за аирлианците, особено при наличието на хибернационните цилиндри.

Корабът на Аспасия тъкмо прелиташе над един пролив, който в по-късни времена щеше да свързва Атлантическия океан със Средиземно море и да носи гръмкото название „Херкулесови колони“. Летяха право към северния бряг на Африка, към едно място, където пълноводна река се вливаше в морето чрез широка делта. Според аирлианските учени това бе едно от най-удобните места за развитието на човешката цивилизация и Аспасия бе пратил своя главен инженер Росту да подготви района много години преди стартирането на Трети етап. Ситуацията сега бе различна, но подготовката щеше да им бъде от полза.

Отправиха се срещу течението на реката, докато стигнаха едно каменно плато, което бе надвиснало над западния бряг. Тук Аспасия нареди да спрат полета. Един изстрел от носовите оръдия на кораба бе достатъчен в скалата да бъде пробит широк тунел. Двата златисти диска излетяха от хангара, понесли отново Черния сфинкс. Те внимателно го спуснаха в още димящата дупка на достатъчна дълбочина горната част на главата да се окаже под земната повърхност. След това се върнаха и пренесоха червената пирамида.

Докато Аспасия наблюдаваше всичко това, в командната зала влязоха шестима негови подчинени и сведоха почтително глави в очакване да получат нареждания. Изида. Озирис. Хор. Амон. Хонс. Себ. Три жени и трима мъже. Всичките млади, в разцвета на силите си.

— Почти се стъмни — заговори Аспасия на езика на аирлианците и посочи с пръст нагоре. — Артад е над нас и следи дали ще изпълним условията на примирието. Не се съмнявам, че ще го наруши, той винаги го прави. Защото ме ненавижда. Ще се опита да ме унищожи, докато спя. От вас се иска да следите за всякаква възможна атака. Бъдете внимателни, защото ще дойде от посока, която не очаквате.

— Ами ако Гъмжилото… — поде Изида.

— Ако Гъмжилото дойде, всички сме обречени. Но появи ли се друг разузнавателен кораб, ще го унищожите. Ясно ли е?

Корабът-майка се снижи почти до каменното плато. От долния му край се протегна една метална стълбичка. На екрана се виждаше как четирима жреци разтоварват кивота.

— Оставям ви най-ценното нещо, което имаме — Граала. Затворете го в Архиварната. Пазете го като зениците на очите си.

— А ключът от Архиварната? — попита Озирис.

Аспасия вдигна един златен скиптър, дълъг трийсет сантиметра. В горния му край имаше лъвска глава с очи от рубини.

— Ключът ще остане при мен.

Всички знаеха какво означава това. Граалът щеше да е при тях, но без възможност да го използват.

Никой не отговори и Аспасия ги изгледа един по един преди да продължи.

— Слушайте ме внимателно. — Той натисна няколко хексагона върху пулта. — Изминалите години не бяха пропилени напразно, макар да ви изглежда другояче. Подготвих това място за стартирането на Втори етап. Под платото има тунели, някои от които са свързани с кухината, в която току-що положихме Архиварната. Ще ги откриете върху плановете, приготвени от Росту. Има и допълнителни помещения, в които ще можете да живеете с всички удобства. Хибернационни цилиндри, храна, термоядрен енергоизточник. Всичко това е монтирано много отдавна от инженер Росту.

Но Аспасия скри от тях, че задачата на Росту не бе само да оборудва помещения за стартирането на следващата фаза. Долу имаше и други неща — предпазни средства в случай на непредвиден обрат.

На екрана в предната част на залата се виждаше тълпа от хора, които излизаха от хангарите на кораба-майка и се разпръскваха из платото. Повечето бяха жреци и Водачи — единствените, на които аирлианците имаха доверие на Атлантида.

— Докарахме ги да ви служат — продължи Аспасия. Той вдигна една черна тръба. — Тук са плановете, които трябва да бъдат осъществявани на определени периоди. Дръжте изкъсо хората и те ще следват онова, което сме предначертали.

— Планове за какво? — попита Изида.

— Как да пратите сигнал в космоса, тъй като предавателят ни е унищожен.

— Но хората не са в състояние да… — поде Изида.

— Не ме прекъсвай! — тросна се Аспасия. — Ако успеем първи да пратим сигнал до Империята, ще разполагаме с предимство пред Артад. Можем да използваме записите от неговото нападение срещу нас и да го обвиним, че е действал неправомерно. — След тези думи той погледна през рамо към Харах. — Тръгвайте. Артад ще ме последва където и да отида.

Шестимата се поклониха и излязоха. Веднага щом ги видя да слизат на платото Аспасия нареди корабът да се издигне. Размесени с тълпата, аирлианците се отправиха към отворите на подземните тунели и скоро изчезнаха. Поне досега Артад не бе нарушил примирието.

Тези, които оставаха долу, щяха да положат основите на едно митично време — Времето на Първото египетско царство. Епохата на Боговете.

Аспасия насочи кораба-майка на изток, за да продължи с втората част от своята подготовка. Летеше ниско, само на двеста метра над земята, и двигателите оставяха дълбоки дири върху повърхностния слой. Прекосиха една пустиня, сетне провлак, свързващ два континента. Вдясно остана Червено море, а вляво — Средиземно. Точно под тях имаше плитък воден басейн, който местните племена наричаха Горчиво море.

Под въздействието на гравитационното поле водите на морето се разтвориха и върху дъното се очерта дълбока диря. Корабът продължи нататък, докато стигна пустинния Синайски полуостров и увисна над най-високия връх. На това място златистите дискове разтовариха един страж компютър заедно с други машини и ги разположиха в помещения, изсечени от Росту преди много години в недрата на планината.

Тук самият Аспасия напусна кораба, заедно с част от неговите подчинени, понесли на раменете си един черен цилиндър. Те се спуснаха до най-ниското ниво и положиха цилиндъра на пода. Когато вдигнаха похлупака, вътре имаше съвсем зряло мъжко тяло с бледа и подпухнала кожа и втренчени напред невиждащи очи. Ала гърдите му се повдигаха и спускаха — тялото бе живо.

Това също беше част от договора с Артад, макар че Аспасия не възнамеряваше да го спазва докрай.

Той пристъпи напред и застана пред цилиндъра. Поставиха на главата му метален пръстен, а един от аирлианците застана при пулта за управление. От вътрешната повърхност на пръстена се отделиха микросонди, които се забиха в мозъка на Аспасия. Всички негови спомени, цялата му индивидуалност, бяха прехвърлени и записани в машината. След това свалиха пръстена и Аспасия неволно опипа челото си, сякаш очакваше да види кръв по пръстите си.

После доближи цилиндъра и втренчи поглед в тялото. То все още бе само празен съд, готов да получи съхраненото в машината. Аспасия свали своята Ка и я допря до една вдлъбнатина. Светна индикаторна лампичка, която показваше, че спомените му са били прехвърлени в огърлицата. Той нагласи таймера на цилиндъра и напусна помещението, заключвайки вратата след себе си.

Аспасия предполагаше, че Артад следи движението му и ще узнае за това място и оборудването, което бе разтоварил. Още едно обстоятелство за успешното изпълнение на неговия план. Приключил със задачите, определени според примирието в Атлантида, Аспасия се върна на кораба-майка, който се издигна. След като прелетя почти половината свят, корабът се озова над един остров в Тихия океан, на който имаше три вулкана. Аспасия разположи поредния страж дълбоко в недрата на един угаснал вулкан, а след това нареди на малка част от хората да се заселят на острова. Един от подчинените му на име Рапа получи задачата да се смеси с хората и да ги направлява тайно по предначертания път. След много години този остров щеше да носи названието Великденски, но преди това щяха да го нарекат Рапа Нуи.

От Великденския остров корабът-майка се насочи към Южна Америка, където остави още един страж-компютър и поредната група заселници в Андите. Този път към тях бе прикрепен друг негов заместник на име Виракоча. Корабът-майка спря на още няколко места, разтоварвайки малки групи от хора, които да компенсират загубите от метеоритния дъжд — като земеделец, който засява нивата си след унищожителна градушка. Това също бе част от примирието, но Артад не знаеше, че заедно с всяка от групите Аспасия оставяше по един свой агент.

Най-сетне корабът стигна до един пуст и негостоприемен район в Северна Америка. Отново с помощта на оръжията Аспасия изкопа гигантска дупка в склоновете на висока планина — достатъчно голяма, за да побере кораба-майка. После дойде време за Росту и неговите помощници да подготвят подземния хангар и да монтират вътре огромна шейна, върху която положиха кораба.

Росту се зае с градежа на каменна стена, подсилена с метални пръти, която да запуши входа на кухината. След това на различни места из планината бяха монтирани маскиращи устройства срещу сканиране от въздуха.

Аспасия задейства един авариен маяк на борда на кораба-майка и напусна кухината през един от тунелите, прокарани от Росту. Когато и този тунел бе затворен, той се качи в един от златистите дискове и се отправи към Атлантида.

От семената, които бе разпръснал из цялата планета, след хиляди години щеше да израсте една нова цивилизация.

Целият ден Донхад и Гуалкмай прекараха на един от островите от външния пръстен. Опитваха се да се качат на някой от отплаващите кораби, но всички съдове бяха претъпкани. Всъщност след първоначалния шок мнозина от жителите на външните острови се отправиха с лодките си към Атлантида. Пред храма се бе събрала огромна тълпа, която отправяше молитви към невидимите богове, заклевайки ги да се върнат. След като не получиха отговор, хората само удвоиха усилията си, сякаш това можеше да промени нещата. Вратите на храма бяха затворени, не се виждаха нито жреци, нито Водачи.

Донхад и Гуалкмай най-сетне попаднаха на кораб, на който имаше свободни места. Цената, която им поискаха, бе безобразна, но Донхад плати, без да се пазари. Капитанът обяви, че ще отплават едва на сутринта, тъй като моряците се страхували от тъмнината. Макар че очакваше неприятности, Донхад се примири, за да не привлича вниманието върху себе си.

При изгрев слънце всички с изненада откриха, че над храма е увиснал гигантски кораб-майка. Вероятно бе пристигнал по тъмно. Щом се развидели, корабът започна да се спуска, приветстван от възторжените възгласи на тълпата. Но нещастниците не знаеха, че пристига Артад, за да осъществи последната част от примирието.

За всеобща изненада корабът не спусна стълба към върха на кулата, а я заобиколи и се снижи над полето отвъд градските стени. Една от хангарните врати се разтвори и от нея бе спусната метална стълба.

Гуалкмай, който се бе покачил на мачтата, за да вижда по-добре, предаваше всичко на Донхад.

— Какво става? — попита тя нетърпеливо. — Появи ли се някой?

— Не. Никакво движение. Тълпата продължава да расте, но от кораба не се показва никой.

Донхад се намръщи. Тя се обърна към капитана.

— Време е да тръгваме. Слънцето се показа.

Капитанът кимна пренебрежително, но побърза да издаде заповеди на хората си. Развързаха въжетата, с които се придържаха за пристана, и гребците натиснаха веслата под равномерните удари на тъпана.

— Двама души се качиха по стълбичката и изчезнаха вътре — извика Гуалкмай.

Веднага щом излязоха от залива капитанът се разпореди да вдигнат платната. При рязкото накланяне на кораба Гуалкмай едва не падна. Той засенчи очи с длан.

— Връщат се — извика. — Махат на хората да се качват на борда.

— На твое място щях да подкарам тая черупка с всичка сила — рече Донхад на капитана.

— Хората тичат към кораба — докладваше Гуалкмай. — Какво ли става? Та те са няколко хиляди!

— Аирлианците си прибират реколтата — отвърна Донхад.

Същата нощ Аспасия се върна на Атлантида с летящата чиния. Той събра последната група от своите хора и заедно с тях слезе в подземния хангар, където се качиха на седемте „хищни нокти“, които се бяха върнали на Земята. От командния център на своя кораб Аспасия можеше да наблюдава как Артад прибира последните жители на Атлантида. Това не се включваше в примирието, но Аспасия знаеше, че Артад е следил внимателно неговите ходове и сега предприема контрамерки. Изведнъж металната стълба започна да се прибира в хангара и навън останаха последните десетина нещастници.

— Старт! — нареди Аспасия.

Вратите на подземния хангар се разтвориха. „Хищните нокти“ излетяха право нагоре, отдалечавайки се с шеметна скорост от Земята.

Донхад и Гуалкмай наблюдаваха издигащите се „нокти“ и кораба-майка.

— Слизай долу! — извика тя на мъжа си.

Корабът бе на около пет километра от външния пръстен на Атлантида. Хората на сушата вдигаха ръце към небето и си скубеха косите, сякаш предчувстваха, че ще се случи нещо ужасно. Едни се молеха, други размахваха гневно оръжия, но всичко бе напразно. Последните рибарски лодки бързаха да се отдалечат от това прокълнато място.

Изправени един до друг на борда, Донхад и Гуалкмай не сваляха очи от сушата. Атмосферата бе изпълнена със статично електричество, сякаш се задаваше буря.

Изведнъж ярка златиста светлина премина по борда на кораба-майка от носа до кърмата. Донхад бе присъствала и преди на подобна сцена и вече знаеше какво ще последва.

— По-бързо! — извика тя на капитана.

Златистата светлина сякаш замря на носа на кораба, превърна се в кълбо, от него бликна ярък сноп, който започна бързо да се разширява, докато достигна диаметър около осемстотин метра. В началото не се случваше нищо. Светлинният сноп пулсираше и се плъзгаше бавно над града и околната местност. След десетина подобни пулсации настъпи странно затишие.

Мъртвешко спокойствие в продължение на няколко секунди.

Донхад улови Гуалкмай за ръката. Дланта й беше влажна.

И тогава земята под Атлантида изригна.

Аспасия наблюдаваше същата картина на екрана на своя „нокът“. След първите няколко изстрела от кораба на Артад той вече знаеше какво ще се случи. Аирлианците бяха извършили детайлно проучване на планетната структура. Оръжието, което Артад използваше, умееше да пробужда силите, дремещи дълбоко в земните недра, и да ги изкарва на повърхността.

Взривната вълна на експлозията изби в миг и последните обитатели на Атлантида. И да бе оцелял някой, той бе пометен от бликналата през цепнатините лава. Разкъсан и напукан, целият остров се издигна на височина две хиляди метра, след това рухна обратно. Океанът го погълна заедно с димящата лава и от сблъсъка между двете сили се роди невиждано досега по мащаби цунами.

Малко по-късно от Атлантида не бе останала и следа.

Гуалкмай пръв съзря опасността.

— Обърни кърмата срещу вълната! — извика той на кормчията. Един кораб недалеч зад тях бе ударен странично от гигантската вълна и мигом се преобърна. Вълната ги застигна, повдигна ги и ги понесе със себе си. Гуалкмай прегърна Донхад през кръста и вкопчи свободната си ръка в перилата.

Вятърът рязко се усили. Един от моряците внезапно се издигна във въздуха, прелетя с безпомощни крясъци над тях и изчезна в морето. Бордът под краката им продължаваше да се издига.

— Обичам те! — извика Донхад.

Той кимна, без да откъсва очи от вълната.

— Ще се справим — чу го да вика на пресекулки. — Само се дръж!

Най-сетне корабът започна да се плъзга по задната и не толкова стръмна стена на вълната. Измина почти цяла минута, преди отново да заемат хоризонтално положение. Развълнуваният океан около тях бе изпълнен с останки от кораби и трупове. Гуалкмай я пусна. Двамата се огледаха. Там, където доскоро се издигаше Атлантида, сега имаше само черни водовъртежи.

— Временно примирие, Гуалкмай — произнесе Донхад.

Гуалкмай кимна.

— Неутрализирахме ги — поне за известен период. Те вече не са богове.

— Поне за известен период — повтори тя.

— За нас всеки ден е спечелен, Донхад. След време всичко ще е различно. Може да се каже, че приключихме успешно с първата част от нашата мисия. Аирлианците се обърнаха един срещу друг и от това изгубиха и двете страни.

— Но никой не е победен — намръщи се тя. — Добре знаеш, че това тяхно примирие е истински фарс. И двете страни ще се опитват да използват Водачи и Сенки, за да…

Гуалкмай вдигна ръка.

— Направихме каквото можахме. Което е повече, отколкото се надявахме. Спечелихме време за хората от този свят. Освен това ще останем тук, за да им помогнем, когато удари часът за последната война.

Донхад знаеше, че е прав. Бяха постигнали много повече, отколкото се надяваха. Бяха сложили край на управлението на боговете. Гуалкмай потърси капитана на кораба и му поръча да поемат курс на север. Когато се върна при нея, забеляза, че гледа нагоре. Досети се за какво си мисли.

— Той отдавна е мъртъв — рече.

— Зная. Но все още тъгувам по него.

Аспасия бе насочил сензорите на „хищния нокът“ към планетата, от която се отдалечаваше. Виждаше кораба на Артад, който кръжеше бавно над мястото, където доскоро се издигаше Атлантида. Вълната, вдигната при взрива, се разпространяваше със скорост от шестстотин километра в час.

Първо достигна западния бряг на Африка. В крайбрежните плитчини вълната се забави, но набра височина.

За тези, които обитаваха крайбрежието, първият признак, че ще се случи нещо, бе внезапно отдръпналият се навътре океан. Върху оголеното тинесто дъно безпомощно се мятаха риби. Някои от хората се заеха да събират тази неочаквана плячка, без да предполагат какво ги очаква.

Тътен като от хиляди морски бури раздра въздуха. И тогава се появи водната стена. Тя заля брега и продължи навътре със скорост от двеста километра в час. Част от вълната премина през Херкулесовите колони и навлезе в Средиземно море. В другия край на света гигантска вълна нахлу във вътрешността на Северна и Южна Америка, предизвиквайки навсякъде разрушения, които щяха да залегнат в основата на човешката легенда за Всемирния потоп.

Аспасия не се интересуваше особено от последствията, причинени от гигантската приливна вълна. Сензорите му продължаваха да следят придвижването на Артад, чийто кораб-майка прекоси Европа и увисна над една земя между Азия, Европа и Африка, където разтовари няколко хиляди души. След като хората се разпръснаха, Артад постъпи също както Аспасия в Северна Америка — изкопа огромна подземна кухина и скри кораба-майка вътре.

Въпреки че вече се намираше на огромно разстояние от Земята, Аспасия продължаваше да следи шест златисти дискове на Артад, които заобиколиха планетата и се скриха от другата й страна. Не беше се съмнявал, че Артад има свои идеи как да спазва примирието. Така би постъпил всеки аирлианец.

Донхад лежеше до Гуалкмай. Духаше слаб ветрец, който отнасяше кораба на северозапад.

— Колко нещастници загинаха! — промърмори тя.

— Така е — кимна Гуалкмай, загледан в звездите.

— Как мислиш… — Гуалкмай я спря с пръст на устните й.

— Шшшт — прошепна той. — Нали затова дойдохме тук? Това няма да са последните жертви. Очаква ни дълга и мъчителна борба. И това е само началото.

7.

Миналото, 10 000 г.пр.Хр.

Докато плаваха на североизток, Донхад и Гуалкмай видяха и други кораби, повечето от които бяха пострадали по време на бурята. На два пъти спираха, за да качат корабокрушенци или да разменят припаси. На един от тези кораби имаше двайсетина молители, избягали от храма, след като корабът-майка бе хлопнал под носа им вратите на своя хангар. Отнасянето на кивота и Граала им беше дало знак, че краят е близо и трябва да се спасяват както могат.

Донхад реши, че това е подходяща възможност. Тя събра двайсет и четиримата оцелели молители и им разказа истината за аирлианците — до най-малки подробности. Не им разкри обаче откъде са дошли двамата с Гуалкмай. Обясни им, че аирлианците не са божества, а същества, използвали хората за своите цели. След всичко преживяно молителите лесно й повярваха. Когато наближиха югозападните брегове на Англия, двамата с Гуалкмай вече имаха планове как да използват тези хора.

Поведоха ги към вътрешността. Вървяха без спиране няколко дни, докато най-сетне пристигнаха на брега на едно езеро. В средата му се издигаше конусовиден хълм, висок сто и шейсет метра. Донхад и Гуалкмай бяха открили това странно геоложко хрумване на природата преди неколкостотин години. На южния край на езерото имаше малко селище. Когато видяха странно облечените пришълци, жителите му се разбягаха и групата се натовари необезпокоявана на лодките, за да може да прекоси езерото. Но преди това Донхад се погрижи да се запасят с факли.

Една тъничка пътека се виеше нагоре по склона на хълма и те незабавно започнаха да се катерят по нея. Скоро стигнаха върха, откъдето се разкриваше величествена гледка. Езерото бе разположено насред обширна равнина. На самия връх на хълма имаше кръг от опушени камъни, обозначаващи мястото, където местните бяха палили огън. Близо до огнището стърчеше един по-голям камък, висок трийсетина сантиметра, дълъг метър и половина и широк около метър. Донхад и Гуалкмай го бяха поставили тук с огромни усилия. Но сега под него бяха подредени различни предмети — изсъхнали цветя, мумифицирани трупове на дребни животни — които сочеха, че камъкът е придобил култово значение за тукашните обитатели.

Гуалкмай посегна да очисти подножието на камъка, но Донхад го спря.

— Митовете са полезно нещо — рече тя и внимателно отмести предметите. След това смъкна медальона от шията си и го пъхна в една цепнатина в основата на камъка. Молителите отстъпиха назад стреснато, когато камъкът неочаквано потъна надолу и се отмести встрани, разкривайки отвора на тесен и тъмен тунел. Донхад ги поведе по стълбището, а Гуалкмай остана на опашката. Светлините на факлите хвърляха трепкащи отражения върху стените, докато се спускаха към неизвестното.

Преди много години с помощта на аирлиански инструменти Донхад и Гуалкмай бяха издълбали този тунел, свързвайки няколко големи подземни кухини в подножието на хълма, за да създадат своя версия на Пътищата на Росту. Въздухът в подземията бе студен и влажен. Стените бяха гладко изсечени, стъпалата — чудесно оформени, без каквито и да било признаци от изтриване.

Спряха на площадка, затворена от едната страна със сляпа стена. Тук стълбището правеше остър завой и продължаваше стръмно надолу. Светлината на факлите рязко се усили, отразявана от стотиците кристали, с които бе облицована кухината. Едва сега успяха да разгледат мястото, където се намираха. Помещението бе дълго почти двеста метра и широко сто. Донхад продължи надясно и спря при една врата в стената, между две кристални колони. Когато я отвори, зад нея се показа друг тунел. Вървяха по него близо километър, когато Донхад внезапно спря. Тя постави медальона си в една вдлъбнатина в стената и поредната врата се отвори. Озоваха се в малка крипта, където двайсет и шестимата едва се побираха. В средата на стаята имаше малка дървена маса и Донхад се приближи към нея. На масата беше разгънат папирус, затиснат в ъглите с едри парчета кристал.

Донхад се извърна и изгледа лицата на молителите.

— Това е щабът на нашия орден. Орденът на уаджетите — дума, която искам да запомните. На вашия език това означава „наблюдатели“. Аирлианците ви обещаха да бъдете приети в ордена на техните жреци, а на самите жреци — някой ден да могат да пият от Граала. Но всичко това бяха лъжи, както вече знаете. Лъжи, с които са мамили вашите предци от много поколения насам. И никой не е получил безсмъртие. А накрая бяхте предадени.

Молителите мълчаха. На лицата им беше изписано нещо, което Донхад едва сега разпозна. Гняв. Заради предателството на аирлианците. Заради загубата на всичко, в което бяха вярвали.

— Сигурно искате да се биете с аирлианците — продължи тя. — Да им отмъстите, задето предадоха вас и човечеството. Но все още не можете да се мерите с тях. Нямате нужните средства. Това, което можете да правите обаче, е да ги наблюдавате. Има много места на тази планета, където аирлианците са скрили могъщи машини. Трябва да открием тези места и да ги държим под контрол, докато дойде часът за всеобщо въстание срещу врага.

Донхад извади една кожена кесия, в която бе събрала медальоните и пръстените на убитите Водачи. Изсипа ги върху масата и извади от пояса си черен кинжал. Вдигна го на светлината на факлите, сетне бавно си разряза дланта.

— Искам от вас да дадете кръвна клетва — продължи тя. — Клетва пред цялото човечество. Закълнете се, че ще бъдете уаджети. Закълнете се, че ще посветите живота си да наблюдавате аирлианците и техните слуги до деня, в който човечеството ще бъде в състояние да ги унищожи. — Тя протегна кинжала, държеше го за острието. — Кой е следващият? Кой е готов да посвети живота си на човечеството? Кой ще пролее своята кръв, за да докаже, че е готов да встъпи в нашия орден?

Един от молителите пристъпи напред без капчица колебание.

— Казвам се Брин. Всичко, в което вярвах, бе унищожено от аирлианците. Всичко, на което ме учиха, се оказа лъжа. Аз ще бъда уаджет и обещавам всички мои потомци също да бъдат членове на този орден. — Той пое кинжала и си разряза ръката. След това стисна ръката на Донхад и кръвта им се смеси.

Един по един и останалите двайсет и трима молители направиха същото. Когато приключиха, върху папируса имаше малка локва кръв.

Следващата стъпка бе на Гуалкмай. Той бе военен експерт и бе посветил живота си на борбата с аирлианците. Първо разгъна на масата една карта с точно изображение на земната повърхност, направено от орбита.

— Знаем, че разполагат с база ето тук. — Гуалкмай посочи устието на дългата река, която след много време щеше да носи името Нил. — Кой иска да я поеме?

— Аз, Каджи, поемам тази задача. — Мъжът, който заговори, бе нисък и жилест, но гласът му звучеше уверено.

— Добре — кимна Гуалкмай. — Не знаем много за онова, което те очаква там. Може би едва твоите правнуци ще съберат достатъчно информация. Но трябва да бъдеш нащрек. Да се пазиш не само от аирлианците, но и от техните Водачи. А също и от онези заблудени души сред хората, които ги смятат за истински богове.

Един по един Гуалкмай посочи останалите членове на новия орден и даде назначение и разпореждания на всеки от тях.

— Искам да си прерисувате тази карта — рече той накрая. — Ще разполагате с достатъчно злато и ценности. Освен това всеки от вас ще получи по един аирлиански пръстен или медальон, за да можете да прониквате в техните подземия. Искам пак да ви напомня нещо много важно: не се опитвайте да се биете с вашите врагове. — Той извади своя меч. — Не това е вашата задача. — Свали меча и докосна очите си — наблюдавайте. Докладвайте. Старайте се да продължавате рода си, за да може уаджетите да просъществуват през вековете. Битката, за която се подготвяме, ще се състои в далечното бъдеще.

— След двайсет и пет години — намеси се Донхад, — ще се съберем отново тук.

— Ти ще събираш всички изпращани доклади — обясняваше на следващия ден Донхад на Брин. Тя му посочи окървавения папирус. — Нека това бъде първият документ в твоя архив и единственият, който ще бъде познат за всички присъстващи.

Брин бе назначен за Пазач на Авалон, както Донхад бе нарекла това място. Той пое папируса.

— Обещавам да изпълня дълга си.

Тримата — Брин, Донхад и Гуалкмай — стояха на върха на хълма. Небето бе скрито от ниски сиви облаци, валеше дъжд. Донхад погледна на юг, където на брега се гушеше малкото селце.

— Ще си намериш жена и ще я доведеш тук, за да ти роди наследник. Освен това постарай се да разпространяваш суеверия сред местните жители. Нека живеят в страх от това място.

Брин кимна с уважение, въпреки че изслушваше тези инструкции за втори път. Гуалкмай пристъпваше нетърпеливо от крак на крак, но Донхад изглежда не бързаше да потеглят на път. Тя протегна ръка и я положи на рамото на молителя.

— И не забравяй своята клетва.

На Марс, дълбоко под Сидония, Аспасия и неговите съратници се готвеха за хибернационен сън в черните цилиндри. Аспасия бе спокоен и уверен, че се е справил успешно със своя таен план. Беше успял да предотврати войната с Артад и да измъкне тъй важното примирие, което му спечели време. Вярно, че засега бе предал Земята под властта на Артад, но щеше да дойде денят на неговото завръщане. А междувременно там щеше да се разпорежда неговата Сянка.

В Китай Артад реши да се настани в изкуствено вдигната могила от огромна земна маса, която по-късно местните щяха да нарекат Циан Лин. Той се зарови дълбоко под нея, минирайки подстъпите й с различни съоръжения.

След това се зае да изпълнява собствения си таен план. Подготви своя Сянка, която премести в една от кухините близо до изхода. Прехвърли спомените и личността си в своята Ка и я постави в една машина, която свърза с компютър страж, който щеше да следи събитията във външния свят. Остави на компютъра да реши кога да събуди неговата Сянка, а на Сянката — дали трябва на свой ред да събужда него.

Като резервна мярка неговите учени подготвиха двайсет същества, които спокойно можеха да минат за човеци само след леко дегизиране. Това бяха Онези, които чакат, клонинги от човешки и аирлиански клетки. Изпратиха ги в тайна база в африканска планина.

Когато приключи с настройките на своя страж, Артад се пъхна в черния цилиндър с увереността, че докато се събуди отново, въпросът с доклада до Гъмжилото ще бъде изяснен напълно. И тогава вече можеше да си разчисти сметките с Аспасия.

На прощаване Донхад и Гуалкмай се прегърнаха. Стояха между двата черни цилиндъра в техния космически кораб. Телата им бяха съвсем млади — току-що извадени от ваните. Беше толкова странно за хора, живели хилядолетия. Тя не се учуди, когато Гуалкмай плъзна ръце по гърдите й.

— Не бързаме за никъде — рече му тя.

Той се засмя.

— Наистина ли?

— Цилиндрите могат да почакат още малко.

— Колко малко?

— Колкото ни е необходимо.

8.

Миналото, 8000 г.пр.Хр.

Дали бяха настъпили сериозни промени?

Това бе първият въпрос, който блесна в съзнанието на Донхад, докато пъхаше своя медальон в цепнатината на камъка. Вратата се отмести и Гуалкмай пристъпи пръв през прага, стиснал в ръка меча.

Донхад го последва. Навън валеше и това не ги учуди, изненадата беше, че освен техните три каменни колони имаше още три, подредени на същата дистанция и също толкова големи. В продължение на няколко минути двамата ги разглеждаха стреснато.

— Но кой… — поде Гуалкмай и млъкна объркано.

— Хората — засмя се Донхад. — Не зная как са ги докарали дотук, но е факт. Тези, на които дойдохме да помогнем.

— Но как са успели без помощта на кораб и специални технологии?

— Не зная — сви рамене Донхад. — Важното е, че са го направили. И това ми вдъхва големи надежди. — Тя плесна Гуалкмай по рамото. — Струва ми се, че са настъпили интересни промени.

Авалон също изглеждаше различен. Върхът на хълма бе заобиколен от каменна стена. Имаше още една стена, малко по-ниско, в неговото подножие. Донхад пъхна медальона в процепа на плочата и тя се отмести. Още докато се спускаха по стълбите чуха стъпки насреща. Появи се сияние, което бързо се приближаваше.

— Кои сте вие? — извика онзи, който държеше факлата. Беше стар и прегърбен, с беззъба уста и изсъхнало ляво око.

Донхад вдигна медальона.

— Аз съм уаджет.

— Това е медальонът на водача на ордена! — ококори единственото си зрящо око старецът. — Но как е възможно? Ти си изчезнала преди много години…

— Името ми е Донхад, а това е Гуалкмай.

— Но това са имената на основателите! На водачите от Първото сборище.

— Имало ли е скорошни Сборища? — попита Донхад.

На второто бяха дошли само четирима от първите уаджети и трима наследници. Информацията, която бяха събрали, бе крайно недостатъчна и Гуалкмай и Донхад бяха решили да се върнат в Стоунхендж и да прекарат в хибернационен период още известно време.

Мъжът, който ги посрещна, видимо се сконфузи.

— А ти как се казваш? — попита го Донхад.

— Аз съм Брин, уаджет от Авалон.

Донхад се усмихна.

— Така се казваше и първият уаджет от Авалон. Може ли да влезем?

— Но, разбира се! — Брин се отмести. — Заповядайте.

Брин ги поведе надолу по стълбите до първата площадка. Отвори вратата с помощта на своя медальон и те се озоваха в кристалната пещера. Сетне тръгнаха по страничния коридор до помещението в дъното.

Тук имаше някои промени. До едната стена бе подпрян дървен сандък със свитъци. В средата на стаята бяха поставени писалище и стол. Миришеше на дим от разпаленото огнище.

— Седнете — Брин им посочи дървения нар в ъгъла.

Донхад се настани на нара, но Гуалкмай започна да се разхожда из стаята.

— Имате ли доклад за мен? — попита ги Брин.

— Другите дойдоха ли с доклади? — попита Донхад.

— Малцина — отвърна Брин. — Всъщност само трима през целия ми живот. Двама бяха синове, пратени на дълго пътешествие от бащите си. Освен това получих дванайсет доклада чрез странстващи търговци. Доста малко в сравнение с докладите от предишния период, когато тук е бил баща ми.

— Аирлианците? — попита Гуалкмай.

— Още спят. Освен в Египет.

— Къде е това място Египет?

— На бреговете на една голяма река югоизточно от Вътрешното море — отвърна Брин. Той се изправи до сандъка и извади отвътре един свитък. Донхад стана и се присъедини към Гуалкмай, който го разглеждаше. Върху него бе изрисувана карта на света.

— Ето тук — посочи Брин на мястото, където бяха пратили първия Наблюдател. — Тази река се нарича Нил — той прокара пръст по една криволичеща черта. А това тук е Гиза. Мястото, откъдето управляват аирлианците. Почти не излизат на повърхността според докладите на линията на Каджи. Само когато има празненства.

Донхад и Гуалкмай се спогледаха. Това, което бяха създали преди две хиляди години, все още функционираше. Брин им подаде друг свитък, изписан със ситни аирлиански рунически знаци, но някои от тях бяха променени.

Тя прегледа документа. Каджи, уаджетът от Гиза, който го бе написал, докладваше, че Черният сфинкс се намира в една вдлъбнатина на платото Гиза. Поне вече знаеха къде е Архиварната, а най-вероятно на същото място държаха кивота и Граала.

Граалът. Ръката на Донхад потрепери. Тя изведнъж си спомни как само миг не й бе достигнал, за да го улови.

Продължи да чете. Пътищата на Росту. Според Каджи това бяха издълбани в скалите тунели, преминаващи под цялото плато. Донхад познаваше склонността на аирлианците да се заравят под земята. И това не беше всичко. Каджи смяташе, че в Египет се задават големи промени. Аирлианците се появявали рядко на повърхността, не повече от веднъж или два пъти годишно. Хората разправяли, че Боговете остаряват и властта им отслабва. Но как може един бог да остарее?

Имало също така слухове за зловещи оргии в подземията. Каджи бе слязъл да разузнае дали това отговаря на истината, използвайки аирлианския пръстен, предаден му от неговия баща. Докладът му бе сух и лишен от емоции, написан от човек с доста бедно въображение. Донхад плъзна пръст по редовете:

„Има три подземни помещения — камери — покрай четвъртия от Пътищата на Росту, който свършва малко след тях. Потърсих скрити процепи за достъп в стените, но не намерих. Във всяка от камерите са положени по два черни цилиндъра. В тези цилиндри видях да лежат окаяни създания — полухора-полуаирлианци. Потомство на аирлиански мъже и човешки жени.

Използват ги, за да им точат кръвта. Всеки месец по пълнолуние жреци пускат кръв на молители и я събират в делви, които сетне свалят в камерите и хранят шестимата затворници в тубите. А после слизат аирлианците и се хранят с кръвта на шестимата.

Защо го правят — нямам представа.

Има една врата, която води към Архиварната — в пиедестала под статуята на Хор, между лапите на Сфинкса. Влизах там четири пъти. Освен това има едно същество, което охранява тунелите. Златиста сфера, диаметърът й е около метър, с черни израстъци във всички посоки. Не забелязва само онези, които стоят съвършено неподвижно или са покрити с наметало. Изгубих най-големия си син при първата среща с нея.

Тук тръгва тунелът към камерите с онези злощастни създания.“

Докато четеше, Донхад усети, че дори косъмчетата по гърба й настръхват. Тя знаеше защо аирлианците постъпват така. Бяха открили няколко сходни места на нейната планета — в подземни аирлиански станции, които бяха разрушили. Джобб също им бе съобщил за подобна практика на Атлантида. Заразени с аирлиански вирус, междурасовите хибриди можеха да живеят дълъг и изпълнен с мъчения живот, доставяйки удоволствие на своите господари.

Тя запомни пътя и нави свитъка.

— Какви други доклади си получил? — попита Гуалкмай.

Брин донесе още няколко свитъка.

Тя прегледа един по един свитъците. Четеше доста бързо, само понякога се затрудняваше с променените знаци.

— Какво друго? — нетърпеливо попита Гуалкмай.

— Аирлианецът, който е управлявал Атлантида, се е наричал Аспасия.

— Това вече го знаем — изръмжа Гуалкмай.

— Името на другия, който дойде да разбере защо е прекъсната връзката, е Артад. Споразумели са се да сключат примирие и унищожаването на Атлантида е било част от сделката. Наш уаджет е открил друга тайна аирлианска база в страна на име Китай. — Тя откри и посочи мястото на картата. — Намира се ето тук. Под една изкуствено вдигната планина.

— Кои аирлианци? От коя група?

Донхад повдигна рамене.

— Не пише. — Тя прочете мълчаливо и останалите свитъци, сетне ги върна на Брин, който ги прибра в сандъка. — Има сведения за аирлианско-човешки клонинги, наричани Онези, които чакат, както и за Водачи и жреци, срещани на различни места. Изглежда войната между двете фракции на аирлианците се води чрез пълномощници.

— Какво ще правим сега? — попита Гуалкмай, който предпочиташе действието пред разсъжденията. Донхад игнорира въпроса му и се обърна към Брин.

— Имаш ли свой наследник?

Брин кимна.

— Синът ми живее в селото с майка си, но съм му предал всички мои знания. Готов е да заеме мястото ми, когато удари часът.

— Справил си се добре, Брин.

Старецът се усмихна.

— Никак не беше лесно. Повечето от селяните се боят от хълма насред езерото. Но има и такива, които вярват, че тук е скрито голямо богатство. На четири пъти се опитваха да проникнат, но не успяха да преодолеят каменната врата. Трябва да внимавам, когато я отварям. Синът ми носи припаси само по тъмно.

— Службата, която изпълняваш, е особено важна — рече Донхад. — Макар че едва ли ще видиш плодовете й в твоя живот.

— Отиваме в Египет — съобщи Донхад на Гуалкмай, докато пресичаха с малката лодка езерото около Авалон. Брин бе останал на върха на хълма, откъдето ги изпращаше мълчалив и развълнуван. Думите на Донхад го бяха трогнали.

— Не сме достатъчно силни да вземем Граала — възрази Гуалкмай. — Ако отворим Архиварната, ще предизвестим техния страж и това ще доведе аирлианците.

— Не съм казвала, че ще вземем Граала — отвърна тя. — Но е време да създадем малко неприятности на аирлианците.

— И какви по-точно? — засмя се Гуалкмай.

— Да разпалим омразата на онези, които те използват.

— На кого по-точно?

— На неживите, с които се забавляват.

Пътуването до Египет се оказа доста трудно. Изглежда морското дело бе западнало от времето на Атлантида насам. Повечето моряци предпочитаха да плават само в крайбрежни води. Едва успяха да пресекат пролива между острова и континента. Оттам взеха друг кораб, който обаче следваше всяка извивка на брега и спираше често за провизии и прясна вода. На няколко пъти ги застигаха бури и моряците отказваха да излязат в морето. Бяха ужасно суеверни и се бояха от всякакви поверия и поличби.

Атлантида и аирлианците изглежда бяха забравени. Животът бе труден, съществуванието бе съсредоточено върху ежедневните проблеми от бита. Не се забелязваше почти никакъв технологичен напредък. Селищата бяха редки и малобройни, най-големите едва надхвърляха двеста души население. На някои места хората бяха толкова изостанали, че дори не познаваха колелото.

Положението бе малко по-добро край бреговете на Вътрешното море — тук хората бяха напреднали. Продължиха покрай южния бряг на бъдещите Испания и Франция, след това заобиколиха Апенинския полуостров, пресякоха тясното море до Гърция и достигнаха Турция. Цялото това пътуване им отне две години — през това време Донхад и Гуалкмай наблюдаваха и изучаваха хората, с които се срещаха. Видяха проблясъци на развитие на някои отделни места, но и двамата бяха на мнение, че трябва да изминат още много хиляди години, преди хората да могат да предизвикат спящите аирлианци.

След като напуснаха кораба, те пресякоха границите на Египет. Тук веднага се натъкнаха на съществени различия. На самата граница имаше военен пост, който се ръководеше от Водач. Оръжията на войниците бяха по-добри от всички, които бяха виждали досега, и службата изглеждаше добре организирана.

Придвижваха се нощем, избягвайки контакти с местните. Стигнаха до Гиза късно през нощта и направиха бивак на брега на реката. Останаха в този район още няколко седмици, за да съберат информация. Кайро, градът на север от Гиза, наброяваше десет хиляди души, а в лагерите около платото живееха още няколко десетки хиляди работници.

Каджилил, уаджетът от Гиза, живееше със семейството си в малка колиба недалеч от каменоделците, които работеха по изграждането на няколко храма на платото. Донхад засега не бързаше да се среща с него.

Черният сфинкс бе положен в една вдлъбнатина, очевидно изкопана с инструменти, каквито хората все още не притежаваха. Очите му блестяха и сякаш излъчваха някаква зловеща интелигентност. Всеки път когато погледнеше натам Донхад усещаше, че я побиват тръпки. Архиварната олицетворяваше обещание и заплаха, надеждата и страха.

Около месец след пристигането им най-сетне се появи възможността, която очакваха. В нощта на пълнолунието щеше да има празненство по случай прибирането на реколтата и се очакваше появяването на аирлианците. Време беше да направят онова, заради което бяха дошли.

По тъмно Гуалкмай и Донхад вече се бяха притаили между камъните в покрайнините на вдлъбнатината, където се намираше Сфинксът. Бяха се прокраднали дотук още призори и бяха изчакали търпеливо да мине денят. Ето че сега се раздвижиха. Вече знаеха, че жреците се уповават предимно на страха на населението и не толкова на охраната. Около вдлъбнатината се навъртаха едва неколцина Водачи, които Гуалкмай и Донхад заобиколиха с лекота и се насочиха към скритата врата между лапите на Сфинкса. Тук се издигаше статуя върху двуметров пиедестал. С помощта на медальона Донхад отвори вратата под статуята и двамата влязоха в Пътищата на Росту. Следвайки указанията от доклада на уаджета, те бавно се придвижваха по слабо осветените тунели. Стените бяха идеално гладки, издълбани с аирлиански инструменти, каквито използваха само при важни обекти.

Донхад спря, усетила на рамото си ръката на Гуалкмай. И двамата напрегнаха слух. От другия край на тунела се чуваше тиктакане, което се приближаваше. Те се сгушиха до стената на тунела и се покриха с наметалата. Донхад надзърна внимателно изпод крайчеца на своето наметало и зърна съществото, което бе описал уаджетът, то се приближаваше към тях, остриетата на израстъците му блестяха, сякаш бяха направени от заострени диаманти.

Стори й се, че ще изгуби съзнание. Сърцето й лумкаше като побесняло. Тя си спомни, че страхът е един от факторите, на които аирлианците разчитат често — същото бе и на нейния роден свят. Но там те бяха подценили своите създания и цената на тази грешка бе загубата на цял един свят.

След една напрегната минута съществото най-сетне ги подмина и изчезна зад завоя. Изчакаха още двайсет минути, преди да продължат нататък.

Навлязоха в тесен коридор, в който трудно биха се разминали трима. Донхад спря пред килия, затворена с решетки. От другата страна имаше два черни цилиндъра, положени върху каменни постаменти. Хибернационни саркофази, като тези, с които те се бяха сдобили от аирлианците.

Цилиндрите бяха оборудвани така, че да не може да се отварят отвътре. Тя се надвеси над контролното табло и програмира цилиндъра да събуди онзи, или онова, което се намираше вътре. След това дръпна резето на по-близкия цилиндър и повдигна похлупака.

Тялото вътре наподобяваше човешко, но беше много високо, с бледа кожа и яркочервена коса. Кожата му бе изпъната върху костите и черепа и му придаваше скелетоподобен вид. То потрепери, разбудено от електрически сигнали.

Донхад се наведе и заговори на аирлиански.

— Боговете трябва да умрат, за да се измъкнеш оттук. Инак ще издъхнеш в мъки след един дълъг и безцелен живот.

Думите й отекнаха в стените на килията. По изненаданото изражение на лицето на странното създание пролича, че я е разбрало. Клепачите му се повдигнаха. Зениците му имаха едва забележим червеникав оттенък — сигурен белег, че в жилите му тече аирлианска кръв. Гуалкмай бе останал в коридора и се озърташе с меч в ръка.

Донхад докосна с пръст шията на съществото. Там имаше имплантирана в кожата клапа.

— От доста време те използват, нали?

Съществото седна в цилиндъра. Тялото му бе обвито с еластични мускулни стимулатори, които да го предпазят от ефекта на дългото залежаване. То извърна глава и погледна към съседния цилиндър. Донхад отиде при него и вдигна похлупака. Второто тяло бе на жена.

Донхад се върна при мъжа. Досега не бе произнесъл нито думичка. Търпението бе достойнство, което Донхад умееше да цени.

— Та както ти казах — продължи тя, — няма да издържиш дълго. Ако не направиш нещо, някой ден ще умреш. Всеки път, когато те източват, процентът на тяхната кръв в жилите ти намалява, а на човешката расте. Скоро вече няма да си им нужен. Тогава ще вземат някой друг, ще те заменят. Може би вече отглеждат твоя заместник. Много ги бива да планират нещата, свързани с техните нужди и удоволствия.

— Откъде знаеш всичко това? — попита мъжът.

— Зная всичко за тях. Те не са богове, а същества от… — Донхад посочи нагоре. — От звездите. Използват нас, хората, и такива като теб, мелези между хора и самите тях. Трудно ми е да определя кой е най-тежкият от всичките им грехове. Това, което правят с теб, поне е очевидно. Но действията им по отношение на човечеството са далеч по-коварни и същевременно лицемерни. Не е изключено в най-скоро време да решат да потънат в сън за няколко хиляди години и в такъв случай нуждата от теб ще отпадне и ще те убият.

Мъжът все още изглеждаше объркан. Сигурно му беше трудно да възприеме внезапната промяна. Но нямаха време да стоят тук и да си приказват.

— Защо искаш да ни помогнеш? Ти си човек. Ние не сме. Наполовина сме като тях.

— Защото съм сигурна, че ги ненавиждате не по-малко от мен — обясни Донхад. — Повечето хора са като овце. Радват се, като дойде време за паша, и оставят на боговете да вземат решенията вместо тях.

— Не можеш да убиеш боговете — поклати глава жената. — Те са безсмъртни.

Донхад повдигна наметалото си и им показа шестте черни кинжала, затъкнати в пояса й.

— С тези ще можете. Изработени са от самите богове — за да се унищожават един друг.

Жената я погледна скептично.

— Дори и да убием боговете, жреците ще ни погубят, нали?

— Не и ако сте безсмъртни — отвърна Донхад.

— Граалът? — обади се мъжът.

Донхад кимна.

— Убивате боговете. Влизате в Черния сфинкс, взимате Граала, който е скрит там, и отпивате от него, както ви бяха обещали в самото начало същите тези богове. И тогава ще станете безсмъртни.

— Коя си ти? — настояваше да узнае мъжът.

— Името ми е Донхад. Двамата с моя помощник — тя посочи Гуалкмай — от доста време воюваме с боговете. Това трябва да ви е достатъчно. Вашите врагове са наши врагове.

— Вашите врагове са наши родители — възрази мъжът.

— Един от вашите родители — поправи го Донхад. — Другият родител на всеки от вас е човек, отвлечен от боговете, за да си доставят удоволствие и да ви създадат. Боговете не заслужават нито обичта ви, нито уважението ви. Те ви точат кръвта, а накрая ви убиват без капчица съжаление.

— И как да извършим това, което ни предлагаш? — попита мъжът и разклати веригите си.

Донхад извади изпод наметалото си пръчка от аирлиански метал.

— Тази нощ. След церемонията, посветена на лятното слънцестоене. Ще последвате боговете, които ще присъстват на нея, до едно от скривалищата им в Пътищата на Росту. — Тя пъхна металния лост в една от брънките на веригата на дъното на саркофага. След това погледна мъжа с вдигнати вежди. — Искаш ли да бъдеш свободен?

— Да — отвърна той, както и очакваше.

Донхад натисна лоста и веригата се скъса, после освободи и жената. Двете странни създания побързаха да се прегърнат и Гуалкмай извърна очи. Но дори Донхад се шокира, когато мъжът впи устни в шията на жената и пи от кръвта й.

— Сега не е време за това — подкани ги тя. — Церемонията вече е започнала. Ще имате повече време един за друг, когато всичко приключи.

Двамата си зашепнаха възбудено.

— Ако не направите нищо, обречени сте — заплаши ги Донхад.

— А ти кой си? — обърна се мъжът към Гуалкмай.

— Името ми няма да ти говори нищо. Преди много време ме наричаха Гуалкмай. Носил съм и други имена, както ще бъде и в бъдещето.

— Аз съм Носферату, а това е Некхбет.

Гуалкмай повдигна рамене.

— Вампир и Лилит са ето там — добави Носферату, докато вървяха към следващата крипта.

Донхад се надвеси над пултовете на саркофазите и натисна съответните хексагони. Близнаците нямаха търпение да надават въпроси, но Носферату ги предупреди да мълчат. Последни освободи най-малките — Масеги и Чатха, оковани тук едва от двайсет и шест години.

— Оставям на вас да свършите онова, което е нужно — рече накрая Донхад.

Носферату протегна ръка да я спре.

— Разкажи ми още за боговете. Защо им трябва това? — той докосна клапата на шията си.

— Както вече ти казах, правят го за удоволствие. За тях кръвта ви е еликсир. Предпочитат я пред чистата човешка кръв.

— И това е всичко?

— Не ти ли харесваше храната, която ти даваха? — попита го Донхад.

Носферату кимна.

— А нейната кръв — тя посочи Некхбет — не ти ли допадна повече?

— Така е.

— В такъв случай разбираш.

— Ние съществуваме само за да им доставяме удоволствие?

— Да — отвърна лаконично Донхад.

— Казано е, че боговете са безсмъртни — подхвърли Носферату.

— В известен смисъл.

Гуалкмай подаде глава от коридора.

— Трябва да побързаме.

— Значи и аз съм безсмъртен? — попита Носферату.

Донхад поклати глава.

— Не. Но ако продължаваш да пиеш човешка кръв и не позволяваш да точат твоята, можеш да живееш много-много дълго. Би могъл също да спиш в цилиндъра — тогава времето ще минава, без да оставя следи върху теб. Виждала съм го и преди. Те постъпиха по този начин с моя народ. Много отдавна.

— Откъде си? — попита Носферату.

— Няма да разбереш. — Тя посочи дъното на късия коридор. — Ако тръгнете наляво, ще намерите скрита врата, която извежда близо до Нил. Церемонията започва съвсем скоро, ще се проведе в подножието на Сфинкса. Изчакайте, докато се появят боговете, сетне ги последвайте по главния Път на Росту.

— Но…

Носферату очевидно искаше да узнае още много неща, но Донхад си тръгна, следвана от Гуалкмай. Той погледна през рамо, когато се отдалечиха.

— Няма да успеят да влязат в Архиварната.

— Най-вероятно, след като не разполагат с ключа — потвърди Донхад.

— Тогава защо трябваше да ги освобождаваме?

— За да създадем неприятности на аирлианците.

— Ще видим. — Гуалкмай не изглеждаше убеден.

— И заради сестра ми — добави тя неочаквано.

— Никога не си ми казвала, че имаш сестра.

— За нас тя бе мъртва от деня, когато я взеха аирлианците. Както и за майките на тези, които току-що освободихме.

— Тя имаше ли… — Гуалкмай се поколеба как да продължи. — …поколение?

— Да.

Гуалкмай помнеше какво се бе случило с хората, които аирлианците бяха затворили в базите си през време на щурма — всички бяха загинали. Той побърза да смени темата.

— Някой ни проследи през тунелите. Усети ли?

— Машината ли?

— Не — отвърна Гуалкмай. — Беше човек. Уаджетът. Не е такъв глупак, на какъвто се прави. А и нали това му е работата — да наблюдава.

— Добре — кимна Донхад. — Значи ще използваме и него.

Донхад отвори вратата и влезе в малката колиба на Наблюдателя, следвана от Гуалкмай. Мъжът скочи на крака, стиснал ножа, а семейството му се скупчи зад него.

— Кажи им да излязат — нареди Донхад на древния език. Тя извади златния медальон и му го показа.

Очите на Наблюдателя се разшириха, когато чу думите й и видя медальона. Той прибра ножа и извика нещо на семейството си. Те побързаха да се измъкнат навън и потънаха в тъмнината.

— Никой не е идвал тук, откакто… — поде Наблюдателят, но Донхад го прекъсна.

— Има нещо, което искам да направиш.

— Глупаци — просъска Гуалкмай, докато слушаше молитвите на жреците, които отекваха в стената под тях.

— „Служим вярно заради обещанието за вечен живот, с който ще ни дари Граалът. Служим вярно, както бащите ни, както бащите на нашите бащи, още от първия ден на царството на боговете, което ни извади от мрака. Служим вярно, защото това е най-голямата добродетел.“

Донхад го побутна по рамото и посочи с ръка:

— Ето там.

Скрити в сенките в единия край на вдлъбнатината, в която лежеше Сфинксът, се спотайваха шест фигури.

— Значи не са избягали.

— Жаждата за мъст е могъща сила — рече Донхад. — А и примамката на Граала…

Гуалкмай замръзна, когато в тъмния отвор на пиедестала се показаха две фигури. Едната вдигна ръка за поздрав и изпод ръкава на наметката му се подадоха шест пръста. Донхад също наблюдаваше аирлианците, когато забеляза някой да се прокрадва в сенките вдясно от тях. Тя го посочи на Гуалкмай.

— Наблюдателят.

Жреците се изправиха и си тръгнаха. Отиваха в съседния храм, където щяха да продължат с молитвите. Двамата аирлианци изчезнаха в тъмния отвор под гърдите на Черния сфинкс. Скоро отвън остана само един жрец. В мига, когато се извърна, за да последва двамата аирлианци във вътрешността на Сфинкса, шестимата се надигнаха от сенките и го нападнаха.

— Всичко върви според плана — прошепна Гуалкмай, който изглежда се бе съмнявал, че получовеците ще извършат онова, което се иска от тях.

— Казах ти, че жаждата за мъст е могъща сила.

Шестимата потънаха в тъмнината, оставяйки зад себе си мъртвото тяло на жреца. Наблюдателят ги последва точно според разпорежданията на Донхад.

— Само двама оцеляха — рече Гуалкмай след няколко часа.

— Повече, отколкото очаквах — отвърна Донхад. Гледаха как Наблюдателят и двамата оцелели се спотайваха до ръба на вдлъбнатината.

— Какво чакат? — попита Гуалкмай.

— Същото, каквото и ние — реакцията.

Слънцето изгря и лъчите му озариха два X-образни кръста, зад които имаше хибернационен цилиндър. Донхад вече се досещаше какво ще последва.

— Най-добре да си вървим — предложи Гуалкмай.

Донхад беше като парализирана. Не можеше да откъсне очи от главата на Черния сфинкс, върху която се издигаха кръстовете. Множеството във вдлъбнатината наброяваше няколко хиляди души, но цареше необичайна тишина.

Каменната врата между лапите на Сфинкса се отвори и отвътре се показа процесия от жреци, водещи трима завързани пленници — половината от групата, която Донхад и Гуалкмай бяха освободили предната нощ. И тримата бяха ужасно бледи и Донхад предположи, че са им източили кръвта дотолкова, че да могат да се крепят на краката си. Жената, която Носферату бе прегърнал, бе с отсечена дясна китка. Изтикаха ги нагоре към върха. Малко след това се появиха четирима аирлианци. Всички присъстващи, с изключение на жреците и пленниците, паднаха на колене и сведоха покорно глави. Гуалкмай изсумтя презрително. Аирлианците носеха черни наметала със спуснати напред качулки. Те се заизкачваха бавно нагоре по стълбата към върха на Сфинкса. Донхад усети, че Гуалкмай се напряга — в края на краищата той беше богоубиец.

Един от жреците пристъпи напред и произнесе с ясен глас:

— Вижте цената на непокорството. Вижте цената на предателството. Вижте цената на неподчинението.

Двама от пленниците бяха разпънати върху дървените кръстове. Скъсаха им дрехите и отдолу се показа бледата им кожа. Жреците извадиха кожени каиши, накиснаха ги във ведро с вода и започнаха да ги усукват около крайниците на жертвите. Каишите бяха широки около три сантиметра, навиваха ги през пет сантиметра и през процепите се виждаше бялата кожа. Жреците продължиха да работят методично, докато увиха в каиши ръцете до подмишниците и краката до слабините.

Когато приключиха, върховният жрец се провикна отново:

— Вижте цената на непокорството. Вижте цената на предателството. Вижте цената на неподчинението.

Гуалкмай сграбчи Донхад за рамото.

— Не бива да гледаме това. Вече сме… — той млъкна, преди да завърши изречението.

— Вече сме го виждали — довърши вместо него Донхад.

Един от пленниците изстена от болка. Донхад затвори очи, но не можа да прогони образа на баща си, разпънат по същия начин с кожени каиши, начин да се умре, докато изсъхващите каиши прогонват кръвта от крайниците и жертвата продължава да се гърчи в непоносими болки. Сега вече и двамата пленници виеха от неистови мъки.

— Да вървим — прошепна тя.

Те се спуснаха от ръба на вдлъбнатината. Тъкмо в този момент жрецът се провикна за трети път:

— Вижте цената на непокорството. Вижте цената на предателството. Вижте цената на неподчинението.

9.

Миналото, 3200 г.пр.Хр.

Артад и Аспасия се бяха споразумели да сключат примирие, но въпреки това всеки от двамата бе оставил свои агенти, които да продължат тайната война. В продължение на хиляди години уаджетите, създадени от Гуалкмай и Донхад, наблюдаваха техните действия.

Почти пет хиляди години след като Донхад бе освободила неживите от техния затвор под Гиза, до щаба на уаджетите в Англия достигна вест от Наблюдателя в Гиза, че във вътрешността на Африка, на склона на една голяма планина, се случва нещо странно и неестествено. Тази вест бе донесена от пътуващи търговци, спуснали се надолу по Нил. Един уаджет бе изпратен да събере допълнителни сведения.

Това бе опасно и трудно пътешествие. Трябваше да се достигне до Африка през Средиземно море, да се осъществи връзка с Наблюдателя в Гиза и да се организира експедиция. Когато пристигна в Африка, пратеникът получи допълнителна информация — ставаше въпрос за странна гора от черни колони, израснала на склона на голяма планина. Местните наричаха двата заснежени върха, с които бе увенчана, Сестрите близначки или Белите сестри.

Но не само уаджетът от Гиза бе обезпокоен от тези слухове. Водачът Хор, който управляваше в Египет, също бе чул за странните неща, които се случват в планината. Уаджетът напусна Гиза само два дни преди оттам да се отправи един военен отряд със задача да провери достоверни ли са слуховете. Но вместо да поеме право на юг, както направиха египтяните, уаджетът тръгна покрай брега на изток и се качи на един търговски кораб, който щеше да се спусне надолу.

На няколко пъти, докато спираха в крайбрежни селца, уаджетът чуваше различни истории за черната гора. Най-сетне в далечината се показаха и самите Сестри близначки. Тук Наблюдателят слезе от кораба и пое право на запад. След няколко дни върховете вече се различаваха съвсем ясно, макар и скрити в мараня. Според слуховете черната гора бе израснала на склоновете на по-отдалечения. Изминаха още два дни, преди да се доближи достатъчно.

Докато уаджетът се приближаваше от изток, египетският отряд, изгубил почти половината от войниците си по пътя на юг, също бе наближил планините. Още щом зърна гората върху северния склон на единия връх, водачът на отряда изпрати назад един вестоносец с подробен доклад, както му бе наредено.

В началото уаджетът не забеляза нищо странно. Наложи се да свие на юг между двата върха, с което изгуби още време — точно толкова, колкото бе необходимо на египетския военачалник да прати своя доклад. Едва когато заобиколи втората планина откъм север, той най-сетне видя онова, което бе породило толкова противоречиви слухове. Над гористата линия върху склона се разпростираше огромна черна мрежа с диаметър почти четири километра. Странни същества щъкаха из тази мрежа — продължаваха да я строят и разширяват.

Макар да бе изчел всички свитъци в Авалон, уаджетът не бе чувал досега за нещо подобно. Той забеляза и египтяните на около два километра от мястото, където се намираше. Като се увери, че не предприемат нищо, а само наблюдават, избра едно място, откъдето виждаше цялата околност, и зачака.

Изминаха две седмици.

Един ден, малко след зазоряване, в небето се появи златиста сфера. Уаджетът бе чел за подобни летящи тела и знаеше, че това са оръжия на аирлианците. Сферата описа кръг над планината, след това изчезна на север. Уаджетът знаеше, че египтяните също са я видели. Войниците започнаха да прибират лагера, а той се чудеше какво да направи — дали да остане, или да се върне обратно в Авалон и да докладва за видяното? Мрежата очевидно все още беше в строеж. Накрая реши да остане.

Два дни по-късно се появиха други летящи аирлиански кораби. Бяха девет на брой, с издължена форма и се плъзгаха безшумно в небето. Те увиснаха на около пет километра от планината. От носовете им бликнаха златисти лъчи, които се забиха в планинския склон. В първите няколко секунди не се случи нищо. Сетне върхът на планината изригна отвътре.

Въпреки че уаджетът се намираше на доста голямо разстояние, взривната вълна го вдигна и го запокити на двайсет метра назад. Небето притъмня от пушек и прах и денят изведнъж се превърна в нощ. Когато отново се изправи, замаян от преживяното, уаджетът погледна на юг. Но планината вече я нямаше.

10.

2528 г.пр.Хр.: Слънчевата система

За да намали скоростта си в междузвездното пространство, космическият кораб използва гравитационното поле на звездата. Корабът бе малък, вероятно разузнавателен, и още докато забавяше, сензорите му се настроиха към сигнала, който го бе привлякъл в тази система по време на близо вековния му патрулен обход. Носът на кораба се извъртя към третата планета, а вътре вече анализираха първата получена информация. Сигналът беше странен — пасивен по характер, еднообразно отражение на светлинни лъчи от системната звезда върху нещо на повърхността на планетата — но нямаше никакво съмнение, че необичайният ефект е дело на разум.

Тъкмо това бе задачата на кораба — да търси и анализира информация от подобен характер и после да изпраща доклади за евентуално наличие на живот сред звездите. А от съществата, които съставляваха неговия екипаж, се изискваше да откриват, инфилтрират, консумират и в края на краищата да унищожат всякакви интелигентни форми на живот, които се отличаваха от тях самите.

След като не засече никакви активни сканиращи системи, нито признаци за наличие на усъвършенствани оръжия, корабът избълва еднократен енергиен импулс. Това всъщност бе пакет от сканиращи сигнали към третата планета, за да определи източника на неразбираемия сигнал.

Екипажът не знаеше, че импулсът им е бил засечен от пасивни сензори, докато е преминавал атмосферата на планетата. Един невероятно сложен компютър, функциониращ в минимален режим на енергоразход, засече импулса, анализира го и за частици от секундата изработи цяла серия от възможни противодействия. Тъй като възможностите му заради нискоенергийния режим бяха ограничени доста, той бързо избра най-подходящия от тези модели.

2528 г., Стоунхендж

Когато повдигна похлупака, Донхад бе посрещната от тревожно мигаща червена светлина. Тя седна, усещайки мъчителни спазми в отпуснатите си мускули след продължителното лежане. Наложи се да си разтърка очите, за да може да фокусира погледа. Видя, че капакът на Гуалкмай се повдига бавно. Той още седеше, когато тя излезе от цилиндъра, зашляпа с боси крака по металния под на „Финбар“ и бързо навлече комбинезона и обувките.

— Какво има? — попита пресипнало Гуалкмай.

Донхад се настани на пилотското място и прегледа уредите. После включи главния компютър и спря мигащата светлина. По екрана се плъзнаха колонки от информация и тя едва успяваше да ги следва.

— Засечен информационен трафик между стражите — рече тя на Гуалкмай. — Нещо става.

— Какво…

— Към планетата се приближава космически кораб.

— Още един кораб-майка?

— Не. Този не е аирлиански.

— Древният враг?

Донхад кимна.

— И какво са предприели аирлианците? — попита Гуалкмай и се надигна възбудено. — Сигурно е разузнавателен кораб на Гъмжилото. Будни ли са Артад и Аспасия?

— Не.

— Какво?

Донхад четеше внимателно съобщенията между стражите.

— Задействали са автоматична отбранителна система.

— Къде?

— В Гиза.

— Не можем да рискуваме — заяви Гуалкмай. — Корабът на Гъмжилото трябва да бъде унищожен. Ако аирлианската система не успее, ние ще го направим.

— И какво предлагаш?

— Да помогнем на аирлианците.

— Да помогнем на аирлианците?

— Налага се да изберем по-малката от двете злини. — Гуалкмай седна до нея и започна да включва една по една системи, дремещи от хиляди години.

2528 г., Платото Гиза

В Египет бяха настъпили промени. Черният сфинкс все така сияеше, озаряван от лъчите на изгряващото слънце, но зад лявото му рамо се издигаше Голямата пирамида, облицована с варовикови плочи. Варовикът отразяваше светлината и генерираше сигнала, който корабът на Гъмжилото бе уловил. На самия връх на високата над сто и шейсет метра пирамида сияеше яркочервен трапецовиден камък с височина шест метра, като венец на това велико творение на човешките ръце. Огромната пирамида стърчеше самотно сред голото плато. Далече на изток, на брега на Нил, се виждаха храмът на Хуфу и вторият храм — на Сфинкса. И докато пирамидата все още бе нова, Сфинксът пред храма бе пострадал от стихията на времето, тъй като се издигаше тук вече почти седем хиляди години — още от епохата, когато бяха управлявали боговете.

Между лапите на Сфинкса стоеше фараонът Хуфу, под чиято власт египтяните бяха работили в продължение на двайсет години — влачеха гигантски камъни, за да построят Голямата пирамида. Фараонът се просна в нозете на каменна статуя, издигната точно пред каменната гръд на сфинкса. Статуята бе висока почти три метра, със странно променени пропорции — тялото бе твърде късо, а ръцете и краката — прекалено дълги. Ушите се спускаха почти до раменете, а вместо очи бяха поставени два сияещи червени камъка. Върху главата имаше трети камък, който представляваше косата. Още по-странно за непредубедения наблюдател бе, че на всяка от ръцете имаше по шест пръста.

Хуфу бе наследил баща си около двадесетгодишен, а сега вече бе мъж в средата на своето жизнено поприще. Беше управлявал близо три десетилетия, през които Египет живееше в мир със съседите си, а в пределите на страната цареше благоденствие. Но мирът и разцветът бяха дело на боговете, за да могат усилията на народа да се насочат към изграждането на гигантските каменни здания. Материалът за тях се караше от горното поречие на реката с помощта на тръстикови салове. Хиляди хора целогодишно местеха блоковете от лодките до строителната площадка под строгите погледи на жреците, които стриктно следваха спуснатите им свише свещени планове.

Никой не знаеше каква роля изпълнява по-малката, червената пирамида на върха на голямата, но тя също бе част от плановете. Бяха я извадили от една от кухините, свързани с Пътищата на Росту, където можеха да слизат само боговете и жреците.

В лявата си ръка фараонът държеше скиптър, дълъг около трийсет сантиметра и завършващ с лъвска глава. Очите на лъва също бяха изработени от червени камъни, но тези бляскаха свирепо, сякаш озарени от вътрешна светлина. Хуфу бе събуден само преди няколко минути от върховния жрец Асим. Жрецът му бе подал с разтреперани ръце жезъла, сочейки му сияещите очи — нещо, което не бе виждал досега.

Още щом ги съгледа, Хуфу си навлече робата и изтича от двореца право при Сфинкса — така бе поръчал баща му, ако някога очите на жезъла блеснат. Сега лежеше в нозете на Хор, сина на Изида и Озирис, боговете, които бяха основали Египет още в зората на времето, през далечната Първа епоха. Епохата, в която бяха управлявали боговете, сменени след време от Сенките. А сетне на свой ред Сенките бяха предали властта на хората и първият фараон бе поел кормилото на царството — това бе началото на Епохата на фараоните, или Третата епоха.

Асим беше единственият човек наоколо. Той бе върховен жрец на култа към Изида и носеше червена роба. Дясната му ръка бе сгърчена и изсъхнала, срязана през сухожилията още в ранното му детство. На мястото на лявото му око зееше черна кухина, обгорена от нажежения ръжен, с който му бяха извадили окото. Глезените и подбедриците му бяха стегнати с лико, за да може да пристъпва, тъй като също в детска възраст му бяха срязали сухожилията. Освен това жрецът беше кастриран малко преди началото на съзряването.

Обезобразяването бе едно от изискванията, за да стане върховен жрец на култа. Хуфу знаеше, че зад тези зловещи деяния се крият съвсем разумни причини. Целта бе да се утежни животът на върховния жрец, което да убие у него желанието за вечно съществувание и жаждата да се сдобие с Граала — за който се говореше, че се намира някъде в подземията на Черния сфинкс. Скиптърът, който Асим бе донесъл на Хуфу, бе ключът към Пътищата на Росту — сложна система от подземни тунели, из които освен боговете, можеха да се движат само последователите на Върховния жрец.

На шията на Асим висеше медальон с изображение на око, издълбано в пирамида, символ на неговата служба. Жрецът бе приклекнал на няколко крачки зад фараона и шепнеше съкровени слова на древния език, но от страх гласът му трепереше.

Фараонът приключи с молитвите, изправи се и погледна към Асим. Жрецът кимна. Хуфу положи скиптъра в една вдлъбнатина на пиедестала под статуята, която имаше същата форма.

Пиедесталът засия и погълна скиптъра. Каменната плоча се отмести встрани и под нея се показа тъмна стълба. Хуфу се поколеба, сетне слезе неохотно в тунела, следван от жреца, който се движеше изненадващо бързо за осакатените си крака. Зад тях каменната плоча се върна на мястото си.

Хуфу продължи навътре в тунела. Стените бяха съвършено гладки, шлифовани с умение или с инструменти, каквито и най-изкусните майстори не притежаваха. Но фараонът нямаше време да се любува на тази прекрасна изработка, тъй като сърцето му заплашваше да изскочи от гърдите. Беше върховен управител на цялата земя по поречието на Нил, на юг до гористите възвишения и на север до Средното море и много страни отвъд тези граници му плащаха данъци, но тук, в подземията на Гиза, той знаеше, че е само един слуга на боговете. Баща му никога не бе слизал тук, нито бащата на неговия баща, нито който и да било друг от рода преди него. Това бе възможност, от която всички се страхуваха, но я очакваха.

Свещенослужителят не бе произнесъл нито дума, откакто бе предал скиптъра на Хуфу, но такъв бе законът в Египет — никой не можеше да разговаря с фараона, преди той да се е обърнал към него.

— Асим.

— Да, господарю?

— Какво ни чака? — Хуфу не посмя да спре и говореше през рамо, докато бързаха надолу по коридора.

— Това са Пътищата на Росту — отвърна Асим с нисък и суров глас. — Били са построени от самите богове през време на Първата епоха, преди управлението на Сенките и на фараоните. Писано е, че тук, долу има шест дуата. Бих казал, господарю, че отиваме към единия от тях.

— Ти бил ли си във всичките?

— Не, господарю. Ходил съм само там, където е повелявал моят дълг.

— А в този, дето отиваме сега?

— В него, господарю, не съм влизал. Говори се, че в един от тези дуати се намира Архиварната — историята на времето, преди началото на нашата писана история. Времето, когато боговете са властвали отвъд хоризонта, далеч преди Първата епоха на Египет. Старото царство на боговете, отвъд Великото море.

Хуфу не се интересуваше от историята и боговете, а само от бъдещето.

— Казано е също така — вметна той, — че в залата на Архиварната се пази Граалът, който дарява вечен живот.

— Така, господарю — кимна Асим.

— Но не мислиш, че отиваме при него?

— Не е изключено, господарю. Завещано е, че ще получим Граала, когато боговете се завърнат, и пак ще се присъединим към тях. Дали пък построяването на Голямата пирамида не е край на дълговечния план, започнал още в началото на Първата епоха? Лично аз не съм виждал нито Архиварната, нито Граала, господарю.

— Може би не си ги търсил достатъчно упорито — подметна Хуфу.

Изграждането на пирамидата наистина бе подвиг, достоен за награда, рече си той. Въпреки чертежите, оставени им от боговете, инженерите неведнъж открито се опасяваха, че няма да могат да се справят. Други преди тях бяха опитвали да построят подобни пирамиди в по-малък мащаб, използвайки познанията на човечеството, и се бяха провалили. Но Хуфу от самото начало знаеше, че ще се справи — както и стана накрая.

Стигнаха едно разклонение. Пътят вдясно бе равен. Другият извиваше наляво и надолу. Хуфу знаеше посоката, бе я научил като малък от баща си. Той свърна уверено наляво. Целият трепереше и изведнъж осъзна, че се страхува. Той, който досега бе карал другите да се гърчат от страх! Но от друга страна, страхът бе и надежда — някъде там, сред тези тунели и подземия, може би щеше да открие не друго, а ключа към вечния живот, златния Граал на боговете, който им бе обещан толкова отдавна. И кой, ако не фараонът, осъществил божествения план, заслужава да бъде възнаграден? Не е ли дошъл денят на избраниците?

Тунелът свършваше с каменна стена. Асим свали медальона от шията си и го постави в едва забележима вдлъбнатина в центъра на камъка. Появиха се очертания на врата, сетне стената се плъзна нагоре. Асим пристъпи вътре и даде знак на фараона да го последва. Намираха се в малка крипта, дълга пет-шест метра. В центъра й стърчеше колона от червен кристал — начупената му повърхност хвърляше отблясъци. От върха на кристала се подаваше дръжка на меч. Хуфу пристъпи напред и Асим го последва. През прозрачните стени на кристала се виждаше, че мечът е прибран в ножница с красиви орнаменти. Никога досега фараонът не бе виждал толкова изкусно изработен меч.

— Какво е това? — попита той.

— Нарича се Екскалибур — отвърна Асим. — Трябва да хванеш дръжката, господарю. Да извадиш меча от кристала.

Хуфу протегна ръце и улови дръжката. Изтегли я бавно нагоре и мечът се показа заедно с ножницата.

— А сега оголи острието, господарю.

— Защо? — попита Хуфу.

— Защото, премъдри, той ще отключи червения камък, който поставихме на върха на пирамидата, за да може да действа, както му се повелява.

— А не е ли неразумно? Какво ще стори камъкът?

— Казвам това, което са ме учили, господарю. Много е важно.

Хуфу улови ножницата и изтегли меча. В същия миг по тялото му премина странна тръпка. Той се олюля и когато се озърна, откри, че криптата е озарена от златисто сияние. Хуфу премигна изплашено. Изведнъж по стените започнаха да трептят странни изображения — толкова бързо, че не можеше да ги проследи. Зърна огромен златен палат, пред който пирамидата щеше да е като джудже. Палатът се издигаше на хълма над един великолепен град от бял камък, а в далечината се виждаха три вулкана, и всичко това бе заобиколено от безкраен океан. После се мярна скалиста пустиня, насред която имаше изсъхнало езеро, причудлива страна, където пясъкът бе червен, а хоризонтът бе закрит от исполински планини. Имаше и други картини, но те се появяваха и изчезваха все по-бързо.

Внезапно стените потъмняха, сетне върху тях блеснаха хиляди звезди. Отново празна стена и после гледка от платото горе, но наблюдавано от място, което не можеше да познае. Виждаше Сфинкса и Нил, но от голяма височина. Изведнъж се досети, че върху стените на криптата е изобразена картината, която би могъл да наблюдава от върха на Голямата пирамида. Червената пирамида на върха сега грееше, сякаш озарена от вътрешен огън.

Той отстъпи назад, когато върху стената изникна една червена линия, разшири се и се превърна в човешка фигура, но полупрозрачна. Фигурата заговори на език, който не му бе познат.

— Разбираш ли какво ни казва? — попита фараонът.

— Това е езикът на боговете, господарю. Учил съм го, доколкото познанието за него се е съхранило сред нашето съсловие.

— И какво казва? — нетърпеливо повтори фараонът.

— Надявахме се Голямата пирамида да повика други от боговете — започна да превежда Асим, навел глава, за да чува по-добре. — Такъв беше нашият план, но не се получи. Вместо това дойдоха враговете. — Асим вдигна ръка и посочи нагоре. — Дойдоха от небесата.

Хуфу също погледна към тавана. Над тях се виждаше звездното небе. Беше ясно, без никакви облаци.

— Какви са тези врагове? — попита той, но Асим не го чу.

— Древният враг на боговете — рече той след време. — Убиецът на всичко живо. Врагът, надарен с търпението на… — Асим поклати глава. — Тази дума ми е непозната, означава нещо като търпение на камък, безкрайност. А най-точният превод е множество скакалци — рояк, гъмжило.

Хуфу бе виждал гъсти рояци скакалци да се носят над нивите и да превръщат ясен ден в нощ. Опита се да си представи с какво биха могли да заплашват всемогъщите богове. Видението продължаваше да говори с писклив като на птица глас.

— Червеният камък, наречен Главният страж, ще спре древните врагове — оповести Асим, след като видението млъкна. — Екскалибур контролира силата на Стража. Докато мечът е в ножницата, Главният страж не може да действа. Ти го извади и задейства срещу Древния враг.

— Как ще го надвие този Главен страж? И какъв е този Древен враг?

Асим гледаше нагоре. Той посочи с пръст един участък от изображението на небето по тавана на криптата.

— Този враг, господарю.

Хуфу също вдигна глава и се облещи. Високо в небето се виждаше черна точка, която бързо нарастваше. Постепенно тя придоби резки очертания и при вида й стомахът на Хуфу се сви болезнено. Това беше грамаден летящ черен паяк — единственото, на което му приличаше. Имаше осем крака, стърчащи от овално тяло. И беше наистина огромен, щом сянката му покриваше цялата пирамида.

Гуалкмай изкара „Финбар“ от подземното му скривалище, набра височина и се понесе с максимална скорост право ка юг. Заради високата скорост Донхад не можеше да види какви промени са настъпили из земите, над които се носеха.

— Имам радарен контакт във въздуха — докладва Гуалкмай след известно време и снижи скоростта. Бяха над Средиземно море и Донхад вече можеше да различи очертанията на крайбрежието и устието на Нил.

— Визуален контакт — рече Донхад и посочи една черна точка на предния екран.

Гуалкмай се снижи още и увисна във въздуха на десетина километра от другия кораб.

— Какво, по дяволите, е това? — зачуди се той, сочейки не към разузнавателния кораб, а към гигантската постройка върху платото Гиза под тях. Не беше там при предишното им посещение в Египет.

— Как Стражът ще надвие това чудовище? — прошепна Хуфу, докато наблюдаваше паяка, който кръжеше над пирамидата.

— Като извади меча от ножницата, ти му възвърна силата — обясни Асим. — Гледай мощта на боговете, господарю мой!

На Хуфу му се искаше да го удуши. Не можеше да откъсне поглед от летящото чудовище. Внезапно от върха на червения камък се отдели златиста сфера, прониза небето и се насочи право към паяка. Чудовището отскочи встрани. Хуфу не отделяше очи от него. Междувременно втора сияеща сфера литна нагоре. Яркочервени пламъци изригнаха от черния паяк, който се стрелна нагоре в опит да избяга.

— Довърши го! — прошепна Гуалкмай, който за миг бе застанал на страната на своя отдавнашен враг.

Трета сфера излетя и обгърна целия разузнавателен кораб. Но той продължаваше да се издига и бавно се отдалечаваше на запад. Последва ослепителна експлозия и разузнавателният кораб изчезна.

Гуалкмай погледна към приборите.

— Отломки на запад. Струва ми се, че сред тях видях и спасителна капсула.

— По дяволите! — изруга Донхад.

Златистото сияние в криптата постепенно угасна и Хуфу се свлече изтощен на пода. Нямаше сили дори да проговори, но подскочи, когато видението се обади отново.

— Сега вече сме в безопасност — продължаваше да превежда Асим. — Но… — той млъкна и затвори очи, съсредоточен върху превода. — Тя не е в безопасност.

— Кое не е в безопасност?

— Голямата пирамида. Главният страж. Пирамидата не изпълни предназначението си. Вместо боговете, тя повика врага. А щом враговете дойдоха веднъж, ще се появят и втори път. Това, което ги доведе тук, трябва да бъде разрушено. — Асим млъкна, очаквайки следващата тирада на прозрачното видение. — Вече зная какво трябва да бъде направено — продължи той след време. — Прибери меча обратно в ножницата, господарю.

Хуфу пъхна меча в ножницата.

— Ела, господарю — подкани го Асим. — Чака ни много работа.

Фараонът бе така поразен от събитията, разиграли се пред очите му, че дори не възрази, че жрецът му нарежда какво да прави. Той последва Асим, стиснал прибрания в ножницата меч.

Както Гуалкмай бе забелязал, от разрушения разузнавателен кораб се отдели едно черно ядро, приблизително пет метра в диаметър — металната му повърхност дори не бе надраскана от експлозията. Докато ядрото наближаваше земната повърхност, скоростта му започна да се забавя под въздействието на някакъв вътрешен механизъм, взаимодействащ с електромагнитното поле на Земята. Ала въпреки това падането бе достатъчно бързо от вътрешната му повърхност да се отделя топлина, превръщайки го в сияещо тяло в небето. Макар и позабавило скоростта си, ядрото се удари в една дюна с достатъчно сила, за да се забие дълбоко в пясъка. Когато спря своето движение, капсулата бе на около пет метра под повърхността.

Гуалкмай въздъхна облекчено, когато Донхад се появи иззад дюната, на която се бяха приземили. Той отвори люка и тя влезе, цялата обляна в пот. Сандалите й бяха покрити с пясък.

— Откри ли уаджета? — попита Гуалкмай.

Донхад кимна.

— В същата колиба.

Гуалкмай затвори люка зад нея.

— Удивително е как родът му е просъществувал толкова дълго. — Той вдигна „Финбар“ във въздуха и го насочи към пустинята. — Ще останем ли още малко в района?

— Да — кимна Донхад. — В случай че той се провали.

Около час след катастрофата към дюната се приближи човек на камила. Беше либиец, тръгнал за пазара в Кайро, но бе забелязал още от десетина мили падащата звезда. Воден от любопитство, мъжът остави сина си да наглежда кервана и се отправи към мястото, където бе паднал предметът от небето. Когато наближи дюната, той забеляза, че повърхността й не е гладка, а разровена на мястото на сблъсъка. Либиецът спря камилата в подножието на дюната и скочи от седлото. Лекият ветрец развяваше наметалото му. Той застина и се огледа. Имаше чувството, че го наблюдават, но не виждаше никого наоколо.

Чу някакъв звук и се обърна. Беше стържене, което идваше изпод пясъка. Мъжът пристъпи напред. Отново чу звук, но сякаш бе само шумолене. Либиецът спря и избърса потта от челото си. Имаше нещо в дюната — сигурен бе в това. Той погледна наляво и надясно, но не забеляза никакво движение. Измъкна от пояса си кривия кинжал и зачака. Шумът постепенно се усилваше.

Посъбрал кураж, камиларят направи няколко крачки напред и се озова в подножието на дюната. Тук звукът бе още по-силен. Либиецът завъртя кинжала и заби острието в пясъка — то не срещна никакво съпротивление. Удари отново и отново на различни места. Извади кинжала и завъртя глава.

Никакъв звук.

Пипалата се появиха точно между краката му и го обгърнаха през кръста. Мъжът размаха ръце и изкрещя ужасен. Замахна с кинжала и стовари острието върху гъвкавите пипала, но без никакъв ефект. Писъкът му замлъкна, когато тялото му потъна под пясъците.

Сетне се възцари тишина.

На около петстотин метра източно от дюната две черни очи бяха наблюдавали цялата случка. Човекът почака още няколко минути, без да откъсва поглед от мястото, където бе потънал либиецът, след това се надигна бавно, пропълзя назад, метна се на своята камила и я насочи към Гиза. Слънцето се отразяваше от масивния пръстен, който мъжът носеше на дясната си ръка, и гравираното там отворено око лъщеше. Ръката с пръстена бе положена върху гривата на камилата, но трепереше толкова силно, че мъжът я вдигна, за да не безпокои животното.

Наближаваше полунощ и по заповед на фараон Хуфу на никого не бе позволено да се приближава до платото Гиза. Не беше никак трудно да се изпълни тази заповед, особено след вчерашното страховито „представление“ в небето. Хуфу и Асим стояха на покрива на храма в подножието на пирамидата. Нощното небе бе ясно и безоблачно. Откакто Хуфу бе прибрал Екскалибур в ножницата, сиянието на червената пирамида на върха на Голямата бе помръкнало.

Щом затвореше очи, Хуфу виждаше черния паяк, който се бе спуснал от небето. Нямаше никаква представа каква е ролята му, но не се съмняваше, че е опасен. Съществата, които го бяха създали и го командваха, със сигурност бяха достатъчно могъщи, за да се сражават с боговете.

— Какво чакаме?

— Когато мечът е в ножницата, колесницата на боговете не може да се приближи до червения камък — обясни Асим, който с мъка подбра най-подходящата дума. — Трябва отново да го извадите, господарю.

Хуфу изтегли меча. Почти веднага червената пирамида засия с вътрешна светлина.

— Сега вече достъпът до камъка е открит.

— За кого? — попита Хуфу. — За колесницата на боговете?

— Виж, господарю — Асим посочи на север.

Нещо се приближаваше в небето. Хуфу напрегна очи и изведнъж осъзна, че това е още един летящ паяк. Само че този имаше форма на обърната чиния и беше златист на цвят.

— Колесницата на боговете! — тържествено обяви Асим.

Летящият предмет премина над тях и увисна над върха на пирамидата. Златистото му сияние се усили и се разшири и постепенно обгърна цялата червена пирамида.

Хуфу отстъпи втрещено назад, когато червената пирамида внезапно се отдели от върха на Голямата и последва златистия диск. Двата предмета плавно се отдалечиха на север.

— Къде отиват?

— На сигурно място, господарю мой. Където Стражът ще е отделен от ключа.

— Защо трябва да са разделени?

— Главният страж ще е в по-голяма безопасност, ако ключът не е при него. — Асим уморено потърка зрящото си око. — Мечът някога е принадлежал на самите богове. Чрез него те са управлявали Стража, а той е властвал над царството.

— И сега какво?

— Прати ли войници да претърсят пустинята за останки от черния паяк, господарю?

— Не откриха нито следа от небесното чудовище. Въпреки това им наредих да доведат тук всички, които са се намирали наблизо по това време.

Асим кимна.

— И тяхната съдба утре ще е като на всички останали.

— Каква, по-точно? — попита Хуфу.

— Господарю, утре трябва да разрушим онова, което твоят народ гради упорито в продължение на двайсет години. — Той вдигна ръка. — Облицовката на пирамидата трябва да бъде свалена.

— Защо?

— Тя изпраща сигнали, господарю, но не доведе боговете, както се надявахме, а техните врагове.

Хуфу отново си спомни за летящия черен паяк и неволно потрепери.

— Ще го направя — заяви той.

Спотаен в тъмните сенки на купчина натрошени камъни, наблюдателят от пустинята бе проследил цялата случка. Той си отбеляза внимателно посоката, в която се бяха отдалечили двата летящи предмета. Въпреки тъмнината извади пергамент и описа вътре всичко с най-големи подробности.

После безшумно се отдалечи към брега на Нил.

Когато се прибра в своята колиба, извади свитъка и провери дали всичко е нанесено правилно. След това нави пергаментовия лист, запечати го с восък и допря до печата пръстена с изображението на окото и пирамидата. Накрая прибра свитъка в един бамбуков калъф, пъхна калъфа под наметалото си, излезе навън и седна на песъчливия бряг да чака изгрева. Беше успял да се изплъзне от войниците на фараона в пустинята по тайни пътища. Беше забелязал сред пленниците и хората от либийския керван, между тях и човека, който бе погълнат в пясъците.

Сега вече можеше да въздъхне облекчено. Беше изпълнил първата част от задачата, която му бе поставила странната жена. Очакваше го нов и изпълнен с още по-интересни събития ден.

На зазоряване жертвите бяха подредени в дълга опашка.

Великият фараон Хуфу, син на цар Шеферу и царица Хетпехерес, владетел на цялото Средно царство, наблюдаваше с безстрастно изражение реката от кръв, която се спускаше надолу по гладката фасада на Голямата пирамида. Седеше на позлатен трон на плоския връх, където доскоро бе разположен Главният страж. Пред него бяха поставени четири жертвени платформи, където се трудеха жреците на Изида.

Асим работеше чевръсто, тъй като го очакваха още няколко хиляди гърла за рязане. Опашката от нещастници с превити рамене се виеше по дървено скеле до самия връх. Асим размахваше Екскалибур, меча на боговете, местеше се от една платформа на друга и посичаше вратовете на обречените. Войниците се грижеха опашката да се движи равномерно. Тук бяха всички работници — дори тези, които само бяха надниквали в пирамидата. След клането единствено Хуфу и Асим щяха да знаят какво се крие вътре.

Щом поредният работник пристъпеше на площадката, двама войници го сграбчваха за ръцете и го притискаха към масата, а един жрец му извиваше главата назад, в очакване към тях да се приближи Асим с Екскалибур. Кръвта, която рукваше от прерязаните шийни артерии, се събираше в един улей, преминаваше през нарочно поставена тръба, и сетне се изливаше върху варовиковото покритие на пирамидата. Три от стените й вече бяха обагрени в кървавочервено и сега потокът бе насочен към четвъртата.

С притъпени от дългогодишен тежък труд умове, заобиколени от въоръжени войници, свикнали да се подчиняват безпрекословно на фараона и боговете, нещастниците търпеливо очакваха отредената им участ. Ако някой от тях се опиташе да избяга, войниците мигом го събаряха, отнасяха го горе и го полагаха на някоя от масите.

Не само работници, инженери и свещеници имаше в редицата, но и пътешественици, уловени предния ден в пустинята. Либиецът, който се бе доближил до пясъчната дюна, също бе тук, окован във вериги заедно със спътниците си от кервана. Когато погледът му попадна върху Екскалибур, покорството му пред неизбежната участ мигом се изпари и той се задърпа назад. Неколцина войници го повлякоха към една от масите, където Асим му преряза гърлото с рязко движение. Ала за негова изненада тялото на либиеца се изви назад и остана изправено, докато от зейналата в гърлото му рана шуртеше кръв. Войниците, които го бяха довлекли, го натиснаха още по-силно, но не можаха да го надвият. С мощен удар либиецът им скърши вратовете. Асим използва този момент и заби острието на меча в корема му.

Нечовешки крясък се изтръгна от устните на либиеца. Позлатеният трон на Хуфу бе само на десетина крачки от тази зловеща сцена. Фараонът извика от ужас, когато от раната на гърдите на либиеца внезапно се показаха няколко сивкаво-черни пипала, които завършваха с по три пръстчета. Тялото продължаваше да се извива назад до неестествен ъгъл, сякаш гръбнакът му се бе превърнал в отпусната струна. Асим замахна с меча и отсече помръдващите пипала. Отрязаната част тупна на земята, сгърчи се и мигом изсъхна, сякаш бе изгорена от силен огън. Останалото се прибра в тялото, което рухна на земята. Едва сега жрецът отстъпи назад, но държеше Екскалибур вдигнат и готов за удар.

— Какво беше това? — попита Хуфу.

Асим прониза още няколко пъти окървавения труп с върха на меча.

— Изгорете трупа — нареди той. — А пепелта разпилейте. — Той се обърна към фараона. — Древният враг, господарю. Дошъл е с птицата, която видяхме вчера.

— Какъв е този враг?

— Това е врагът на боговете и нашият враг.

— Но как е влязъл в човека?

— Нямам представа, господарю. Вчера видението ми каза да го търся по този начин.

— Но как е оцелял? Нали видяхме, че птицата пада в пламъци?

— Това също не зная, господарю, но видението ме предупреди, че може да се появи сред нас. Каза ми да използвам меча, за да го убия.

— Това оръжие наистина е могъщо — замислено поклати глава Хуфу.

— Изковано е, за да служи на абсолютния владетел.

Хуфу кимна, сякаш тази мисъл вече му бе минала през ума. Даваше си сметка, че оръжие с подобна сила крие както необятни възможности, така и страшни опасности.

Асим даде знак на войниците да продължат с прекъснатата работа. Когато и последният работник бе обезглавен, а тялото му — хвърлено от пирамидата и изгорено, и четирите страни на Голямата пирамида бяха облени в кръв. Случката с либиеца не се повтори.

Донхад пресметна, че жертвите на клането върху стените на Голямата пирамида надхвърляха пет хиляди души за по-малко от четири часа. Беше наблюдавала сцената отдалеч с мощен бинокъл и бе видяла всичко. Не за първи път присъстваше на подобни ужасяващи картини, но това не бе притъпило болката й. Тя не откъсна очи от окулярите, когато жрецът приключи и отнесе меча на фараона.

— Какво правят? — попита Гуалкмай, когато войниците започнаха да забиват дървени клинове във варовиковата обвивка на всички места, където имаше цепнатини. Облицовката започна да се рони на големи парчета.

— Разрушават сигнала.

— Сигнала?

— Онова, което привлече тук Гъмжилото — обясни Донхад. — Гладката повърхност, ъгълът, конструкцията — всичко, което отразяваше слънчевата светлина под определен ъгъл.

— А защо въобще е трябвало да построят пирамидата?

— Според уаджета — защото боговете са ги изоставили. — Тя знаеше, че това не е отговор на същината на въпроса му, и затова продължи. — Когато Артад навлезе в системата, първата му работа бе да унищожи предавателя на Марс. Аспасия сигурно е решил да обърне нещата в своя полза, като прати свой сигнал до Аирлианската империя и да стовари цялата вина върху Артад. Идеята как да прати пасивен сигнал му е хрумнала доста отдавна — това е завещаният план. Само че сигналът доведе тук не аирлианците, а Гъмжилото. И сега пирамидата трябва да бъде разрушена.

Тя отново вдигна бинокъла. Тъкмо в този момент фараонът и неговият върховен жрец се спускаха надолу по дървената стълба.

— Господарю, издай заповед никой да не описва събитията от този ден — рече Асим.

— Какво да направя с меча? — попита Хуфу. — Може би трябва да го задържа, в случай че ни нападнат отново?

— Не мечът спря Древния враг, господарю, а Главният страж. Без варовика пирамидата не може да го привлече повторно.

— А защо днес използва меча за да избиеш всичките тези хора? Защо не предпочете ритуалния нож?

— Защото в меча се крие и една друга сила — обясни Асим. — Както сам видя, той е в състояние да убие онова, което се беше спотаило в човешкото тяло — дори ако е безсмъртно.

— Безсмъртно? — повтори Хуфу и се надвеси над него. — Да не би да е пило от Граала?

— Съмнявам се. Въпреки това всички, които са слизали в тунелите, трябва да умрат.

— Не те разбирам.

— Аз също не разбирам много неща, господарю. Правя само каквото ми наредят боговете. Мечът е ключ, който трябва да бъде скрит отново.

— Но защо боговете ни накараха да построим… пирамидата, щом тя доведе тук враговете?

— Боговете се надяваха, че ще повика други богове от небесата. — При повторението на отговора Хуфу почувства отчаяние.

— И сега? — разпери той ръце. — Сега какво ще правя?

— Ти управляваш, господарю.

— А Екскалибур?

— Докато още е в ножницата, аз ще го отнеса долу в един от дуатите, където боговете могат да го открият, ако им потрябва. Ще е нужен и за Главния страж, като се върне.

Хуфу разкопча колана и подаде ножницата на Асим. Жрецът го пое и тръгна към входа на подземията.

— Готов ли е уаджетът? — попита Гуалкмай.

— Предполагам, че е готов — въздъхна Донхад. — Но сигурно му е тежко. Днес изгуби цялото си семейство на стените на пирамидата.

— Е, тогава и ние можем да вървим.

— Ами ако се провали? — поколеба се Донхад.

— Като се провали, ще се провали — отвърна философски Гуалкмай. — Щом никой не събуди аирлианците при такава очевидна заплаха, значи ще спят още дълго. И ние ще постъпим като тях. Тези хора още са далеч от възможността да се разбунтуват. — Той положи ръка на рамото на Донхад. — Не е дошъл моментът.

Асим вървеше по каменния коридор, стиснал в едната си ръка скиптъра, а в другата — Екскалибур. Изведнъж спря, почака една минута, после продължи. На разклонението свърна вдясно, но замръзна на място — пред него стоеше човек.

— Каджи! Знаех, че ще се появиш. Душиш наоколо като плъх.

— По-добре плъх, отколкото роб.

Асим плю презрително в краката му.

— Уаджет. Вие предадохте нашата професия.

Каджи поклати глава.

— Ние сме я предали, така ли? И кого предадохме? „Боговете“, които ни оставиха да се борим сами? Които позволиха да разрушат домовете ни и да избият сънародниците ни? Какво свърши днес? Колцина намериха смъртта си в ръцете ти заради твоите „богове“? Колко още трябва да умрат?

— Ти си Наблюдател — рече Асим. — Нищо не можеш да ми сториш — такива са законите на вашия орден. Махни се от пътя ми.

Каджи стисна зъби.

— Днес изгубих трима братя, шест племенници и двама от тримата си синове. Загинаха на пирамидата.

Асим неволно отстъпи назад.

— Заклел си се само да наблюдаваш.

— Вече не съм Наблюдател. Едничкият ми оцелял син е следващият уаджет. Следващият Наблюдател на Гиза, на Пътищата на Росту.

— Но клетвата остава в сила!

— Нали знаеш, че зад нас стоят Онези, които действат. — Каджи вдигна ръка и разпери пръсти — пръстенът със знака на неговия орден липсваше. — След като отворих вратата към Пътищата, оставих пръстена, за да го намери синът ми.

Това подейства на Асим като пробождане с острие. Жрецът стискаше меча, но не смееше да го извади от ножницата.

— И какво ще спечелиш, ако ме убиеш?

Каджи се разсмя.

— Не си чак толкова важен.

— Тогава защо…

— Екскалибур — рече Каджи. — Той е техен. Той е ключът. Искам го.

— Не можеш да го вземеш! Той принадлежи на боговете.

Каджи огледа осакатеното му тяло.

— Поглеждал ли си се някога? Имаш ли представа какво са направили с теб?

— Такава е цената на моята служба.

— И с каква цел? Какъв е смисълът от тази твоя служба?

— Вечният живот — отвърна Асим. — Правото да пия от Граала.

— Граалът, който ни обещават, откакто свят светува, а още никой не го е получил!

— Все някой ден и това ще стане — рече почти шепнешком Асим. — Ако не с мен, с някои от последователите ми. Но само с тези, които истински вярват.

Каджи отново пристъпи към свещеника. Намираше се в обсега на меча, но Асим не го извади.

— Не ти ли е хрумвало някога, че да пиеш от Граала може да не се окаже чак толкова здравословно?

Асим го погледна втрещен. Имаше вид, сякаш някой току-що му е казал, че небето е червено. Сетне бавно поклати глава.

— Екскалибур — рече Каджи.

Асим се отдръпна.

— Мечът ще бъде прибран на сигурно място.

— Според теб това място сигурно ли е? — Каджи не изчака отговора. — Твоите „богове“ се бият помежду си. И двете страни знаят за Пътищата на Росту. Мечът трябва да бъде скрит някъде другаде — инак днешната трагедия ще се повтори.

— Но Древният враг… — поде Асим.

— Да, Древният враг — кимна Каджи. — Екскалибур трябва да бъде запазен и от него. Видях какво се случи на върха на пирамидата. Но защо смяташ, че само един враг е оцелял?

— Врагът бе унищожен.

— Не можеш да бъдеш сигурен — възрази Каджи. — Гледах как Древният враг проникна в либиеца предния ден в пустинята. Това е много опасен противник. Мечът не бива да остава на това място.

Асим се намръщи.

— Какво знаеш за Древния враг?

Странно изражение пробяга по лицето на Каджи.

— Легендите…

— Откъде знаеше, че трябва да идеш в пустинята? — продължи да настоява Асим. — И защо… — Гласът му секна, защото Каджи се хвърли напред и заби кинжал в гърдите му.

Когато рухна на пода на тунела, Асим вече беше мъртъв. Каджи се наведе, смъкна наметалото на жреца и уви с него мършавото си тяло. Взе Екскалибур и скиптъра и се отправи към повърхността.

Хуфу бе сам на върха на пирамидата. Почти една трета от нейната варовикова облицовка бе свалена. В подножието на гигантската постройка се бяха струпали хора, които отнасяха натрошения камънак, за да го ползват за свои нужди. Щеше да стигне за вдигането на примитивни къщи. Няколко големи каменни блока бяха положени на върха на пирамидата, за да запазят симетрията и да скрият, че доскоро там е имало нещо друго.

Той чу, че стражите подрънкват с оръжията си, и се обърна. Една слаба фигура, загърната в жреческо наметало, се катереше по дървената стълба с очевидно затруднение. Асим се връщаше, стиснал меча в ръка.

— Нали каза, че ще го оставиш под земята? — посрещна го Хуфу. — Размисли ли?

Загърнатият се приближаваше мълчаливо. Хуфу зяпна, когато острието на меча блесна във въздуха и се опря в шията му. Усещаше допира на хладния метал.

— Асим, да не си се побъркал?

Мъжът си смъкна качулката. Беше непознат.

— Кой си ти?

— Човек, като теб. Името ми е Каджи.

Хуфу не отделяше очи от неговите.

— Ще ме убиеш ли?

Каджи игнорира въпроса.

— Асим е мъртъв. Аз го убих.

Хуфу погледна през рамо към пирамидата. Непознатият притисна по-силно меча към шията му. За първи път в живота си Хуфу се почувства безпомощен и смъртен и си даде сметка, че не е богоизбран, а просто човек.

— Той те излъга, защото и него бяха излъгали — рече Каджи.

— За какво ме е излъгал? — попита Хуфу, опитвайки се да отдалечи страшния миг на кончината си. Почти нямаше надежда за спасение, стражите сигурно мислеха, че фараонът обсъжда важни въпроси със своя върховен жрец.

— За боговете. Обещанията им са лъжливи. — Каджи неочаквано дръпна меча назад и го прибра в ножницата под наметалото. — Господарю мой… — Той посочи към пирамидата. — Виж как постъпиха с народа ти в името на боговете. Дали няма да е по-добре, ако тези „богове“ престанат да бъдат част от живота ни? Ще те пощадя, ако ми обещаеш да управляваш като човек и да не ставаш пионка на боговете.

Хуфу преглътна изплашено. Последните събития напълно бяха разбили самочувствието му.

— Да… да… обещавам да го направя…

— Не ти вярвам — прекъсна го Каджи. — Но ако те убия, няма да постигна нищо, а и вече нямаш друг избор, освен да управляваш като човек. По-важното е, че посях в душата ти семето на съмнението. Може би това е всичко, което мога да направя. От това семе някой ден ще порасте независимост. Способност да мислим сами за себе си. Толкова пъти са ни лъгали — богове и жреци. Време е да изковем своя истина.

След тези думи Каджи се обърна и тръгна надолу по стълбата. Докато си пробиваше път през множеството, пазачите почтително му съдействаха, разпознали наметалото на върховния жрец. Каджи успешно имитираше странната походка на Асим, но само докато стигна до храма. Там той ускори ход и бързо стигна до брега на Нил, където в малка лодка го очакваше млад мъж с медальона на Наблюдател.

В средата на лодката здраво бе закрепен дървен сандък с дължина около метър. Младежът вдигна капака и Каджи положи вътре меча с ножницата. После извади навит на руло пергамент — доклада му до щаба на Наблюдателите — и го подаде на младия човек. Лодката се плъзна в нощта и пое по дългия си път, за да достави меча и доклада.

Екскалибур изчезна в тъмнината.

11.

1500 г.пр.Хр., Стоунхендж

Нямаше тревожно мигане на светлини, когато Донхад повдигна похлупака на своя цилиндър. Тя погледна таблото и установи, че са изминали още хиляда години — както беше планирано — от предишното им пробуждане. И този път тя стана и се облече по-бързо от Гуалкмай. Той още се надигаше, когато Донхад вече се настани до компютъра.

— Има ли нещо?

— Този път нищо, което да е пробудило вниманието на стражите.

— Е, значи поне Гъмжилото не се е връщало — кимна Гуалкмай. — Мисля, че ще е добре да идем до Авалон. Интересно дали там все още има Наблюдател.

— Надявам се — рече Донхад, докато си слагаше наметалото. — Скоро ще разберем.

Селцето на брега на езерото беше необитаемо от доста време, ако се съдеше по хлътналите покриви на къщите. Нямаше нито една лодка на брега и двамата постояха известно време под дъжда, загледани към островърхия остров. Върхът му бе обгърнат в мъгла, но въпреки това се виждаше, че там е вдигната някаква каменна постройка.

— Бих могъл да скова лодка — рече Гуалкмай.

— Имаме време, но не чак толкова много, че да го пилеем. — Донхад се отдалечи бавно по брега и след известно време Гуалкмай чу гласа й. — Ела насам!

Когато се приближи, тя му посочи една скрита в шубраците лодка.

— Можеш да доплуваш дотам — предложи му Донхад. — И двамата можем.

Гуалкмай съблече бронята и остана само по набедрена препаска. Сетне се приближи към водата, потърквайки замръзналите си ръце, пое дъх и се гмурна. С няколко резки движения достигна лодката, улови се за борда й и се прехвърли вътре. След това загреба енергично обратно с надежда да се стопли.

Когато се върна на отсамния бряг, той слезе, подсуши се и се облече. Донхад го чакаше търпеливо. Щом заяви, че е готов, двамата се качиха в лодката и отплаваха към Авалон. Слязоха на каменистия бряг на острова и поеха по тясната пътека нагоре. Там бе вдигнат малък храм, в средата на който се намираше затвореният с плоча вход към подземието. Вратата на храма бе залостена, Гуалкмай я натисна с рамо, но тя не поддаде. Покривът на постройката обаче отдавна се бе разрушил — той се прехвърли през стената и отключи вратата отвътре.

Помещението бе тясно, не повече от четири квадратни метра. Донхад се надвеси над каменната плоча в средата и пъхна медальона си в процепа. Плочата се отмести. Гуалкмай извади меча и тръгна пръв. Стиснала кинжала, Донхад го последва, като не забрави да затвори плочата. Тунелът бе озарен от няколко аирлиански луминесцентни тръби, които работеха и сега, след толкова много години. Двамата спряха на прага на кристалната кухина — прибран в ножницата си, Екскалибур стърчеше от камъка.

— Значи са успели да го донесат тук от Египет — отбеляза Донхад.

— Да, така изглежда.

— Кои сте вие?

Двамата се извърнаха рязко. Млад мъж, въоръжен с лък, се бе приближил безшумно от другия край на пещерата.

Донхад си свали медальона с бавни движения и му го показа.

— Аз съм уаджет.

— Това, че го носиш — възрази младият мъж, — не значи, че си Наблюдател.

— Аз съм член на ордена — произнесе Донхад на аирлиански.

Мъжът сбърчи вежди.

— Това е древният език. Учили са ме на него, но не достатъчно, за да разбера какво казваш. — Въпреки това той отпусна тетивата на лъка. — Може изобщо да не сте членове на ордена. Бихте могли да сте Водачи, или Онези, които чакат.

— Името ми е Донхад, а това е Гуалкмай.

Младият мъж отстъпи назад.

— Чел съм за вас. Преди много-много години дошли мъж и жена със същите имена. Вие техни потомци ли сте?

— Да — кимна Донхад. — Не сме Водачи, нито Онези, които чакат. Ако бяхме, досега да си мъртъв. Идваме от много далеч.

Мъжът свали лъка.

— Аз съм Даг Брин. Наблюдателят от Авалон.

Донхад му подаде ръка.

— Откъде идвате? — попита Даг Брин. — Къде наблюдавате?

— Ние сме пътешественици — рече Донхад. — Обикаляме Наблюдателите.

— Не бях чувал, че има такива. Но винаги има какво да научи човек.

— Какво става с аирлианците? — попита Донхад.

Даг Брин повдигна рамене.

— Доколкото знам, още спят.

— А онези в Египет?

— Мъртви са.

— Някои са мъртви много отдавна — кимна Донхад. — Но други още спят.

— Вампир ги изби, докато спят — обясни Даг Брин. — Преди много години получих доклад за това от Наблюдателя в Гиза.

— Вампир? Той от неживите ли беше? — Донхад бе изненадана от този неочакван поврат в събитията. Името й беше смътно познато.

— Така е писано.

— Кой управлява сега в Египет? — намеси се Гуалкмай.

— Фараонът. Той властва над могъщо царство, което завладя много страни.

— А Граалът? — попита Донхад.

— Според последния доклад на Наблюдателя от Гиза все още е в кивота, скрит някъде в Архиварната. Но ще ви призная, че от доста време не съм получавал сведения от Гиза.

Гуалкмай се закашля и зиморничаво обгърна тялото си с ръце.

— Уф, да се махаме от тази влага. Показвай какво имаш и да тръгваме.

— Добре, нека видим докладите — кимна Донхад и пое към стаята със свитъците.

Не научиха почти нищо повече от докладите на Наблюдателите. Повечето от тях бяха пращали сведения доста нередовно. Например последният доклад от Гиза бе пристигнал преди двеста години, а от Китай — преди петстотин години. В него се разказваше за странни същества, обитаващи околностите на планината Циан Лин. Донхад предположи, че това са на някои от освободените неживи от Гиза, или пък бяха рожба на експерименти на самите аирлианци. Някои Наблюдатели не бяха пращали сведения от хиляда години — или защото родът им е бил прекъснат, или поради невъзможност да пратят съобщенията си през океана. Освен това някои от докладите бяха написани на непознат език.

Гуалкмай и Даг Брин излязоха на лов. Докато се върнат, тя вече бе взела решение какво да правят по-нататък. Двамата мъже донесоха едър елен, одраха го и оставиха два бута да се пекат на огъня. Донхад отново се зае с докладите, но й беше трудно да се съсредоточи заради дима, който изпълваше стаята и ги караше да кашлят. Тя забеляза, че Гуалкмай се е отпуснал на една койка в ъгъла. Надвеси се над него и докосна челото му — беше топло. Накара Даг Брин да събере всички завивки, с които разполага, и покри с тях своя любим. Ала скоро треската му се засили.

— Трябваше да ме оставиш да скова лодка — рече той на пресекулки. — Имахме предостатъчно време.

— Прав си — съгласи се тя. — Моя беше грешката.

Гуалкмай се тресеше толкова силно, че се наложи Даг Брин да й помогне да го удържат на койката. Когато най-сетне се успокои, лицето му бе обляно в пот. Гледаше я замаяно.

— Трябва да се върнем на кораба — прошепна му Донхад. — Не мога да те лекувам тук.

Гуалкмай се изсмя с дрезгав глас.

— Няма да стигна дотам. Докато не ме остави треската… — Той понечи да се изправи, но не му стигнаха силите. — Съжалявам.

— Няма нищо — успокои го тя.

Даг Брин стоеше в другия край на стаята и ги наблюдаваше.

— Мога да ви помогна да стигнете закъдето сте тръгнали. До вашия кораб…

— Не, невъзможно е — поклати глава Донхад.

Даг Брин се приближи и втренчи поглед в лицето на Гуалкмай.

— Исках да ви кажа за селцето на брега. Жителите му измряха преди двайсетина години. Уби ги нещо странно. Всичките имаха треска и трепереха като теб. Жена ми и дъщеря ми също я хванаха. Оцелелите ги пратих да живеят някъде другаде.

В началото Донхад мислеше, че Гуалкмай е настинал от студената вода. Но сега се замисли дали някой не е отровил водата в езерото? По време на Революцията аирлианците не се бяха поколебали да използват биологични оръжия срещу хората. Жертвите наброяваха милиони.

Но независимо от това нямаше право да води Даг Брин при кораба. Нито можеше да пренесе сама Гуалкмай дотам. Пътуването със сигурност щеше да го довърши. Единственият му шанс бе да преодолее болестта тук. Още дълги часове тя остана край него. Някъде след полунощ Гуалкмай започна да бълнува на техния роден език и Даг Брин ги поглеждаше озадачено. Донхад сменяше влажни компреси на челото на своя спътник, от време на време го будеше и настояваше да поема течности.

Но нищо не помагаше.

Малко преди зазоряване Гуалкмай се изправи и извика името на техния син. След това рухна на койката и животът го напусна със сетния му дъх.

Донхад се надвеси над него и му склопи очите. Остана така наведена в продължение на няколко минути, след това се пресегна и свали Ка-огърлицата му.

— Ужасно съжалявам — рече Даг Брин, който стоеше до нея.

— Ще ми помогнеш ли да го погребем?

— Разбира се. Къде?

— На върха на хълма — отвърна Донхад. — Духът му ще пази това място.

Плаваха вече четири дни, когато Гуалкмай най-сетне попита за посоката, в която пътуват.

— Към Гиза.

Гуалкмай кимна.

— Така и предполагах.

Търговският кораб, на който се бяха качили, обикаляше по крайбрежието на Средиземно море.

— А когато стигнем там?

— Още не съм решила — отвърна Донхад. Обмисляше този въпрос, откакто беше отишла на кораба, за да прехвърли паметта от огърлицата в следващото тяло. Тъй като Гуалкмай нямаше спомен за последното им пребиваване в Авалон, нито беше чел свитъците с докладите, отговорността за вземането на решението падаше върху нея. Което, разбира се, беше нещо обичайно, откакто двамата действаха заедно. — Нещата в този свят не са като на нашия. Заради намесата ни ситуацията се измени. И заради войната между Аспасия и Артад.

Гуалкмай кимна вяло.

— Сега и двете страни спят — продължи тя. — И вместо тях действат техните слуги. Ключът към Главния страж е у нас. Щабът им на тази планета — на остров Атлантида — беше унищожен. Връзката им с Марс е прекъсната, от известно време нямат никакъв контакт с Империята. Всичко това обаче постигнахме с цената на много човешки жертви.

— И при нас не беше по-различно — отвърна Гуалкмай. — Спомни си колко богоубийци изгубихме, докато унищожим предавателите им. И това бе само през първия етап от войната.

Донхад не отговори, загледана към брега.

— Значи смяташ, че въпреки първоначалните успехи, хората от тази планета не са достатъчно развити, за да се опълчат на аирлианците.

— Да.

Гуалкмай потърка замислено брадичка.

— Значи още е твърде рано.

— Не и ако… — поде Донхад, но млъкна.

— Какво?

Тя извади скиптъра, който бяха донесли преди много години на тази планета.

— Не и ако се сдобием с Граала и го използваме. Ако създадем цяла армия от безсмъртни.

Гуалкмай не побърза да възрази и това й се стори странно. Но след като помисли няколко минути, той поклати глава.

— Няма да стане. Не разполагаме с оръжие, с което да им се противопоставим. Дори и да създадем армия от безсмъртни, няма да постигнем нищо, освен да им осигурим безкрайни страдания. Те ще умират и пак ще възкръсват. Каква ужасна участ! Но дори безсмъртието си има предели — ние се научихме как да убиваме аирлианците, сигурен съм, че те също знаят как да убиват безсмъртни. Но… — Гуалкмай направи пауза. — Мисля, че наистина ще е добре да сложим ръка на Граала, както успяхме да направим с Екскалибур. Така ще попречим да го използват слугите на аирлианците.

— Точно това си мислех и аз.

— Но нищо повече — добави Гуалкмай.

— Нищо, разбира се.

— Защо ли не ти вярвам?

Робство между хората. Едни хора да се продават като стока от други. Това бе неразбираемо за Донхад. Нищо подобно никога не се бе случвало на тяхната планета. Но Египет се бе променил след последното им идване. Голямата пирамида все още се извисяваше над платото Гиза, но страните й бяха захабени и изронени от ветровете. До нея имаше още две пирамиди, очевидно опити на други фараони да се мерят по блясък с управлението на Хуфу. Черният сфинкс беше скрит от погледите, заринат под повърхността на платото, а над него сега се издигаше негово копие, но от камък.

Но не тези промени изненадаха Гуалкмай и Донхад, а лагерът с роби, който бе разположен в южната част на платото. Хиляди нещастни хора живееха там, заобиколени от пазачи и принуждавани да работят къртовски по строежите на няколко храма и още един дворец. Лагерът им бе заобиколен с ниска стена, чиято роля бе по-скоро символична, тъй като всъщност страхът държеше хората вътре.

Робите не бяха египтяни. Имаше представители на всякакви раси и народности, но повечето бяха от племето, наречено юдеи. Бяха ги докарали от една страна на североизток от Египет, която също излизаше на бреговете на Средиземно море. Египтяните бяха разгромили армията им, а сетне ги бяха довели тук, оковани във вериги.

Донхад и Гуалкмай откриха Наблюдателя в същата колиба, в която бяха живели неговите предци. Беше мъж на средна възраст, който бе наясно със задълженията си, но досега не бе пратил нито един доклад в Авалон. Изплаши се, като ги видя, и падна на колене, когато Донхад му показа златния си медальон. След като си дадоха сметка, че не могат да очакват кой знае каква помощ от него, двамата тръгнаха да разузнаят сами.

Пътищата на Росту все още се охраняваха от златната сфера, но из тунелите вече не се разхождаха жреци. Всъщност изглежда никой, освен Наблюдателя, не знаеше за съществуването им. Донхад и Гуалкмай можеха необезпокоявани да слязат в Архиварната и да използват скиптъра, за да се сдобият с кивота и Граала, но по-трудно щеше да бъде да ги изнесат навън. Донхад се опасяваше, че самото отваряне на Архиварната ще задейства скритата аларма, както бе станало при приближаването на кораба на Гъмжилото. А платото буквално гъмжеше от войници на фараона. Едва ли имаше друг начин, освен да долетят с „Финбар“.

В края на краищата решиха да използват същата тактика, до каквато бяха прибягвали на тяхната планета — разделяй и всявай недоверие. Рамзес II, настоящият фараон на Египет, имаше двама сина. По-възрастният се казваше Мойсей и бе изгнаник от царството заради опит да свали баща си от трона. Бяха го пратили в някаква провинция Мидия, където бе назначен за управник. По-малкият син, Рамзес III — изглежда щеше да наследи баща си.

Донхад и Гуалкмай поеха за Мидия, която се намираше на изток от Египет, на пустинен полуостров, наричан Синай. Дворецът на Мойсей не бе нищо повече от една малко по-голяма къща, опряна на вътрешната стена, която опасваше града. Населението на Мидия не наброяваше повече от хиляда души, страната беше бедна и хората едва намираха с какво да се прехранват. Тежко наказание за непокорния син. То бе породило у Мойсей омраза не само към баща му, но и към неговия бъдещ наследник Рамзес III.

Само след няколко дни Донхад и Гуалкмай успяха да си осигурят среща с Мойсей с цената на няколко жълтици, които пуснаха в шепата на началника на стражата. Управникът ги посрещна на дървен трон в стая с нисък таван. Беше зареял поглед през прозореца към пустинята отвън. Двама отегчени стражи ги пропуснаха да влязат, като единствената предпазна мярка бе да вземат меча на Гуалкмай. Но скиптърът и кинжалът останаха скрити под наметалото на Донхад.

— Гиза е далеч оттук — произнесе вместо встъпление Донхад.

Мойсей извърна глава към тях. Беше млад мъж, с гъста черна и къдрава коса.

— Съобщиха ми имената ви, но те не ми говорят нищо.

— Нашите имена нямат значение — рече Донхад.

— Жената и за двамата ли говори? — обърна се Мойсей към Гуалкмай.

— Да — кимна той.

— Странно. Какво всъщност искате? — Този път той се обърна към Донхад.

— Да ви помогнем.

— Подкупили сте началника на моята стража, за да си осигурите аудиенция. Колко злато имате?

— Колко злато има фараонът в съкровищницата си? — отвърна с въпрос Донхад.

— Колкото и да е, намира се в Гиза, която — както сама отбеляза — е далеч оттук. Ако прекося Червено море, баща ми ще нареди да ми отсекат главата.

— Не и ако има нужда от вас.

— Че защо ще има нужда от мен? — попита Мойсей и сръбна от една глинена чаша.

— За да му помогнете за неприятностите с робите.

— Какви неприятности?

— Ще стигнем и до това.

Мойсей започна да барабани замислено с пръсти по облегалката на трона.

— Защо трябва да се връщам в Египет? — попита той накрая.

— За да довършите започнатото — бунта срещу фараона.

— Армията е предана на баща ми, жреците също. Нямам никаква…

— Не с помощта на армията и жреците — прекъсна го Донхад. — Ще използвате робите. Юдеите.

Мойсей се намръщи.

— Нали каза, че баща ми ще ме приеме, за да му помогна да се справи с робите. Не съм чувал да е имал неприятности с тях. Сега ми заявяваш, че трябва да използвам същите тези роби, за да го сваля от трона.

— Ще направите и двете.

Мойсей помисли малко, сетне на лицето му трепна усмивка.

— Много интересно. И изобретателно. — Той докосна неволно с ръка един стар белег на челото си. — Това е от баща ми — като бях дете, ме биеше често. Родила ме е една негова наложница. Сигурно щяха да ме задушат още като малък, но тя ме скри. Добре че баща ми дълго време нямаше наследник и ме призна. Но след като третата му жена роди законен наследник, той вече нямаше нужда от мен.

— Знаем — кимна Донхад. — Преди известно време бяхме в Гиза и в Кайро. Знаем как управлява баща ви, чухме много ужасяващи неща. От две години в Египет има суша. Реката не е толкова пълноводна и зърното не стига за изхранване на населението, та какво остава за робите. Юдеите са готови да се вдигнат на бунт. Трябва само някой да ги поведе. И да им вдъхне надежда.

— Защо искаш да се случи това? — попита Мойсей. — Ти юдейка ли си? Не ми приличаш на такава.

— Не съм — призна Донхад и пое дълбоко дъх. — Ние сме врагове на египетските богове, всъщност те не са никакви богове. Поробиха всички хора, както египтяните постъпиха с юдеите.

— Ако го кажеш в присъствието на баща ми, ще умреш от мъчителна смърт — заяви Мойсей. — Той се смята за пряк потомък на боговете, а и жреците не пропускат да му го припомнят.

— Не е такъв — поклати глава Донхад.

— Можеш ли да го докажеш? Можеш ли да докажеш, че боговете нехаят за нас? И че всъщност не са богове?

— Да — кимна Донхад.

— Как?

— Нехаят, защото отдавна са мъртви.

— Това е невъзможно! — възрази Мойсей. — Боговете не могат да умрат.

— Боговете, пред които се прекланя Египет, са мъртви — повтори Донхад. — Мога да ви покажа телата им. Изида. Озирис. Хор. И други, които все още почитате.

— Къде са тези тела? — надигна се Мойсей.

— В Пътищата на Росту, под платото Гиза.

— И ти ще ме отведеш при тях?

— Да.

Мойсей стана от трона и се отправи към вратата.

— Тръгваме още утре. Отивам да се наспя.

— Не бива да разказвате на хората за това — обърна се Донхад към Мойсей, докато Гуалкмай стоеше на пост при вратата на криптата.

Тримата бяха загърнати в сиви наметала, взети от колибата на Наблюдателя. Стояха до един от саркофазите, чийто капак бе вдигнат. Вътре лежеше тялото на аирлианеца, който Вампир бе убил преди много години. Нямаше никакво съмнение, че тялото не принадлежи на човек и че наистина е мъртво. Бледата му кожа бе мумифицирана, напукана около ставите и сгъвките. Косата бе продължила да расте и след смъртта и сега бе като червеникава влакнеста възглавница. Шестопръстите ръце бяха сгърчени. До тялото бе положен златен скиптър с глава на сфинкс на върха.

— Боговете наистина са мъртви — прошепна Мойсей. — Чух слухове за това преди още вие да се появите, но никой не смееше да го обяви.

— Защото религията е опора на властта на фараона — обясни Донхад. — Те — тя посочи мумията — винаги са се уповавали на това. Сетне ги замениха Сенките и накрая дойде ред на фараоните.

— Хората няма да го приемат — рече Мойсей. — Не е толкова лесно да им отнемеш вярата.

— Така е — замислено кимна Донхад.

— И какво… — поде Мойсей, но млъкна.

— Какво трябва да направите ли? — довърши Донхад. — Да използвате юдейския бог, за да изплашите фараона.

— Юдейския бог? Той само един ли е? — попита Мойсей.

— Да.

— Истински бог ли е?

Въпросът накара Донхад да се замисли.

— Не зная. — Тя погледна към мумията. — Истински, колкото този.

Настъпи тревожна тишина.

— Какво още има тук? — попита накрая Мойсей, като се озърташе обезпокоено. — Като бях малък, жреците си шепнеха уплашено за някакви скришни места под Голямата пирамида на Хуфу.

— Каквото и да има, не ви засяга — отряза Донхад.

Мойсей се извърна рязко към нея, но Гуалкмай застана помежду им. Ръката му бе върху дръжката на меча.

— Чувал съм слухове — рече Мойсей, — че Граалът дарявал безсмъртие и че се пази тук. Жреците го обещават на истинските вярващи в замяна на беззаветна преданост. Ала никой досега не е получавал тази награда.

— В един от тунелите наистина има кивот — потвърди Донхад. — Може би вътре е Граалът.

— Може би? — повтори Мойсей. Той я изгледа продължително, но Донхад не каза нищо повече. Накрая въздъхна. — Добре, доказахте, че боговете са мъртви. Сега какво искате от мен?

— Гуалкмай ще ви придружи — отвърна Донхад. Тя бръкна в саркофага, взе скиптъра и го подаде на Мойсей. — Наричайте го Аарон. Той ще ви съветва.

— Къде трябва да отида?

— При баща си, разбира се. При фараона — Донхад извади кинжала. — Но първо ще направим нещо, за да може баща ви да се вслуша във вас, а не в своите жреци съветници.

Царската охрана не посмя да посече Мойсей. Сигурно защото нямаха пряка заповед от фараона, или пък се изплашиха от странния скиптър, който носеше. Вместо това оковаха Мойсей и Гуалкмай и ги отведоха в гостната на фараона. Положиха ги на колене пред неговия трон. Рамзес II носеше дебела мантия, обшита със златни конци, а на главата му имаше корона, посипана със скъпоценни камъни. Лицето му бе сбръчкано, безизразно. Ръцете му бяха скръстени на гърдите и държаха жезъл. Стоеше толкова неподвижно, че в началото Гуалкмай го помисли за статуя. Беше заобиколен от десетина стражи, а от дясната му страна бе седнал синът му — облечен по същия начин, но без корона.

Рамзес II огледа мълчаливо прокудения си син в продължение на няколко секунди, после вдигна жезъла и махна едва забележимо с него. Стражите свалиха оковите на двамата и подадоха жезъла на Мойсей.

Той вдигна двете си ръце, стисна жезъла с дясната, а лявата разтвори в знак, че идва с мир.

— Татко…

— Как смееш да ме наричаш така? — прекъсна го Рамзес с нисък треперлив глас.

— Татко, дойдох да ти помогна.

На два километра от двореца на фараона, близо до стената, която заобикаляше юдейския лагер, Донхад извади от раницата си пакет със странен сивкав материал и го остави в подножието на стената, точно под една от стражевите кули, разположени на равни разстояния по протежението й. Пъхна в средата на пакета един чип, сетне бързо се отдалечи от мястото.

Малко по-нататък тя спря отново, извади от раницата метална топка с хексагонални бутони и натисна един от тях. Разнесе се оглушителен взрив, стената подскочи нагоре и рухна заедно със стражевата кула. След миг на мястото имаше само огромна димяща яма, заобиколена от стреснати и изплашени египтяни и юдеи. Но скоро египтяните се окопитиха и реагираха на случилото се по единствения начин, който си знаеха — започнаха да избиват онези роби, които се навъртаха наоколо.

Изгладнели заради сушата и постоянния недостиг на храна, изгубили надежда за по-добър живот, мнозина от юдеите се възпротивиха на войниците и се нахвърлиха върху тях. Тъй като ги надвишаваха числено, те им надвиха, избиха ги и побягнаха през отвора в стената.

Точно в този момент втората бомба, заложена от Донхад, взриви казармата на войниците.

— Че каква помощ можеш да ми окажеш? — попита фараонът.

Рамзес III се надигна и изгледа презрително брат си от висотата на подиума.

— От каква помощ се нуждаем според теб, мидийски управнико?

Изведнъж целият дворец бе разтърсел от далечен тътен, подобен на гръмотевица, въпреки че в небето нямаше нито едно облаче. През отворените прозорци долетя глъчка. Последва втори гръм и нови викове, както и шум от приближаваща се тълпа.

През една от страничните врати се втурна запъхтян офицер, изтича при Рамзес III и развълнувано зашепна нещо в ухото му. Рамзес III му махна да си върви и се извърна към Мойсей.

— Какво невероятно съвпадение — идваш тук да ни предложиш помощ и в същия миг юдеите се вдигат на бунт!

— Юдеите са готови да се вдигнат на бунт от доста време — възрази Мойсей. — И не само заради сушата, а и поради непосилната работа, с която постоянно ги товарят. Дори робите трябва да ядат. Пък и освен това не бива да забравяш размирните ни съседи на изток и на юг. В Персия от много време цари ужас, според мен до десет години там ще нахлуят хетите.

— Само лоши вести ли ми носиш? — попита Рамзес II.

— Не, нося и добри. — Мойсей посочи Гуалкмай. — Това е Аарон, странстващ воин от далечна страна. Той познава хетите и земите им.

Гуалкмай се поклони на фараона.

— Господарю, с един удар ще решите и двата проблема.

Той млъкна, защото в залата нахлуха още неколцина офицери и заговориха с приглушени гласове на Рамзес III. Щом излязоха, баща му махна с жезъла да предаде какво е научил.

— Две светкавици са ударили стражева кула и казармата в юдейския лагер, въпреки че небето е чисто. А след това юдеите са се вдигнали. Избили са стотина от нашите войници. Целият лагер се е разбунтувал. Но скоро размириците ще бъдат потушени.

— За известно време — подметна Мойсей.

— И какво трябва да сторя, за да реша и двата проблема? — настоя да узнае Рамзес II.

— Позволете ни да отведем юдеите надалеч оттук — заговори Гуалкмай. — На север и изток, покрай бреговете на Средиземно море. Оставете ги да основат там своя държава, близо до мястото, откъдето идват. Държава, която ще ви стане съюзник от благодарност, че сте ги дарили със свободата, и ще възпира нашествията на хетите.

— И кой ще я управлява? — попита Рамзес III. — Ти ли? — той погледна Мойсей.

— Тъкмо ще съм още по-далеч от теб в изгнанието си, братко мой — засмя се Мойсей. — Сигурно ще си доволен от това. — Той погледна баща си. — А ти, татко, ще се отървеш от размирните юдеи. Хубаво беше, когато Нил бе пълноводен и имаше предостатъчно храна, но при тази суша… Тухлите, които правят, не стават за нищо. По-добре границата ти да е защитена от хетите, отколкото да държиш размирни роби.

Фараонът потъна в мълчание.

— Не — обяви той след известно време.

— Татко… — поде Мойсей, но Рамзес II му махна с жезъла да замълчи.

— С юдеите ще се справя и без да ти ги давам за поданици. А от хетите не ме е страх — нека дойдат. Ще окъпем пясъците с кръвта им, както направихме и с по-силни врагове.

— Няма да е толкова лесно, господарю — обади се Гуалкмай.

— И защо да не е?

— Заради юдейския бог.

Донхад се спотайваше в покрайнините на една занемарена нива на километър от платото Гиза. Туниката й беше подгизнала от пот, все още не можеше да успокои дишането си. Тя извади от кожената си раница малка черна сфера с диаметър около четирийсет сантиметра. Това бе старо аирлианско оръжие, донесено от нейния свят. Нейните сънародници учени бяха установили след продължително изследване, че сферата всъщност представлява микровълнов предавател, който може да се настройва на различни честоти. При употреба срещу хора той предизвикваше кръвоизлив в мозъка. Но сферата имаше и други приложения, от които сега Донхад възнамеряваше да се възползва. Беше я изпробвала и познаваше добре възможностите й.

Настрои я на определена честота, след това я задейства. На пръв поглед нищо не се случи, но една мигаща червена светлинка подсказваше, че излъчването е започнало.

Смехът на Рамзес II отекна надалеч по коридорите на двореца.

— Юдейският бог? Нима това може да ни изплаши?

Рамзес III се бе облегнал назад и се озърташе надменно.

Гуалкмай свали кожената си чанта и извади нещо, загърнато в парче плат. Той коленичи, разгъна бавно плата и отвътре се търкулна отрязаната глава на Озирис. Издължените червени очи се втренчиха в очите на фараона, сякаш бяха живи.

— Какво е това? — изпищя Рамзес III. Той размаха ръце и неколцина от стражите се приближиха към Гуалкмай и Мойсей.

— Каквото и да е, не е наше дело — спокойно отвърна Гуалкмай. — Господарю, това е един от египетските богове от Първата епоха, преди времето на Хор. Открихме тялото му под Гиза, в Пътищата на Росту.

Рамзес III в миг измъкна меча от пояса си и пристъпи към тях, но фараонът му даде знак да почака.

— Слизали сте в Пътищата? — попита той с привидно равнодушен глас.

Гуалкмай кимна.

— Да, господарю. Открихме трупа на този бог заедно с още петима. Няма повече живи богове наоколо.

— Кой ги е убил? — попита Рамзес II.

Гуалкмай повдигна рамене.

— Не зная. Но се боя, че зад всичко това може да стои юдейският бог. Те почитат само един бог и изглежда той е наистина могъщ. Този бог иска да бъдат освободени и да се върнат в родните си земи. Още една причина да оставите на Мойсей да свърши това, за което ви моли. — Той помълча малко и добави: — Господарю, научих от един юдейски свещеник, че ако не изпълните желанието му, този бог ще прати в земите ви мор.

Рамзес II премигна — първият признак, че е обезпокоен. Около очите му се появиха бръчици. Изглежда се готвеше да каже нещо, но изведнъж отвън долетяха писъци, изтръгнати от хиляди гърла. Рамзес III изтича при прозореца, следван от Гуалкмай и Мойсей. Фараонът остана на трона си, но рязко извърна глава, сякаш виковете отвън го бяха зашлевили.

— Какво има? — попита той.

— Скакалци, господарю — отвърна Рамзес III и тази дума накара всички в залата да потреперят.

Донхад се зави презглава с наметалото. Имаше чувството, че се е озовала в епицентъра на свирепа градушка. Хиляди скакалци се блъскаха в нея, привлечени от микровълновото излъчване на аирлианския прибор. Те се нахвърляха върху реколтата и я опустошаваха за секунди. Селяните напразно се опитваха да ги прогонят, размахвайки мотики. Все едно да се опитват да спрат с пръчка задаваща се буря.

От прозореца в двореца на фараона се видя как към града приближава огромен черен облак. Всички околни ниви вече бяха покрити с насекоми. Подобна напаст се бе случвала веднъж — в детството на фараона. Той все още си спомняше ясно огромните поражения, нанесени от дребните летящи гадинки. Но сега, когато страдаха няколко години от непосилна суша, последствията за царството щяха да бъдат катастрофални. Рамзес II се изправи.

— Твои са, Мойсей. Отведи оттук юдеите и никога повече не се връщай.

Донхад изключи микровълновия предавател. Постепенно ударите през наметалото й намаляха. Тя почака още пет минути и подаде глава. Сякаш през нивите бе преминала страховита буря и бе отнесла всичко със себе си. Само тук-там стърчаха отделни стебла.

За миг я споходи чувството за вина пред тези хора. Но тя си даваше сметка, че постигането на далеч по-важни цели понякога изисква подобни жертви. Докато вървеше бавно на север, съсредоточи мислите си върху Граала. Нощта се спускаше бързо, а следващият ден щеше да е напрегнат. Тази нощ също я чакаше много работа.

Мойсей бе в лагера на юдеите на среща с техните водачи. Не беше никак лесно да се въведе ред след събитията от изминалия ден. Предложението да ги отведе далеч оттук, където да бъдат свободни, бе посрещнато с противоречиви чувства. Имаше дори такива, които се съмняваха, че това е някакъв хитроумен трик от страна на фараона, за да ги накара да излязат в пустинята и там да измрат от глад.

Гуалкмай посрещна Донхад в сянката на Голямата пирамида. Както бяха предположили, фараонът бе събрал войските си около двореца. С Гуалкмай сега имаше неколцина въоръжени с мечове юдеи, загърнати със сиви наметала. Те го последваха нагоре по стената на Голямата пирамида и проникнаха през един таен тунел в Пътищата на Росту. На няколко пъти се налагаше да се притаяват в някой ъгъл, скрити под наметалата си, за да избегнат зловещата златиста сфера, която охраняваше зорко Пътищата. Прекомерното уповаване на автоматизирани системи за охрана бе една от слабите страни на аирлианците, която бе позволила в края на краищата на сънародниците на Донхад и Гуалкмай да ги надвият.

Те изминаха от край до край няколко поредни тунела, следвайки напътствията, които Донхад бе прочела в един от докладите на Наблюдателя. Накрая се озоваха в помещение, където цареше непрогледна тъмнина. В мига, когато прекрачиха прага, пред тях блесна огромна сияеща сфера с диаметър пет метра, която озари просторна подземна кухина.

Намираха се на тесен перваз малко над дъното на кухината. На пода лежеше Черният сфинкс. Донхад и Гуалкмай веднага се досетиха, че най-сетне са открили легендарната Архиварна. Кухината бе с дължина над шестстотин метра и бе облицована с плочи от червен камък. Шестимата юдеи, които ги придружаваха, сякаш се бяха вкаменили.

Покрай стената бе издялано стълбище, което се спускаше надолу. Донхад и Гуалкмай заслизаха, следвани от останалите. Насочиха се право към отвора между лапите на Черния сфинкс, където върху пиедестал се издигаше статуята на Хор. Върху предната стена на пиедестала имаше старорунически надпис. Донхад се наведе и го зачете, като едва забележимо мърдаше устни.

— Тук пише, че в една друга крипта на Пътищата е поставена черна кутия, която може да разруши цялата сграда, ако някой се опита да проникне вътре, без да разполага с ключ.

— Аирлианска атомна бомба или енергоизточник? — попита Гуалкмай.

— Едно от двете — рече Донхад. На тяхната планета бяха използвани няколко подобни устройства и винаги с разрушителни последствия. Нямаше нищо чудно в това, че аирлианците бяха минирали подстъпите към най-важните си оръдия.

Шестимата зад тях ги слушаха, без да разбират нито думичка. Донхад нямаше никакво намерение, нито време да им обяснява. Тя бръкна в раницата си и извади скиптъра. Постави го в една вдлъбнатина със същите очертания в стената. Сияещата сфера премигна, сетне отново заблестя с равномерна светлина. Скиптърът бавно потъна в камъка. Плочата се отмести и зад нея се показа отвор към вътрешността на Черния сфинкс. Първо имаше няколко стъпала, после тесен тунел, висок почти три метра. Тънка линия от синкави светлинки сочеше пътя навътре. След около петнайсет метра тунелът свършваше.

— Изглежда светът все още е цял-целеничък — подметна усмихнато Гуалкмай.

Донхад извървя последните няколко метра от тунела и се озова в Архиварната, последвана от Гуалкмай и изплашените юдеи. Архиварната на нейната планета бе унищожена заедно с разрушения аирлиански щаб. Разполагаха само с общи сведения за нея.

Помещението, в което се озоваха, бе разположено в търбуха на Сфинкса — на височина беше седем метра и на дължина десет. В средата имаше четири колони, между които бяха поставени четири хоризонтални греди. На върха на всяка от колоните имаше по една глава, досущ като тази на скиптъра, но с червеникави проблясващи очи. Между колоните се спускаше бяло покривало. До стената вляво бяха подредени ракли с дрехи. Гуалкмай и Донхад се отправиха натам, следвани от юдеите.

— Аз ли си въобразявам, или тези глави наистина ни следят? — попита Донхад.

— Не се спирай — подкани я Гуалкмай.

— Предполагам, че под покривалото е кивотът.

— Да го вдигна ли? — предложи един от юдеите.

— Не бива… — извърна се Гуалкмай, но онзи вече бе пристъпил напред.

Главите се завъртяха към него и секунда по-късно яркочервени лъчи го удариха в гърдите. Мъжът се строполи на пода бездиханен, с димящи рани отпред. Един от останалите се надвеси над него, но го постигна същата участ. Другите четирима се разбягаха уплашено и Гуалкмай се втурна да ги събира. Донхад не сваляше поглед от главите, опитвайки се да измисли как да ги заобиколят. Скоро Гуалкмай се върна, подкарал пред себе си четиримата юдеи. Те се подпираха на стените и категорично отказваха да приближат към средата на залата.

— Дрехите — досети се Донхад. — Те принадлежат на онзи, който работи с кивота. — Тя отново се доближи до раклите. Една от главите я проследи, останалите три продължаваха да бдят над димящите трупове.

— Сигурна ли си? — попита Гуалкмай със загрижено изражение.

Донхад достигна раклите, без да бъде покосена от огън. Тя вдигна една ленена туника и я нахлузи през главата. След това се наведе и разгледа останалите принадлежности.

— Ще ми помогнеш ли? — подхвърли през рамо към Гуалкмай.

Той подкара четиримата към нея. Междувременно Донхад забеляза, че принадлежностите са подредени в строго определен ред, и реши, че вероятно в такава последователност трябва да си ги сложи. Тя взе една синя риза без ръкави и със златни ресни по края и я нахлузи върху туниката. След това си сложи разноцветна наметка. Докато я опипваше, забеляза, че в тъканта й са вплетени метални нишки, но липсваше нещо, с което да ги съедини на раменете. От едната страна на скрина имаше рафт, на който бе поставена дървена кутия. Когато я отвори, намери вътре два камъка. Използва ги, за да закопчае наметката, но в същия миг по тялото й премина странно мравучкане.

— Добре ли си? — попита Гуалкмай.

Беше облякъл една от ленените туники и върху нея — червено наметало. В раклите имаше още десетина наметки и ризи и юдеите също се бяха преоблекли.

Донхад кимна.

— В тези дрехи е вградено някакво поле — обясни тя, докато си нагласяваше нагръдника. Беше толкова тежък, че раменете й се сгърчиха напред.

— Пропускаш нещо важно — отбеляза Гуалкмай и посочи празните джобове от двете страни на нагръдника.

— Урим и тумин — кимна тя. — Камъните, които активират Граала. Може би са вътре в кивота, но имам чувството, че Аспасия не би ги оставил там.

На рафта имаше и златна корона с три обръча. Като се облече и си сложи короната, Донхад закрачи към центъра на помещението. Четирите глави веднага се извърнаха към нея.

— Готови ли сте? — подхвърли през рамо Донхад и без да изчака отговор, пристъпи към бялото покривало. Сърцето й замря, когато от една от главите блесна ярък лъч, който опря в краката й и бавно се издигна нагоре. След като се задържа за няколко секунди върху нагръдника й, лъчът изчезна и главата се извърна настрани. Изглежда я бяха допуснали. Гуалкмай и останалите се бяха подредили в редица зад нея. Донхад достигна покривалото, коленичи, повдигна го и се шмугна под него, следвана от останалите.

Кивотът бе положен върху дебела черна платформа. На височина и широчина беше около метър, а на дължина — малко повече. Целият беше позлатен, а отстрани имаше халки, в които бяха пъхнати два пръта за носене.

Върху капака имаше още две глави. Веднага щом влязоха, те се извърнаха към тях и ги фиксираха със свирепия си поглед. Отново блесна яркочервен лъч, който обходи цялото й тяло и се задържа на нагръдника. Когато угасна, главите се извърнаха една срещу друга и замряха неподвижно.

Донхад се колебаеше дали да не повдигне капака на кивота, но си даваше сметка, че сега всяка секунда е ценна. Освен това дори Граалът да бе вътре, без двата камъка не можеха да направят нищо. Гуалкмай се разпореди, четиримата юдеи уловиха прътите и понесоха кивота към изхода на Архиварната.

12.

1500 г.пр.Хр., Пустинята източно от Гиза

— Изглежда фараонът е променил намеренията си — рече Гуалкмай, докато наблюдаваха колоната, която се бе проточила на много километри през пустинята, вдигайки гигантски облак от прах.

Намираха се на три дена път от Гиза, бяха напуснали плодородното поречие на Нил и сега навлизаха в пустинята, но според Гуалкмай се движеха твърде бавно.

Мойсей водеше колоната от юдеи, зад него бяха четиримата носачи с кивота. Движението изглеждаше хаотично — пъстра смесица от мъже, жени, деца и животни, едни въоръжени, други нарамили покъщнина. Всички бяха изплашени, но следваха мъжа, който ги бе спасил от робство.

— Кога ще ни настигнат? — попита Донхад.

Гуалкмай извърна поглед към втори облак на известно разстояние зад тях.

— Струва ми се, че са прекалено самоуверени.

— Защо мислиш така?

— Защото дори не бързат. Сякаш знаят, че плячката няма да им се изплъзне. Освен това изглежда фараонът е решил да прати само пехота. Сметнал е, че няма нужда да прибягва до главните си ударни сили — колесници и конница. Знаеш ли, ако ни нападнат, от тази пасмина няма да остане нищо.

— Поне още два дни ще трябва да вървим през пустинята — рече Донхад. — Може пък да успеем да се прехвърлим от другата страна преди египтяните да ни застигнат.

Гуалкмай поклати глава.

— Казах ти вече — юдеите са пасмина. Няма да издържат и един час, ако египтяните ни нападнат. Пък и дори да успеят, ще дойдат още подкрепления от север и ще ни отрежат пътя.

— Не е необходимо да задържаме прохода — посочи Донхад. — Във всеки случай не и с въоръжена сила. Има и други начини.

— И сигурно няма да ми кажеш какви са — подсмихна се Гуалкмай.

— Още не — рече тя. — Но ще ти покажа.

— Каквото и да си намислила, гледай да свърши работа, инак юдеите са обречени.

На юг се простираше Червено море, а на север бе Средиземно. Точно пред тях се бе ширнало плитко езеро, което местните наричаха Горчиво море, или Морето на тръстиките. На някои места водите му достигаха едва три метра дълбочина. Имаше множество пясъчни острови, заобиколени от високи тръстики. В най-широката си част Горчиво море не надхвърляше двайсет километра от Египет до Синайския полуостров.

Това бе единственото място, през което можеха да напуснат Египет. На север сушата се охраняваше от нагъсто построени укрепени постове, в които фараонът бе разположил подсилени гранични гарнизони. А за да прекосят Червено море, им бяха нужни кораби, с каквито не разполагаха. Вървяха по тесен песъчлив провлак през Горчиво море, който в най-широката си част не надхвърляше десет метра. Провлакът бе спомен за времето, когато тук бе прелетял аирлианският кораб-майка, оставяйки след себе си права като черта диря.

Както обикновено Гуалкмай и Донхад бяха на опашката на колоната. И двамата поглеждаха с безпокойство към втория прашен облак, който се приближаваше зад тях. Намираха се на мястото, където пясъчният провлак опираше в египетския бряг.

— Ето там — посочи й Гуалкмай. Над една дюна се бяха показали няколко човешки фигури. — Това е предният отряд. Кавалерия.

Гуалкмай погледна през рамо. Челото на юдейската колона бе стигнало отсрещния бряг на Морето от тръстики, но останалата част се бе проточила по цялото протежение на провлака. Гуалкмай изруга тихо на местен език.

— Успокой се — рече му Донхад. — Всичко съм предвидила.

Гуалкмай оглеждаше местността с преценяващ поглед.

— Бих могъл да задържа провлака за известно време с малка група отбрани мъже. Хора, които знаят, че отиват на смърт. Ще ти дам огърлицата и после…

— Успокой се — повтори Донхад. — Нали ти казах, че имам план. Не е необходимо да се прибягва до подобни драматични решения.

— Само че не искаш да ми кажеш какъв е този план.

— Шшшт — тя постави пръст на устните му. — Скоро луната ще изгрее и ще стане светло като ден.

— И?

— Защо според теб прекарах цяла седмица в пустинята, преди да се срещнем с Мойсей?

— Знам ли?

— Заради плана. Виж — тя посочи към езерото.

— Какво да гледам?

— Това езеро е свързано с Червено море в южния си край. Всъщност то е по-скоро устие, отколкото езеро, което означава, че се влияе от приливните вълни. А точно това ни трябва.

Гуалкмай обмисли чутото в продължение на няколко секунди.

— Но провлакът е по-висок от вълните. Погледни — вижда се докъде най-високо са стигали.

— Да, в повечето случаи. При нормална височина на вълните. Но тази нощ се очаква пълнолуние. Приливът ще е много по-голям. — Тя бръкна в раницата си и извади няколко пакета с експлозив. — Ела да ми помогнеш.

Гуалкмай бе пресипнал. От няколко часа крещеше на юдеите да побързат, но сякаш никой не го чуваше. Накрая изгуби търпение, метна една старица на рамо и я понесе напред, придържайки я с една ръка, докато с другата шибаше натоварените с покъщнина животни.

Когато най-сетне стигна до отсрещния бряг, той предаде старицата на изморените й роднини и се върна обратно. Предният отряд на фараона бе спрял на египетския бряг в очакване да пристигнат главните сили. Гуалкмай знаеше, че това е грешка — сега египтяните бяха изгубили инициативата. Но войниците на фараона вероятно нямаха особено високо мнение за своя противник и бяха уверени, че лесно ще го надвият. Нищо чудно, като се имаше предвид в какво състояние бе юдейската колона.

— Ти си знаела, че ще ни преследват, нали? — обърна се той към Донхад.

— Не бях сигурна, но предполагах.

— Ето ги, идват — вдигна ръка Гуалкмай.

Предната част на египетските сили бе стъпила на провлака. Останалите ги последваха с бърз ход.

Донхад и Гуалкмай поеха обратно, докато се отдалечиха на около петстотин метра от Синайския бряг. Бяха заръчали на Мойсей да поведе юдеите право в пустинята, колкото се може по-далече от водата. Последните юдеи бяха на около километър от тях, когато египтяните доближиха Синайския бряг.

Донхад извади черната сфера от раницата си и я стисна с влажни от пот пръсти. По повърхността й светеха няколко хексагона със старорунически обозначения.

— Само кажи кога — рече тя на Гуалкмай, уповавайки се на инстинкта му на воин за избор на най-подходящия момент.

Гуалкмай държеше в ръцете си лък с опъната тетива. Той повдигна бавно оръжието и стрелата литна почти безшумно към своята цел. Острието й попадна право в гърлото на първия египтянин от колоната и се заби надълбоко. Мъжът падна и от разкъсаната му артерия рукна кръв. Предната част на колоната спря, но войниците отзад продължаваха да притискат спрелите. Настъпи суматоха, чуха се изплашени викове, заповеди на командири. Конете в колесниците пръхтяха възбудено и тъпчеха пехотинците.

— Сега! — извика Гуалкмай.

Донхад натисна един хексагон.

Десетина експлозива, подредени в началото на провлака в разстояние на петнайсетина метра, се възпламениха едновременно. Водата, разделяна от провлака в продължение на хилядолетия, започна да нахлува. Навлечени с доспехи и натоварени с оръжия, египтяните във водовъртежите нямаха никакви шансове. Приливната вълна ги помете за секунди. Другите зад тях захвърлиха оръжията и побягнаха. А малката група, останала на провлака, побягна право срещу Гуалкмай и Донхад. Войниците размахваха изплашено ръце, но Гуалкмай не се трогна. Той вдигна отново лъка и започна да пуска една след друга стрелите по възможно най-бързия начин. Около десетина египтяни паднаха покосени, а останалите бяха настигнати от мътните води. Само след няколко минути Горчиво море заля напълно пясъчния провлак. На мястото, където бе потънала цяла една армия, се виждаха само жалки останки — колчани със стрели, копия, тръстикови доспехи. Сякаш армията на фараона никога не бе съществувала.

— Съмнявам се, че ще ни преследват повече — промърмори Гуалкмай, докато мяташе лъка на рамо.

Донхад мълчеше. Имаше унил вид. Гуалкмай забеляза колебанието й.

— Трябваше да го направим.

— Зная. — Но тя все още не помръдваше.

— Ще има още много жертви.

— И като ми го казваш, трябва да се почувствам по-добре, така ли?

— Казвам ти го, за да осъзнаеш, че нямаме друг избор.

— Зная, че нямаме. Но не мога така лесно да прежаля жертвите, защото ние не сме като аирлианците. Ние сме хора — трябва да бъдем човечни.

Имаше и трети свидетел на унищожаването на цяла армия. Тялото му бе човешко, но имаше аирлианско съзнание. Той обаче — за разлика от Донхад — не бе потресен ни най-малко от ужасната картина. Беше се увил в дълго пустинно наметало и се спотайваше върху една по-висока дюна насред Морето на тръстиките. Цял ден бе наблюдавал преминаването на колоната.

Сред бедуините бе известен като Ал Иблис, Злия. Някои твърдяха, че не е човек, а демон, и донякъде бяха прави.

Той беше Сянката на Аспасия и идваше от подземията на планината Синай.

Беше се събудил, както бе програмирано, хиляда години след като Аспасия си бе тръгнал. Оттогава се скиташе по света и го опознаваше. Беше се превъплъщавал много пъти, използвайки аирлианската технология за прехвърляне на съзнанието в ново тяло. Първоначално притежаваше личността на Аспасия, но натрупаният впоследствие опит бе започнал да го променя и въпреки че все още бе верен на своя господар, сега личността му бе променена и покварена.

Ето защо Сянката на Аспасия избухна в зловещ смях, докато наблюдаваше изтребването на египтяните. Познаваше добре както единия, така и другия народ. Но не знаеше нищо за двамата, които бяха организирали засадата. Мъж и жена, които очевидно имаха достъп до аирлианските уреди, каквато бе малката черна сфера в ръката на жената и експлозивите, заровени в пясъка.

Юдеите бяха странен народ. Много години бе наблюдавал малкото им царство на брега на морето. Хора, които вярваха в пророци и в един бог — наистина странно съчетание, каквото досега Сянката на Аспасия не бе срещал. След като египтяните ги бяха завладели, Сянката на Аспасия се успокои, че този малък проблем е решен от само себе си, очаквайки опасното племе да бъде поставено на колене.

Но сега юдеите отново бяха свободни, а тези двамата очевидно знаеха много неща за аирлианците. Каквото и да означаваше всичко това, беше знак за опасност. А Сянката на Аспасия бе оставен да се скита по света тъкмо за да се справя с подобни опасности.

Ето защо когато и последните юдеи се изгубиха зад близките хълмове, той ги последва незабелязано.

Донхад и Гуалкмай вървяха в опашката на колоната. Оставиха на Мойсей да води своя народ из пустинята. Гуалкмай нямаше търпение да се върнат на кораба, но Донхад не смееше да изостави Граала. Тя си даваше сметка, че Гуалкмай е прав — все още бе твърде рано за да използват Граала за своите планове, — но изпитваше някакво странно влечение към това могъщо творение на една чужда цивилизация. След всички ужасни събития, на които бе станала свидетел — както на своя роден свят, така и на Земята, — тя чувстваше, че Граалът е едничкият начин да наклонят везните в своя полза.

Трябваше да победят аирлианците, без да се стига до разрушаването на цялата планета. Трябваше да задържат Граала. И разбира се — да не привличат вниманието на аирлианците и на Гъмжилото. Тогава може би това щеше да е първата планета, населявана от безсмъртни човеци. Такива мисли витаеха в главата й, докато крачеше из пустинята към земята, която Мойсей бе обещал на своя нов народ.

Но дори сега имаха работа. Вечер обикаляха из лагера, заслушваха се в разговорите на хората, преценяваха ги и търсеха. Трябваше им Наблюдател, който да държи под око кивота и Граала, когато тези два предмета вече не се намираха в обсега на Наблюдателя от Гиза. След около две седмици най-сетне се спряха на един млад мъж, който им се стори подходящ. Беше от малцината, които подлагаха на съмнение проповедите на свещениците за новия Господ Бог — както и за останалите богове, пред които се прекланяха някои от юдеите. Освен това хранеше известни подозрения спрямо Мойсей. Отведоха го в пустинята и в продължение на три дни разговаряха с него като подготовка за новата роля, която смятаха да му отредят. През първите два дена той отказваше да повярва на разказите им за аирлианците, Атлантида и Гражданската война, докато накрая Донхад не му демонстрира действието на някои аирлиански устройства. Отведоха го по-надалеч от лагера, където тя постави насред пясъците експлозив и го взриви дистанционно. Това се оказа достатъчно да го убеди, че макар двамата да не са богове, притежават сила, равна на тази на небесните пратеници.

Дадоха му пръстен на уаджет, снабдиха го с толкова информация, колкото сметнаха за нужно, включително и за местоположението на щаба на уаджетите в Авалон, където трябваше да праща редовни доклади. Донхад бе открила, че хората умеят да се организират, когато им бъде поставена ясна и точна задача, цел на живота, и тя се стараеше да се възползва от тази тяхна черта. Също както и от склонността им да се уповават на религията — склонност, от която се бяха възползвали аирлианците. Все още не знаеше дали това желание да се вярва в нещо по-голямо от обикновените човешки способности бе спонтанно възникнала особеност на човешкия род, или бе съзнателно заложено от самите аирлианци. В края на краищата реши, че това няма значение — щом съществуваше и можеше да се вгради в плановете й.

А в лагера страховете на хората непрестанно нарастваха. Юдеите се бояха, че египтяните ще ги последват отново, за да ги върнат към робството. Това бе причината да изберат най-дългия и криволичещ път, който достигаше чак до южната част на Синайския полуостров — максимално далече от египетските укрепени постове.

Скоро Гуалкмай започна открито да недоволства от тази загуба на време. Непрестанно повтаряше, че пребиваването в пустинята е опасно и за двама им. Между юдеите вече се бяха образували враждуващи фракции, нещо типично за този народ, който всъщност се състоеше от дванайсет различни племена. За да запази властта си, Мойсей пусна слуха, че е син на юдейска робиня. Подобно политиканстване беше отвратително според Гуалкмай, още повече че Донхад не можеше да му даде убедителна причина за оставането им в тази безлюдна и сурова страна.

Два месеца след като напуснаха Египет, юдеите се разположиха на лагер край малък оазис. Храната бе на привършване, което беше допълнително изпитание за всички, тъй като още преди да потеглят на изнурителното пътешествие бяха преживели суша и глад. Гласът на недоволството растеше не с дни, а с часове.

— Вече наистина е време да се връщаме на кораба — заяви Гуалкмай. И двамата бяха облечени в бели туники, превързани на пояса с въжета. Стояха на един хълм в източния край на оазиса. Оттам се виждаше южният край, където се бе разположил Мойсей и свитата му. — Чака ни дълъг и тежък път — добави Гуалкмай, когато забеляза, че Донхад не го слуша. — А аз съм изморен.

Това привлече вниманието й.

— Какво искаш да кажеш? Все още имаме млади и силни тела, как може да си…

— Изморен съм — повтори той и повдигна рамене. — Не зная какво ми е, но никога досега не съм се чувствал толкова слаб.

— Да не си болен? — Тя се надвеси към него и се вгледа в лицето му. Беше се изплашила. Спомни си за преживяното последния път в Авалон.

— Не мога да определя — рече Гуалкмай. — Мъчи ме постоянно безпокойство и безсъние. — Той кимна към хората, събрани около Мойсей. — Онези там не могат да се разберат откъде изгрява слънцето, а какво остава за посоката, в която да продължат. Не виждам голяма надежда да открият храна из тия пущинаци.

— Ако си тръгнем, какво ще стане с Граала?

— Направихме каквото ни беше по силите. Останалото ще свърши юдейският уаджет. Граалът и кивотът ще се превърнат в легенда от миналото, но по-важното е, че аирлианците и техните слуги няма да ги получат. Може би дори ще е по-добре, ако двамата с теб не знаем къде са. Така няма да се изкушаваме да ги използваме. Нали се разбрахме да блокираме предаването на тази информация при следващата регенерация.

Това бе аирлианска технология за съхраняване и опазване на важна информация, която би могла да попадне при Гъмжилото.

— Май засега ще трябва да изоставиш мечтата си — продължи Гуалкмай. — От самото начало знаехме, че ще трябва да измине ужасно много време, преди да настъпи часът да прогоним оттук аирлианците. Досега се справихме чудесно — особено когато предизвикахме Гражданската война, която доведе до разрушаването на Атлантида. Дори взехме Граала. Но дойде време да оставим историята да се развива по естествен път. Пък каквото е писано, да става. — Той кимна към юдеите.

— Прав си — съгласи се Донхад. — Време е да си вървим.

Сянката на Аспасия изпрати с поглед двете загърнати в бели наметала фигури, които се отдалечаваха през пустинята на север. Все още не знаеше кои са тези опасни непознати. Беше чул слухове за някаква група уаджети, които следели действията на аирлианците още от времето на Атлантида. Техен представител имаше и в Гиза, но Сянката на Аспасия го смяташе за маловажен и досега не се бе занимавал с него. Може би тези двамата също бяха уаджети. Ако е така, не се ограничаваха само с наблюдение. Кражбата на Граала от Архиварната бе истински подвиг, макар и лишен от смисъл. Сянката на Аспасия бе готов във всеки един момент да им противодейства.

Веднага щом двамата непознати се изгубиха в мрака, той проводи в юдейския лагер свой човек — бедуин, когото бе вербувал преди много години. Предаде му послание за Мойсей и знак, с който да привлече вниманието на юдейския водач.

От известно време Мойсей живееше с убеждението, че е допуснал грешка. По-добре да си беше останал управник на Мидия, вместо да се занимава с този неблагодарен народ. Винаги бе смятал юдеите за единни, а се оказа, че народът им е съставен от дванайсет различни племена. Беше почти невъзможно да накара повече от двама племенни старейшини да се съгласят по някой въпрос, а какво оставаше за дванайсетте. Всяко решение изискваше нови събрания, караници и разногласия.

Водеше ги по дълъг и криволичещ маршрут не само защото се боеше от египтяните, а и защото знаеше, че в Палестина ги чакат нови изпитания и искаше до пристигането там юдейският народ да бъде единен и сплотен.

Този ден най-важният въпрос, който обсъждаха, бе храната. Юдеите бяха потеглили с оскъдни припаси, а по пътя нямаше откъде да ги попълнят. Двамата непознати, които стояха в основата на този план — Гуалкмай и Донхад, — от известно време не се мяркаха.

Докато дванайсетте старейшини спореха гръмогласно, един от помощниците на Мойсей му пошушна, че отвън го чака един местен, който искал да разговаря с него. Доволен, че може поне за малко да се измъкне, Мойсей напусна шатрата и се приближи до бедуина.

— Господарю! — извика той и падна на колене при появата на Мойсей.

— Какво искаш?

Бедуинът се изправи и му подаде амулет. Върху него бе изрисувано око в пирамида — символът, който му бе показала Донхад.

— Уаджет ли си? — попита Мойсей.

— Не, господарю. Аз съм пратеник на оня, когото наблюдават уаджетите.

— Какво искаш да кажеш?

— Праща ме самият Господ Бог. Нося ви блага вест и надежда за спасение.

Мойсей забеляза, че бедуинът бе използвал „бог“ в единствено число.

— И кой е този бог, дето те праща?

— Единственият истински Бог — отвърна бедуинът. — Като знак на неговото благоволение към народа ти той ви е приготвил храна.

Това поне звучеше по-обнадеждаващо.

— И къде е тази храна?

— Ще ти покажа, а сетне можеш да отведеш народа си при нея. Но трябва да им кажеш, че им я праща техният Бог, защото иска да им помогне да прекосят пустинята. Но иска също така да Го почитат и да му се прекланят като на единствен Бог.

Мойсей кимна. Разбираше, че това е и начин да се обединят различните племена.

— И това ли е всичко?

— Иска да се срещне с теб и старейшините.

— Така ли? — Мойсей учудено повдигна вежди.

— Да. Но първо — храната. После ще дойда да ти кажа къде да се срещнеш с Него.

Храната наистина бе в изобилие и предизвика голяма радост у юдеите, които веднага повярваха, че Мойсей е избраник на Бога. За известно време препирните утихнаха. Лагерът бе преместен на мястото, което бедуинът посочи на Мойсей — далеч на юг, в подножието на две планини.

Трябваше им цяла седмица да си възстановят силите. Сетне бедуинът се появи отново — късно през нощта. Той нареди на Мойсей да повика четирима старейшини, да вземат кивота и да се изкатерят на планината. Мойсей се изненада, че бедуинът знае за кивота, тъй като се бе постарал да запази съществуването му в тайна. Бяха го скрили в голям дървен сандък, натоварен на каручка.

Мойсей заповяда да извикат четирима старейшини и им даде лаконични заповеди. Следващата вечер, веднага щом се стъмни, те взеха кивота и се отправиха към планината. Както им бе казал бедуинът, от подножието започваше тясна пътека, която се виеше нагоре по склона. На зазоряване бяха изкачили едва две трети от пътя. Малко след това достигнаха тясна клисура, където ги очакваха неколцина бедуини, облечени в черни наметала и въоръжени с дълги копия. Водеше ги онзи, който бе предавал инструкциите на Мойсей.

— Оставете кивота тук — заповяда той.

Юдеите с облекчение се освободиха от тежкия сандък.

— Последвайте ме — рече бедуинът.

Тръгнаха след него, а останалите бедуини ги последваха отзад. Стигнаха до висока скала, щръкнала право нагоре от склона. Бедуинът спря при подножието на скалата и пъхна знака с пирамидата и окото в една цепнатина. Юдеите се дръпнаха уплашено, когато в скалата се появи отвор, широк три метра и висок два. Един от тях дори понечи да побегне назад и мигом бе посечен от въоръжените бедуини. Останалите юдеи и Мойсей побързаха да последват водача. Вратата се затвори зад тях.

— Аз съм отмъстителен Бог.

Гласът отекна в мрака, усилен от голите каменни стени на помещението. На тавана блесна светлина, която озари една фигура в отсрещния край — висок мъж с черно наметало и вдигната качулка.

— Ако не ми се подчинявате, ще ви сполети участта на вашия другар.

Юдеите паднаха на колене и се проснаха по очи на пода. Мойсей се поколеба, сетне също застана на колене и сведе глава.

— Аз съм единственият Бог — продължи загърнатата фигура. — Ще ми се прекланяте и ще изпълнявате заповедите, които ще ви дам. Искам да запазите кивота, но никога няма да го отваряте. Смърт чака всеки, който дръзне да повдигне капака и да надзърне вътре. — Загърнатият се извърна и закрачи към вратата в отсрещния край на подземието. — Елате с мен. Ще ви покажа много чудни неща.

Сянката на Аспасия изпроводи със замислен поглед Мойсей и старейшините, които отнасяха кивота обратно надолу по пътеката към техния лагер. Сега те бяха Водачи, волята им бе пречупена от стража компютър, при който ги бе отвел.

За един кратък миг Сянката на Аспасия се бе изкушил да запази кивота и Граала, но знаеше, че за подобна постъпка неговият създател ще го унищожи. Всъщност това, което трябваше да направи, бе да върне кивота и Граала в Гиза, но тогава щеше да изгуби и малката надежда да се възползва от невероятните свойства на Граала. От известно време му бе омръзнала тази безкрайна игра на превъплъщения в служба на аирлианците. Вече познаваше достатъчно добре своя първообраз, за да храни каквито и да било илюзии за своята съдба, когато той един ден се завърне. Аспасия първо щеше да се освободи от него и чак тогава да се захване със своя отдавнашен враг Артад. А дори Артад да спечели, той също щеше да го унищожи. Ето защо Сянката на Аспасия градеше свои планове и като остави кивота и Граала на юдеите, той си осигури тайна вратичка, в случай че възникне необходимост да прибягва до нея.

Беше втълпил на Мойсей и юдейските старейшини, че трябва да опазят кивота на всяка цена. Освен това бе усилил вярата им към техния нов единствен Господ Бог. Религията, както отдавна бяха открили аирлианците, бе сигурен начин да държат хората в подчинение и Сянката на Аспасия нямаше нищо против да се възползва от това преимущество.

— Засега всичко върви според плановете — говореше Гуалкмай, докато се събличаше за поредния продължителен хибернационен сън. Дълъг белег пресичаше дясната му ръка от рамото до предмишницата — спомен от една битка с галите, които им бяха устроили засада в гората.

Донхад кимна.

— Аирлианците вече не притежават Граала. Това е огромна крачка напред. Но сега се безпокоя за Мойсей и юдеите…

Гуалкмай постави пръст на устните й.

— Тихо. Не искам да отнасяш тревогите в сънищата си. Инак ще ги прехвърляш в ума си отново и отново, докато спиш. — Той я взе на ръце и я понесе към пилотското кресло.

Мойсей не можа да доживее до обетованата земя, която бе обещал на юдеите. Сянката на Аспасия научи за смъртта му от един от своите шпиони бедуини, които бяха проследили юдеите до Палестина. Но все пак дванайсетте племена се бяха обединили под неговото водачество, а старейшините се бяха върнали от планината с несъкрушимата вяра, че съществува само един Бог и че трябва да живеят според Неговите закони. Хората обичаха да им бъдат определяни правила — това качество им бе оставено в наследство от аирлианците.

Тяхното малко царство не само оцеля, но и скоро показа белези на процъфтяване. Безрезервната им вяра в единствения Господ Бог ги дари със сила и целеустременост, която бе огромно предимство спрямо останалите народи. Сянката на Аспасия можеше да е доволен — поне за известно време кивотът и Граалът щяха да бъдат в сигурни ръце.

Което, разбира се, не означаваше, че той ще се откаже от осъществяването и на останалите си планове.

13.

70 г.сл.Хр., Стоунхендж

Когато отвори очи, Донхад се почувства бодра и изпълнена с оптимизъм. Тя се усмихна, защото си спомни думите, които й бе казал Гуалкмай „на прощаване“ — преди да спуснат похлупаците предния път. Оказа се прав — лошите мисли трябваше да се прогонват преди хибернационен сън.

Но усмивката й помръкна веднага. Какво ли се бе случило, докато са спали? Дали Граалът беше в безопасност? Още ли спяха аирлианците? Беше ли нарушил някой примирието? Не се ли приближаваше Гъмжилото към планетата? Тя се изправи и стъпи с боси крака върху студения под. Загърна се в туниката, обу сандалите и забърза към пилотското място да провери състоянието на компютъра.

— Пак ли се безпокоиш? — обади се Гуалкмай с пресипнал глас.

— Добре ме познаваш — засмя се тя.

— Много беше хубаво, когато веднъж ме събуди с целувка. Ако можех да се будя преди теб, винаги щях да го правя. Но нали обичам да си поспивам.

Донхад се подпря на таблото.

— Извинявай. Нали все бързам да…

— Ако става въпрос за бързане, няма по-голям бързак от мен — прекъсна я Гуалкмай, който също се надигна от цилиндъра и започна да се облича. — Но щом не се чува тревожният сигнал на алармата, няма закъде да се бърза.

Донхад се поколеба. Нямаше търпение да включи компютъра и да провери какво е станало, но Гуалкмай бе прав. Можеха поне за малко да се отдадат на чувствата си.

Йерусалим

Сянката на Аспасия изруга, когато шурналата от прерязаната шия на пленника кръв изцапа нагръдника му.

— Другия път, глупако, го дръпни назад — просъска той на единия от двамата легионери, които държаха ръцете на умиращия юдей. Един роб дотича и започна да бърше кръвта от пода.

Никаква полза нямаше от мъртвеца. Както и от стотиците преди него, които бе изтезавал и убил. Е, беше научил какво е станало с юдеите, след като бяха стигнали в Обетованата земя, но Сянката на Аспасия не се интересуваше от история. Това, което го вълнуваше, бе настоящето и бъдещето.

Той вдигна поглед от мъртвеца и го насочи отвъд долината, към града, който римляните бяха обсадили. Не можеше да не признае, че юдеите се оказаха корав народ. В подножието на хълма имаше поне три хиляди кръста, на които бяха разпнати за назидание опиталите се да избягат от обсадения град. От време на време сваляха част от труповете, за да освободят място за нови жертви. Първо забиваха в ръцете и краката им огромни железни пирони, сетне освобождаваха въжетата и бавно ги изправяха, докато нещастниците се гърчеха в неистови болки.

Един от големите почитатели на това представление бе Тит, синът на император Веспасиан. Бяха го пратили тук със задача да довърши завладяването на Юдея и да подчини размирния й народ на римската власт, и което всъщност бе по-важното — да сложи ръка на златото и богатството, които според слуховете се намираха в Храма на юдеите. Сянката на Аспасия се интересуваше от нещо друго, което също трябваше да е там — кивота и Граала.

Разбира се, сред римляните не бе известен като Сянката на Аспасия. Преди двайсет години, когато се събуди от поредния продължителен сън, той бе избрал да се нарича Тацит. След като събра известна информация, стигна до извода, че през изминалия период човешката цивилизация бе преживяла съществени промени. Върху един полуостров по северния бряг на Средиземно море бе възникнала нова и могъща империя, която скоро бе подчинила всички свои съседи и бе разпростряла владичеството си надалеч. Още преди сто години римляните бяха нахлули в Юдея и я бяха превърнали в своя провинция.

Докато стражите влачеха навън обезглавеното тяло, Сянката на Аспасия се отпусна на трона, който бяха донесли от една извънградска вила, плячкосана по пътя към Йерусалим. Той подпря брадичката си с юмрук и втренчи замислен поглед към града. Граалът бе толкова близо, но го пазеха фанатици, готови да измират с хиляди, вместо да се предадат. Хората бяха странни създания.

Преди пет години Сянката на Аспасия бе сформирал свой Легион в Сирия и бе предложил услугите си на Тит, който с радост прие това ненадейно увеличаване на военната си сила. Сянката на Аспасия бе наел доста римляни, ветерани от предишни войни, за да му служат, между тях имаше дори прочути офицери и центуриони. Сега неговият Двайсети легион бе разположен на склона на планината Скоп, североизточно от стария град, непосредствено до Петнайсети легион. Останалите легиони бяха разхвърляни на равни разстояния около града.

Всички опити да превземат града с щурм се бяха провалили и Сянката на Аспасия знаеше от шпионите си, че бащата на Тит започва да губи търпение — нищо чудно за едно същество с ограничена продължителност на живота, което бърза да постигне всичко за кратко време. Но най-удивителното бе, че въпреки упоритата съпротива — също както по времето на Мойсей — юдеите продължаваха да се карат помежду си. Дори сега зад стените на града имаше двама водачи, а не един. Елиазар, синът на Шимон, предвождаше фанатиците, а останалата част от армията бе под командването на Йоан от Гишала. Разпрата между тези две фракции бе на религиозна основа.

За съжаление юдеите забравяха разногласията си всеки път, когато трябваше да се справят с римската заплаха. Бяха живели дълго време в мир, но само преди четири години в Йерусалим бе избухнал бунт и в това, разбира се, имаше пръст не друг, а Сянката на Аспасия.

Преди известно време той бе стигнал до извода, че е опасно да остави кивота и Граала в ръцете на юдеите. Вярно, така бе далеч от аирлианците, но в няколко случая едва не бе изгубил контрол над юдеите. По време на управлението на цар Самуил Юдейски в Йерусалим бяха проникнали филистимците и бяха откраднали кивота. Наложи се Сянката на Аспасия да събере армия и да ги разгроми, за да върне кивота в града. Сетне беше внушил на друг цар — Соломон — да вдигне добре укрепен храм, в който да се пази важната реликва. Сянката на Аспасия дори прекара известно време в града, представяйки се за архитект на име Хирам Абиф, за да помогне в изграждането на храма.

Най-любопитното бе, че юдеите посветиха осем години от живота си на този грандиозен проект и нито веднъж не се запитаха за истинското му предназначение. Та нали техният бог не позволяваше да градят идоли, пред които да се прекланят!

След завършването на храма Сянката на Аспасия изчезна, върна се на планината Синай и се прибра в регенеративния цилиндър. Беше изморен от дългото общуване с хората и реши да рискува и да проспи известна част от тяхната истерия. Но когато се събуди, с тревога узна, че по време на една от множеството междуособици кивотът и Граалът са били разделени и кивотът вече не е в Палестина. Сянката на Аспасия подозираше, че това е работа на Водачите или на Онези, които чакат. Според информацията, събрана от неговите шпиони, кивотът бил отнесен на юг, в Африка, от сина на Соломон и царицата на Шева[84], която го омагьосала с хубостта си. Поне засега кивотът се намираше в царството на Аксум. Някои шпиони твърдяха, че юдейският цар позволил да отнесат кивота, за да отклони вниманието от Граала.

За Сянката на Аспасия по-важен бе Граалът — кивотът беше и си оставаше само записващо и архивиращо устройство. Пък и Йерусалим вече беше покорен от вавилонците, които опустошили Храма и откарали много юдеи в робство. Граалът за щастие бил спасен, скрит в Аврамовите планини от един пророк на име Йеремия. След възстановяването на Храма Граалът бил върнат в Йерусалим и затворен в подземието му, превръщайки се с течение на времето в легенда.

А след това в Палестина бяха дошли римляните. Близо сто години двата народа съжителствали в мир, но сетне между юдеи и римляни избухнал конфликт.

Сянката на Аспасия знаеше, че една от причините за успехите на юдеите е тяхната религия. Но от известно време до него достигаха обезпокоителни вести за нова религия, която също почитала само един бог, но била основана от проповедник, за когото се твърдеше, че бил разпнат и после възкръснал от мъртвите. Обезпокои го съмнението, че е бил използван Граалът. Дали този човек, този проповедник, не бе отпивал от него? Сянката на Аспасия така и не можа да узнае истината, защото странният проповедник бе изчезнал малко след своето „възкресяване“, превръщайки се в мит и религия.

Вятърът смени посоката си и Сянката на Аспасия сбърчи нос заради миризмата на разложена плът от труповете, които изпълваха долината в подножието на градските стени. При пристигането на армията на Тит в града имаше около половин милион поклонници. Немалка част от тях бяха излезли навън с мирни намерения, молейки за пощада, но не се смилиха нито сирийците, нито арабите. Избиха ги насред долината и озверелите войници се хвърлиха да плячкосват.

Сянката на Аспасия усещаше, че някои от офицерите в неговия легион не одобряват случилото се, но мнението им нямаше никаква стойност за него. Римляните се смятаха за поданици на първата велика империя, но те нямаха никаква представа какво е истински велика империя. Сянката на Аспасия носеше в себе си спомените от Атлантида, както и видения за множество светове, които аирлианците обитаваха в различни части на галактиката.

Бегълците бяха толкова много, че на места труповете бяха скупчени по пет-шест един върху друг. Сянката на Аспасия знаеше, че с всеки ден расте опасността от поява на епидемии, но тъй като вятърът духаше предимно към града, той смяташе, че миризмата на разложените трупове оказва дезорганизиращо въздействие върху защитниците.

— Донесете ароматизирана вода — извика той на робите.

Пред шатрата спря конник. По късия свитък, който носеше, Сянката на Аспасия позна, че е пратеник на Тит. Офицерът падна на едно коляно пред трона и му подаде свитъка. Сянката на Аспасия го взе и го разгъна, плъзгайки поглед по последните заповеди от императорския син. Всъщност само подписът бе на Тит, а заповедите бяха написани от генерал Тиберий Юлий Александър, бивш управител на Юдея, а сега заместник-главнокомандващ армията. Човек, който познаваше и кътните зъби на юдеите и ги мразеше до дъното на душата си.

Сянката на Аспасия прочете плана и въздъхна. Както и можеше да се очаква, нареждаха му да построи обсадни кули и катапулти. Беше едва април, а лятото се очертаваше дълго и горещо.

Сянката на Аспасия се извърна към един от помощниците.

— Нека намерят още ароматизирана вода — нареди той. — И железни пирони. Много пирони. Да са от дебелите, дето издържат най-дълго.

Рим

Донхад и Гуалкмай крачеха по улиците на столичния град на Империята, за която слушаха непрекъснато, откакто напуснаха своя кораб в Стоунхендж. Рим бе наистина великолепен град. Вече цяла седмица бяха тук — слухтяха и събираха информация. Беше съвсем различно от Египет. В началото Донхад не можеше да открие основната разлика, но един ден, докато наблюдаваше как група роби строят акведукт на един от хълмовете, изведнъж й светна пред очите.

— Те напредват — произнесе тя и улови Гуалкмай за ръката, за да му привлече вниманието.

— Накъде? — попита той.

— Хората. Помисли си само. Този град, Империята според разказите съществуват едва от петстотин години. Египет просъществува пет хиляди години, но нищо не се променяше. Посещавахме го на няколко пъти през периоди от по хиляда години и всичко си бе същото.

— Но нали построиха Голямата пирамида! — рече Гуалкмай.

— Да, така е, но само защото разполагаха с плановете на Росту. Дори не знаеха какво строят и едва не загинаха заради него. — Тя разпери ръце. — Виж това място — то не е дело на аирлианците. Всичко е постигнато от хората. От човешкия дух и разум.

— Но все още не ги бива да правят оръжия — въздъхна Гуалкмай.

Донхад го сръга в ребрата.

— Добре де, добре — засмя се той. — Кажи ми каква е разликата? Какво искаше да кажеш с това „те напредват“?

— В Египет животът беше цикличен — обясни Донхад. — Раждане, живот, смърт, раждане… Времето бе кръгло. Тук то е линейно. Погледни ги! — Тя отново посочи робите. — Колко време според теб ще им отнеме да завършат акведукта?

— Петдесет години, за да стигне другия край на долината — сви рамене Гуалкмай.

— Което е повече от средната продължителност на живота за тези хора — посочи Донхад. — Значи вече гледат отвъд пределите на своя живот. Затова ти казах, че времето е линейно. Най-сетне се развиват сами.

— И кога ще започнат да правят качествена стомана?

Донхад се извърна със зачервено лице. Гуалкмай я погледна и избухна в смях.

— Добре, предавам се. Нека да им отнеме толкова време, колкото е необходимо. Стига аирлианците да не се събуждат. А после един ден ние ще дойдем и ще им помогнем да се разправят с тях.

— Аирлианците може и да спят, но слугите им действат — припомни му Донхад.

— Сянката на Аспасия — досети се Гуалкмай.

— И ти ли си чул разни слухове?

— Да, как римляните започнали да разпъват на кръст пленниците. Обичаят се зародил в Юдея. Имало един пълководец, от когото всички се страхували. Наричали го с римското име Тацит, но сирийците и арабите под негова команда го кръстили Ал Иблис, което означава Злия.

— Значи сме чули едни и същи неща — кимна Донхад. Двамата се бяха разделили за няколко години, за да съберат повече информация от различни места.

— Мисля, че е дошло време да се отправим на юг — заяви Гуалкмай.

— Знам един кораб, който скоро тръгва за Юдея — кимна Донхад.

Йерусалим

Обсадните кули бяха по-високи от външните стени на града — голямо инженерно постижение от страна на римляните. Дори Сянката на Аспасия бе принуден да признае, че тези хора знаеха как да строят военни машини. Възползвайки се от по-високото си положение римските лъконосци и катапулти успяха да прочистят стената от защитниците. Веднага след това в подножието й бе докаран таран, с който започнаха да подкопават основите.

Равномерното блъскане на тарана дразнеше Сянката на Аспасия, а нямаше и ароматизирана вода, за да прогони миризмата. Той си припомни за стотиците пленници, които му бяха докарали. Всеки от тях бе подложен на невероятни изтезания, но никой не отрони и думичка за Граала. Мълчаха, не знаеха или пък Граалът си кротуваше в подземията на Храма, очаквайки Сянката на Аспасия да го вземе.

Чу вик откъм предните линии и излезе от шатрата да види какво става. Веднага разбра причината за вълненията — във външната стена зееше отвор, през който вече нахлуваха легионери.

Краят беше близо.

Сянката на Аспасия извика на един от помощниците си да му донесе ризницата.

Истината беше, че жителите на града бяха на предела на своите сили. От известно време страхът бавно и неумолимо си проправяше път в душите им. Юдеите зад стените на Йерусалим се молеха денем и нощем на своя бог за помощ, но досега молитвите им бяха докарали само повече римляни и по-малко храна.

Още щом чу писъците и виковете откъм външната стена, примесени с кресливите заповеди на римските офицери, Йосиф Ариматейски вече знаеше какво се е случило. Беше в напреднала възраст, почти старец и не беше сигурен дали тялото му ще издържи още дълго изпитанията, на които го подлагаше. Когато крясъците долетяха до ушите му, бе поседнал върху една рухнала колона във вътрешната зала на Соломоновия храм.

Живееше в Йерусалим от много години. От твърде много години. Мнозина шепнеха зад гърба му, че тази необяснима продължителност на живота е подозрителна. Никой не знаеше колко лета и зими е виждал, защото никой в града не се бе родил преди него. Йосиф помнеше добре всички тези години. Беше на седемдесет и четири, макар да изглеждаше на четирийсет. Малцина доживяваха такава възраст в тези смутни времена, но той дължеше на научни познания, с каквито хората още не можеха да се похвалят. Йосиф Ариматейски бе удължил живота си благодарение на Граала. Не по обичайния начин — с камъните и аирлианската технология, вложена в него. Не, Йосиф бе пил от Граала, но не вино, а няколко глътки кръв — от човека, пред когото сега мнозина се прекланяха като пред бог.

Онзи същият, когото по-късно римляните убиха. Разпънаха го на кръст и го оставиха да умре. Но той не издъхна, въпреки че според римските патрули, които дежуреха денем и нощем, това беше неизбежно.

Йосиф бе подкупил един от легионерите и бе получил тялото на Исус. Само на шепа хора бе разкрил какво бе станало след това, но слуховете, които се разпространяваха, скоро се превърнаха в легенди и накрая в религиозни вярвания. Йосиф нямаше нищо против, защото никога досега не бе срещал човек като Исус, нито вярваше, че ще срещне отново.

Той бе получил от Исус важна задача — да пази Граала, чашата, от която бяха пили всички присъстващи на последната вечеря. В началото задачата не изглеждаше особено трудна — той отнесе Граала в Храма и го скри в тайника. Изминаха няколко спокойни десетилетия, през които не се случи нищо. Но сетне избухна въстанието и към града се приближиха римляните. Започнаха да пристигат обезпокоителни слухове за командира на Двайсети легион, когото римляните познаваха като Тацит, а арабите наричаха Ал Иблис. Сянка. Йосиф не се съмняваше какво ще потърси това зло същество, когато влезе в Храма.

В каменните стени отекнаха стъпки, които се приближаваха. Йосиф Ариматейски се надигна с огромно усилие. Колоната, върху която седеше, бе съборена при едно от многото нашествия — на вавилонци, сирийци и какви ли още не. Но никой досега не бе успял да се добере до Граала.

В стаята влезе висок мъж, стиснал в ръцете си окървавени мечове. На колана му се поклащаше кожена кесия.

— Римляните пробиха стената — обяви той.

— И това римска кръв ли е по мечовете ти, Елиазаре?

Елиазар бен Яир го погледна втренчено.

— Не, не е. Това е кръвта на онези, които убиха чичо ми.

Йосиф Ариматейски въздъхна.

— Значи дори когато римляните нахлуват в града, вие продължавате да си уреждате личните сметки.

— Отдавна чаках сгода да се разплатя — заяви мрачно Елиазар.

Той смъкна кожената кесия от колана си и я отвори. Вътре имаше отрязана глава. Йосиф я позна, въпреки че лицето бе сбръчкано и окървавено — на предводителя на една от фанатизираните групи, която бе убила преди месец от засада чичото на Елиазар.

— И сега какво ще правиш? — попита Йосиф.

Елиазар сви рамене.

— Сега всички ни чака една участ — смърт от ръцете на римляните. Но поне ще избием колкото можем от тях.

— Знаеш ли защо те повиках тук?

— Дойдох, защото ти спаси чичо ми Юда. Длъжник съм ти — затова съм тук.

— Значи ще направиш онова, за което те моля?

Елиазар се поколеба.

— Не искай от мен да погазя честта си.

— Не искам това — отвърна Йосиф Ариматейски. — Напротив, оказвам ти голяма почит.

— Каква е тя?

Йосиф отиде в дъното на помещението, където плътно подредените камъни оформяха основата на стената на Храма. Той извади един пръстен и го пъхна в тесен процеп. Огромен каменен блок се отмести безшумно назад и встрани и зад него се показа тъмен проход. Йосиф взе факлата, която бе приготвил, и кимна на Елиазар да го последва. Озоваха се в нисък коридор. Елиазар вървеше мълчаливо, въпреки че не знаеше къде отива. Той бе смел мъж, свикнал на всякакви изпитания.

Спуснаха се по каменни стъпала и се озоваха върху скалистото плато, на което преди много години бе издигнат Храмът. Никой не знаеше за съществуването на тунелите в скалите, прокопани с нечовешки усилия в самото начало на строежа. От своя баща, шейсет и четвъртия уаджет на Йерусалим, Йосиф Ариматейски бе научил, че всички копачи са били избити след завършването на работата. Йосиф бе шейсет и петият уаджет от началото на еврейското преселение.

Продължиха навътре в тунелите, където въздухът ставаше все по-хладен. Най-сетне Елиазар не издържа и попита:

— По някой от тези тунели може ли да се напусне градът?

Йосиф Ариматейски знаеше какво го интересува — дали би могъл да се измъкне заедно със своите сподвижници преди римляните да завладеят Йерусалим напълно.

— Не. Не и оттук — отвърна той.

— Но сигурно има тунел, който води вън от града?

— Има — Йосиф бръкна под наметалото си и извади един папирус. — На тази карта ще го намериш.

— А сега къде отиваме?

— Тук — рече Йосиф тъкмо когато се изправиха пред задънена стена. Йосиф допря пръстена в основата й и тя се отмести. Той наведе глава и прекрачи прага на помещение, издълбано в скалите. Елиазар ахна, като видя купища злато и скъпоценности.

— Част от съкровищата на цар Соломон — обяви Йосиф Ариматейски.

— Част?

— Повечето бяха отнесени от сина му, когато отпътува за Африка. Скрити са на друго място.

— И кое е то?

— Не зная — повдигна рамене Йосиф Ариматейски. — Той отнесе и кивота.

— Твърде късно е да подкупваме римляните — заяви Елиазар, но се наведе и загреба шепа жълтици. — Сега вече сами могат да си ги вземат.

— Римляните никога няма да открият това място — рече Йосиф.

— Тогава защо ме доведе тук?

— Не е заради богатствата — отвърна Йосиф. Той се приближи до един каменен пиедестал, на който бе поставен покрит с бяла кърпа предмет. Йосиф свали кърпата и разкри златна чаша. — Искам да отнесеш с теб този предмет, когато напускаш града.

— Граалът! — прошепна Елиазар и пристъпи към пиедестала. — Мога ли да го докосна? Казват, че всеки, който го пипне, ще умре.

— Дори може да го вземеш — рече Йосиф.

Елиазар вдигна чашата.

— Доста тежи.

— И то по различни начини.

— Но защо ми го даваш? — попита Елиазар, неспособен да откъсне очи от златния съд.

— Защото искам да го запазиш. Римляните няма да останат вечно в Юдея. Можеш да го върнеш тук, когато отново стане безопасно.

— Но къде да го отнеса? Римляните са навсякъде.

— В Масада.

— Старото скривалище на Ирод! Римляните дълго време имаха там лагер. Сега е опразнен, но лесно могат да ни намерят.

— Никой няма да ви намери — успокои го Йосиф Ариматейски. — А дори и да ви обкръжат, до върха води само една тясна пътека. Не могат да ви надвият със сила.

— Ще ни обсадят и ще ни оставят да умрем от глад.

— Не се безпокой и за това. Аз съм богат човек. Предвидих, че ще дойдат и такива дни и се погрижих да направят складове с припаси на Масада. Можеш да изкараш там много години. Повече, отколкото биха издържали римляните долу.

Елиазар потъна в размисъл.

— Добре, ще го направя — рече накрая.

— Тръгвай тогава. Нека Господ Бог е с теб. А това го остави — добави Йосиф Ариматейски и посочи кожената кесия.

Елиазар повдигна рамене и остави кесията на земята.

След като излезе, Йосиф Ариматейски се отпусна с въздишка върху купчина чували, натъпкани със златни монети. Имаше нужда да си почине, преди да се заеме със следващата част от своя план.

Улиците бяха окъпани в кръв. Сянката на Аспасия проникна в града през отвора в крепостната стена, следвайки пътеката на смъртта, която бяха оставили след себе си неговите войници по пътя към Храма. Всъщност войниците трябваше да се насочат към градските стени и да ги отворят, но не това им бе заповядал техният пълководец Тацит. За него имаше друга, по-важна задача от превземането на Йерусалим.

По улиците се въргаляха трупове на мъже, жени и деца. Бяха избити от войниците му — беше наредил да не се вземат пленници. Нямаше време за това. Тези хора сами си бяха избрали съдбата и сега трябваше да приемат последствията.

Не след дълго Сянката на Аспасия чу шум от борба. Помнеше добре тази улица. Почти нищо не се бе променило от времето, когато бе помагал на Соломон в изграждането на Храма. Той сви зад ъгъла и откри, че легионерите му са вкопчени в свиреп бой с юдеите. До самия Храм оставаха само три пресечки.

Сянката на Аспасия отстъпи незабелязано назад и хлътна в странична уличка. Скри се в двора пред къщата на местния ковач, но изведнъж някакво движение привлече вниманието му — в ъгъла се бе спотаила жена, стиснала в прегръдките си малко дете. Сигурно мъжът й бе с останалите защитници на Храма. Интересен избор, помисли си Сянката — църквата е по-важна от семейството. Той се усмихна и се приближи към жената.

— Не се плаши — рече й спокойно.

Жената го разглеждаше боязливо, притиснала детето към гърдите си. Все така усмихнат, Сянката на Аспасия замахна — прониза детето, острието хлътна в гърдите на жената. Изпита удоволствие от изненаданото й изражение, докато се свличаше, без да изпуска рожбата от прегръдките си.

Сянката на Аспасия изтича до наковалнята в средата на двора. Металната й повърхност бе нащърбена от дългите години употреба. Той прибра меча, обгърна с ръце основата на наковалнята и я повдигна. С нечовешки усилия я отмести от каменната й основа и я прекатури встрани. След това свали медальона от шията си и го положи в центъра на плочата. Тя се приплъзна и отдолу се показа тъмен отвор.

Огледа се, за да провери дали няма и други нежелани свидетели, и скочи в отвора. Долу отново пъхна медальона в една цепнатина и плочата се върна на мястото си.

Сянката на Аспасия се спусна по стълбите и продължи нататък през тунела. Познаваше добре този проход, тъй като го бяха прокопали по негово нареждане, а след това собственоръчно бе избил копачите. Стигна до разклонение и свърна към Храма.

Тунелът, който бе избрал, бе изсечен в скалите. Скоро Сянката на Аспасия достигна пределите на Храма, но продължи нататък. Когато наближи стаята, където се пазеха съкровищата на Соломон, той отново извади меча. Отвори тайната врата с медальона и пристъпи в съкровищницата. Знаеше, че уаджетите може да са му устроили засада.

Но в стаята нямаше никого. Върху каменния пиедестал бе положен предмет, покрит с бяла кърпа. Сянката на Аспасия не се подвоуми и за миг. Той прекоси стаята и дръпна покривалото.

Дъхът му секна.

Върху пиедестала имаше отрязана глава. Сянката на Аспасия познаваше това лице. Беше на водача на фанатиците, кръвен враг на друг знатен гражданин — Елиазар бен Яир, човек, когото римляните издирваха.

Как би могъл Елиазар да проникне в това място и да вземе Граала, чудеше се Сянката на Аспасия, докато напускаше съкровищницата. Отговорът дойде от само себе си — проклетият уаджет му бе помогнал.

Сянката на Аспасия знаеше, че има няколко тунела, които водят извън града. Нямаше никакво съмнение, че Елиазар е избрал един от тях и отдавна е напуснал Йерусалим.

Сянката на Аспасия се върна обратно, изкатери се по стълбата и излезе в двора пред къщата на ковача. Затвори каменната плоча и върна наковалнята на мястото й. Сетне спря и се ослуша. От улицата долитаха ужасените писъци на жертвите. Чуваха се дрънкане на оръжие и топуркане на крака откъм градската стена. Битката за Йерусалим бе към своя край.

И по-късно може да се проследи и намери Елиазар, реши Сянката на Аспасия и извади меча. Първо щеше да помогне в проливането на кръвта.

14.

73 г.сл.Хр., Йерусалим

Донхад и Гуалкмай не подозираха, че стоят на същото място, където бе положен тронът на Сянката на Аспасия по време на обсадата на града. Но сега от лагера на римляните не бе останало нищо, освен разровена земя. Същото можеше да се каже и за града на отсрещния склон. Сега там имаше само купчини от камъни, останки от някога величествения Соломонов храм.

— Римляните са също толкова добри в разрушаването, колкото в изграждането — отбеляза Гуалкмай.

— Според последния доклад на местния уаджет Граалът се е намирал в Храма.

— Само че този доклад е от преди петдесет години — поклати глава Гуалкмай. — Изглежда информацията ни е малко старичка.

Цели три години пътуваха от Рим до Юдея заради непредвидена смърт на Донхад при едно пиратско нападение в Средиземно море. Гуалкмай бе прибрал огърлицата й и след като я погреба на един каменист хълм край Егейско море, върна се на кораба в Англия и прехвърли спомените й в следващото тяло.

Наложи се да й разкаже за всичко, което бяха преживели в Рим и за предишното им неудачно пътешествие на юг. Този път заобиколиха Рим и се насочиха право към Юдея, но вече си даваха сметка, че забавянето може да им струва скъпо.

На хълма, където някога се издигаше Йерусалим, сега имаше римски гарнизон, но освен него нищо друго не показваше, че някога тук е имало процъфтяващ град с многохилядно население. Долината бе покрита с човешки кости, оглозгани от лешоядите.

— Как мислиш, дали Граалът все още е под Храма? — попита Гуалкмай.

— Не.

— Защо си толкова сигурна?

— А има ли друга възможност? — Тя посочи разрушения град.

— Сянката на Аспасия — досети се Гуалкмай. — Римляните го знаят като Тацит.

— Сега е с Десети легион при Масада, където обсадил последните фанатици от Йерусалим.

— Нищо чудно и Граалът да е там — замислено рече Гуалкмай.

— Да тръгваме. — Донхад метна раницата на рамо.

Масада е самотна скала в покрайнините по самия край на Юдейската пустиня и долината на Мъртво море, в една част на света, която е почти незаселена. Тя се издига високо над околната местност и до върха й водят само четири пътеки, които са тесни и трудни за изкачване. Защитниците на върха бяха затрупали три от пътеките и бяха заели позиция на четвъртата, известна като Змийския път заради острите завои.

Крепостта на върха бе построена навремето от цар Ирод, който се бе скрил от страх, че Клеопатра ще го нападне. Римляните я бяха заели в началото на тяхното нашествие в Юдея, но след това Менахем, чичото на Елиазар, си я бе възвърнал. Това бе идеалното място за укритие на Елиазар и хората му.

Известно време след падането на Йерусалим римски войски се появиха в подножието на планината. Забавянето се дължеше на нежеланието на Тит да се занимава с жалки останки от юдейската отбрана, след като градът бе паднал в краката му. В края на краищата Сянката на Аспасия успя да убеди новия управник на Юдея Флавий Силва, че трябва да бъдат разрушени и последните гнезда на съпротива.

По-лесно бе да се каже, отколкото да се направи.

Близо две години Десети легион държа под обсада непристъпната скала с надежда юдеите да привършат запасите си и сами да се предадат. Но сезоните се сменяха, а бунтовниците не показваха никакви признаци на отчаяние.

След като си даде сметка, че изчаквателната тактика е безполезна, Силва реши да пренесе битката на върха. Той даде нареждане да започне градеж на масивна платформа, от която римляните да могат да обстрелват и щурмуват стените на крепостта. Докарани бяха десетки хиляди юдейски роби, за да работят по издигането на платформата.

Когато Донхад и Гуалкмай най-сетне пристигнаха в околностите с един търговски керван, платформата вече бе достигнала горния край на скалата и робите тикаха нагоре по нея поставен на колела таран. Скрити между търговците, Донхад и Гуалкмай наблюдаваха на следващия ден как защитниците обстрелват с копия и стрели нещастните роби, които бяха принудени да тикат нагоре тарана. Иззад укритията си римляните отвръщаха на огъня.

Но този път стълкновението не беше в полза на защитниците, тъй като Флавий разполагаше с неизчерпаем запас от роби, докато мъжете зад крепостните стени нямаше на какво да разчитат. Пустинята под платформата потъмня от тела на мъртви роби.

Гуалкмай наблюдаваше сражението със спокойствието на опитен воин.

— Утре сутринта ще прехвърлят стената — предсказа той, когато таранът най-сетне достигна външната стена. — Освен ако защитниците не решат да направят излаз. А може би римляните разчитат точно на това. И в двата случая тези вътре са обречени.

Вниманието на Донхад бе привлечено от нещо друго. Тя наблюдаваше една малка кула близо до подножието на платформата, пред която се бяха струпали римски офицери.

— Сянката на Аспасия е там — посочи тя с ръка. — Цялото това кръвопролитие е заради Граала. Трябваше да го оставим в Архиварната.

— Аз пък мисля, че кръвопролитие щеше да има и без Граала — отвърна Гуалкмай и потърка замислено брадичка. — Утре трябва да съм между първите, които ще проникнат в крепостта.

— И как смяташ да го направиш?

— Като стана един от тях — той кимна към римския лагер.

За ветеран като Гуалкмай не беше особено трудно да открадне необходимото снаряжение и да се смеси с римляните, промъквайки се към предния отряд, който вече бе заел позиция в началото на платформата. На няколко пъти забеляза Сянката на Аспасия да подава глава от малката кула, където бяха Флавий и другите старши офицери.

Още преди зазоряване първите кохорти се изкатериха на платформата под прикритието на стрелците и прашкарите. Преструвайки се на вестоносец, Гуалкмай успя да се намести в челото. След тях изтеглиха на платформата и няколко тежки катапулта. Предната част на легиона достигна тарана и спря зад него. Войниците приклекнаха и се прикриха зад щитовете. Чуваше се шибане на камшици по гърбовете на юдеите нагоре.

Тежкият таран се залюля напред-назад, робите напрягаха мишци и дърпаха въжетата в ритъма, който им подаваше мъж с камшик. След около минута таранът се блъсна в стената и отскочи назад. Основата на крепостната стена се разтърси. Очевидно надзирателят, който ръководеше операцията, имаше опит от подобни дела, защото продължи в същия дух. Той използва отскока от стената и удвоените усилия на робите, за да придаде допълнителна засилка на тарана. Този път металната глава се вряза с още по-голяма сила в стената и отново отскочи, набирайки инерция. Платформата под краката им се тресеше заплашително.

Но защитниците все още не предприемаха опит за контраатака.

След известно време римските стрелци повече не можеха да държат опънати тетивите на лъковете си и бе дадена заповед да ги отпуснат. Развиха и натегнатите изстрелващи въжета на катапултите, за да не се скъсат. Войниците на платформата започнаха да си шепнат тревожно. Изглежда се питаха какво може да им готвят защитниците на Масада, след като очевидно не възнамеряваха да спрат тарана.

Един от големите камъни в стената се разклати и изскочи от мястото си. Под плющенето на камшиците робите отново напрегнаха мишци. Скоро изхвърча още един камък, който се изтърколи по платформата и събори двама роби в пропастта. Други веднага заеха местата им при въжетата.

Донхад наблюдаваше атаката от лагера на търговците. Събираха се залози за точния момент, когато ще бъде пробита стената. Някои от по-старите търговци изразиха учудване, че защитниците не предприемат никакви опити да разрушат тарана и платформата. Това объркваше преценките им и те губеха пари.

Донхад незабелязано се премести до подножието на платформата, където бе обещала да чака Гуалкмай. Искаше да е колкото се може по-близо до Граала. Изведнъж почувства, че космите на гърба й настръхват, и се извърна.

Сянката на Аспасия стоеше на няколко крачки по-назад, втренчил поглед в нея. Тя смъкна напред качулката на наметалото си, но той продължи да я гледа. Донхад започна да отстъпва и се смеси с тълпата от зяпачи.

И тогава опряха в гърба й острие.

— Той знае, че мястото ти не е тук — прошепна дрезгав глас в ухото й. — Аз също.

Стената се разцепи и надзирателят извика на робите да спрат тарана. Измъкнаха го от образувалия се отвор, а през това време лъконосците отново опънаха тетивите. Някои от тях дори пуснаха стрели към отвора, очаквайки оттам всеки момент да наизлязат защитници, но и този път зад стените нямаше никакъв отговор.

Гуалкмай стоеше между онези, които щяха първи да влязат в крепостта.

Донхад се стараеше да не прави подозрителни движения, докато извръщаше бавно глава, за да види кой е зад нея. Виждаше само загърната в черно наметало фигура със спусната качулка.

— Кой си ти? — попита тя.

— Името ми е Вампир. Срещали сме се и преди. Сигурно си спомняш.

Римляните нахлуха през отвора, размахали над главите си мечове. Гуалкмай бе сред тях, стиснал своя меч в ръка. Потта покриваше на едри капки челото му и се стичаше на ручейчета надолу. Той се блъсна във войника пред него и закова на място — атаката внезапно бе спряла, а и не се чуваше никакъв шум от бой. Гуалкмай си проправи път с лакти и се надигна да види кое е спряло щурма на римляните.

Дворът на крепостта бе покрит с трупове. Бяха подредени по двойки, или тройки — мъже, жени, деца, цели семейства. Прегърнати, издъхнали заедно в локви от кръв.

— Марс да ни е на помощ! — прошепна някой наблизо.

Гуалкмай избърса потта от челото си. Изведнъж осъзна, че му е трудно да диша. Спомни си, че бе виждал и друг път подобна сцена. Така бе изгубил семейството си.

— Какво искаш?

— Не се тревожи — рече Вампир и прибра кинжала. — Ти ме спаси, дължа ти живота си.

— Какво искаш? — повтори Донхад.

— Граалът там горе ли е?

Донхад се поколеба. Вампир отново опря кинжала в гърба й.

— Кажи ми! — настоя той.

— Не.

— Лъжеш! Иначе нямаше да си тук.

Донхад изстена от болка, когато острието на кинжала проникна в плътта й вляво от гръбначния стълб. Вампир завъртя острието, разкъсвайки сухожилията. Донхад се свлече на колене. От раната в гърба й шуртеше кръв.

— Нали каза, че ми дължиш живота си?

— Излъгах.

Гуалкмай слизаше слепешката по платформата, без да обръща внимание на околните. Не беше сам, имаше и други войници, които крачеха около него и само клатеха глава, когато други се опитваха да разберат какво се е случило. Той стигна подножието на платформата и се отправи към мястото, където трябваше да го чака Донхад.

Изведнъж я зърна да лежи в локва кръв и забрави за видяното в крепостта. Той изтича и падна на колене до нея.

— Какво се е случило?

— Вампир — прошепна тя. — Промуши ме в гърба.

Гуалкмай плъзна ръка по гърба й да прецени раната. Притисна я, за да спре кръвта.

— Граалът? — попита Донхад, стиснала зъби.

Гуалкмай поклати глава.

— Горе има само смърт.

— И тук също — рече Донхад и затвори очи.

— Бих могъл… — поде Гуалкмай, но тя поклати глава.

— Вземи огърлицата ми и тръгвай.

Сянката на Аспасия осъзна, че нещо не е наред, щом не срещнаха съпротива при изтеглянето на тарана. Но когато забеляза двамата непознати и Неживия да се навъртат из околностите, реши, че е време за действие. Той изтича нагоре по платформата, посрещнат от смутените коментари на легионерите, които слизаха.

Сянката на Аспасия прескочи съборените камъни в подножието на стената и се провря през процепа. В мига, когато се озова в двора на крепостта, разбра какво се е случило.

Всички защитници бяха мъртви. Вяха се самоубили преди падането на крепостта.

Флавий стоеше недалеч от него и по изражението на лицето му Сянката на Аспасия осъзна, че макар и по свой начин, юдеите бяха извоювали последна победа над римляните.

Освен това той вече знаеше със сигурност, че Граалът не е тук. Никога нямаше да постъпят така, ако го пазеха. Интересното бе, че двамата странници и Вампир също бяха решили, че ще го намерят зад стените на крепостта.

Въпросът беше у кого е?

Йосиф Ариматейски бе уморен. Уморен до смърт. Пътуваше вече две години. Но ето че най-сетне дъното на малкия кораб остърга брега до крайната цел. Островът, където се намираше щабът на уаджетите. Един от моряците, на които бе платил да го прекарат през канала, му помогна да слезе.

Йосиф преметна през рамо захабена кожена чанта, която прикрепяше с ръка. Само на двеста метра по-нататък по брега имаше рибарско селце, откъдето вече бързаха неколцина любопитни жители.

Йосиф изчака да се приближат и им показа една златна монета.

— Можете ли да ме отведете в Авалон?

15.

521 г.сл.Хр., Авалон

Половин дузина трепкащи свещи озаряваха помещението и го изпълваха с миризмата на разтопен восък. Човекът, който седеше до масата, бе загърнал мършавите си рамене с одеяло. Беше едва трийсетгодишен, но животът в подземията бе оставил неумолим отпечатък върху тялото и лицето му. По скулите му премина нервен тик, докато прелистваше с разтреперани ръце книжата, разпилени на дървената маса пред него.

Четенето бе основното му занимание. Покрай стените на пещерата бяха подредени рафтове, натъпкани с документи — от папирусови свитъци до разръфани тефтери. Доклади от различни краища на света, изписани на всевъзможни езици, които мъжът познаваше добре.

Името му беше Мерлин. Беше прекарал детството си в едно мочурище недалеч оттук само с майка си. Един ден, когато бе на дванайсет, в колибата се появи баща му, когото не бе виждал досега. Той отведе Мерлин със себе си в една пещера и му каза, че ще бъде новият Наблюдател на Авалон, една особено важна служба.

Мерлин не беше впечатлен нито от баща си, нито от службата.

Докато не откри стаята с книжата.

Баща му бе умрял по-малко от година след като го доведе в Авалон. Мерлин го погреба на един от склоновете на хълма, където бяха подредени гробовете на предишните Наблюдатели. Вече знаеше, че един ден и неговият гроб ще се нареди до техните.

Мерлин прегледа отново документа, изписан със старорунически знаци. В него се разказваше за Първата сбирка и за решението да се наблюдават аирлианците и техните слуги. Бяха изминали много години, откакто последният доклад на Наблюдател бе достигнал до Авалон — много преди времето на Мерлин и дори на баща му.

Докато четеше за Атлантида, Мерлин само клатеше глава от почуда. Не можеше да си представи онзи великолепен град и живота в него. В Англия малцина надживяваха трийсетте, гладът и болестите бяха повсеместни. Закони нямаше, животът на селяците бе ограничен в пределите на техните малки селца и нивички. Мерлин започваше да си мисли, че човечеството няма никаква полза от това „наблюдение“. Изглежда дори римляните бяха създали по-добър свят от този, в който живееха неговите сънародници. От време на време някъде из острова се появяваше силен владетел, който успяваше да обедини поданиците си и да им осигури известен просперитет, но след смъртта му колелото се завърташе обратно.

Мерлин плъзна изцапания си с мастило пръст по редовете и беззвучно замърда с устни. Граалът! Беше чел за него в множество ръкописи. Чудодейна реликва, която предлага вечен живот. Оставена тук, в Авалон. Неведнъж го бе държал в ръцете си. Но според доклада на Йосиф Ариматейски, който го бе донесъл в Авалон преди много години, Граалът не може да бъде използван без два специални камъка, които обаче изчезнали безследно.

А не биваше да забравя и меча. Мерлин минаваше всеки ден покрай него, когато пресичаше кристалната пещера. Още една великолепна реликва. Баща му се бе постарал да му втълпи, че не бива да го докосва при никакви обстоятелства. Но така и не му бе обяснил причината. В меча се крие огромна сила, все това повтаряше постоянно. Мерлин се бе досетил, че дори баща му не знае за каква сила става въпрос. Все пак старецът му бе обяснил, че тази сила може да се съсредоточи само в ръцете на един човек, също както мечът е оръжие за един.

Мерлин прелисти книжата пред себе си, докато стигна до един пергамент, който неизменно предизвикваше огромно вълнение в душата му. Няколко строфи за пореден път приковаха вниманието му:

Извадиш ли меча ще дойде Той.

Този, който е обречен да води.

Този, който ще възвърне величието на Атлантида.

Царят между хората.

Не беше съвсем ясно кой е написал тези редове. Съдейки по езика, на който бяха написани, и общия вид на пергамента, документът датираше отпреди триста години.

Една от свещите угасна. Мерлин се надигна бавно, протегна се и отново се наведе над масата. Той взе една от горящите свещи и напусна стаята, куцукайки. Свърна в тунела, който водеше към голямата пещера. Светлината на свещта се увеличи хилядократно, отразявана в кристалните стени на пещерата.

В средата на помещението от пода стърчеше червен кристал, от който се подаваше Екскалибур, прибран в своята ножница. Както бе правил много пъти досега, Мерлин докосна с ръка дръжката. Почувства познатите странни тръпки, които преминаха през пръстите му и продължиха нагоре към рамото и после към гърдите.

Цар между хората.

По бузата му се търкулна сълза. Мерлин нямаше син. Вече нямаше. Само преди седмица бе получил писмо от малкото селце, където живееха жена му и синът му. Синът му бил мъртъв, това бе всичко, което успя да разчете сред разкривените драскулки в писмото, оставено от жена му.

Мерлин тръгна веднага. Когато пристигна в селцето, синът му вече бе погребан, а жена му бе на път да го последва. Мерлин знаеше, че е последният от своя род. Напътствията, които бе получил от баща си, включваха и тази възможност. При подобно положение можеше да направи две неща — да се ожени отново с надеждата да му се роди син, или да намери и да вземе при себе си някое сираче.

Но каква полза?

Каква полза да обрече едно живо същество да прекара целия си живот заровено сред книжа под земята? Ами ако никога вече не пристигне доклад? Ако не са останали други Наблюдатели? Краят му ще е същият — в гроб на склона на хълма.

Но дори да съществуват Наблюдатели, каква полза от тях? Светът бе място, изпълнено с отчаяние и смърт.

Цар между хората. Възможно ли бе животът да бъде като в Атлантида, но без аирлианците? Отговорът се криеше в онзи пергамент. Мечът можеше да превърне един човек в господар.

В крал.

Мерлин положи и другата си ръка върху меча. Той стисна дръжката и бавно извади меча. Острието заблестя с ярко сияние.

Нищо не се случи.

Не и в пещерата на хълма Авалон.

Планината Арарат

В сърцето на кораба-майка, скрит дълбоко в недрата на планината Арарат, кървавочервената пирамида на Главния страж изведнъж се пробуди. Повърхността й започна да пулсира от бликаща енергия, освободена след задействането на контролния ключ — Екскалибур.

Първото, което направи машината, бе да се свърже с подчинените си стражи. А те на свой ред събудиха онези, които трябваше да събудят.

Планината Синай

Сянката на Аспасия не помръдна, когато похлупакът на хибернационния цилиндър се повдигна. Той се досети инстинктивно, че събуждането му е преждевременно. Миг по-късно мигаща червена светлина потвърди подозренията му. Нещо се беше случило. Нещо, което изискваше неговата намеса.

Но Сянката на Аспасия не бързаше да излезе от цилиндъра. Почти сигурен бе, че каквото и да е станало, няма да е за добро. До този извод бе стигнал отдавна, докато наблюдаваше развоя на събитията. Имаше чувството, че краят му е предопределен — от други, не от него самия. В най-добрия случай Аспасия щеше да позволи на Сянката да се възползва от чудодейната сила на Граала и щеше да му предложи място в съвета. В най-лошия — и най-вероятния случай — просто щеше да се отърве от него като инструмент, който си е свършил работата и вече е безполезен.

Надигна се и опита да прогони тези мрачни мисли. Навлече дебело вълнено наметало и напусна помещението. Спусна се по стълбището към подземието, където се намираше стражът компютър.

Още с влизането в подземието Сянката на Аспасия се досети какво е станало: златистата повърхност на компютъра пулсираше. Той се приближи към машината и опря длани в нея.

Главният страж беше активиран. А това означаваше, че някой е извадил Екскалибур от ножницата. През стотици хиляди години войни срещу Гъмжилото аирлианците бяха изгубили много светове и кораби. Стражи компютри, включително и такива, които управляваха цели системи, също бяха попадали в плен. Тъкмо по тази причина аирлианците се бяха научили да вземат предпазни мерки. Мечът излъчваше код за достъп, който позволяваше да се активира Главният страж и да се осъществява връзката му с подчинените компютри. Но ножницата екранираше този код и по такъв начин държеше Главния страж изключен. Освен това в меча бе вграден втори обезопасяващ механизъм, който можеше да предизвика изтриване на цялата памет на Главния страж и подчинените му компютри и да ги изключи завинаги. Този унищожителен код не беше прехвърлен от Аспасия на неговата Сянка.

Но Екскалибур притежаваше и още една важна функция.

Сянката на Аспасия подаде команда на своя страж да се свърже с Главния страж и да предаде чрез него запитване до стража от Марс. Интересуваше го картината от обърнатите към Земята сензори. Малко след това Сянката на Аспасия можеше да разглежда земната повърхност така, както се вижда от космоса. Върху повърхността й мигаше червена точка. Сянката на Аспасия даде максимално увеличение на изображението, за да определи точното място.

Когато приключи, той отстъпи назад и прекъсна връзката.

Очакваше го дълго пътешествие.

Циан Лин, Китай

Цан Чи, някога известен като съветникът на Великия император Ши Хуанчжоу, се пробуди от хибернационен сън далеч по-енергично от Сянката на Аспасия. Като син на наложница от двора той бе научен от малък да приема света такъв, какъвто е. Заради безрезервната си преданост към Ши Хуанчжоу беше получил достъп до ограничен кръг негови приближени — онези, които познаваха истинската природа на Първия император. Защото Ши Хуанчжоу не беше човек, а самият Артад, събрал силите и сподвижниците си в тази част на света в очакване да изтече времето на Примирието от Атлантида.

Цан Чи се забави малко, след като излезе от цилиндъра, за да облече одеждите, които му се полагаха според сана. Когато приключи, той се поклони три пъти към стената, зад която — обгърнат в силово поле — лежеше Артад заедно с останалите аирлианци.

Цан Чи напусна помещението и се отправи към мястото, където се намираше стражът компютър на Артад. Той веднага забеляза онова, което вече бе открил Сянката на Аспасия — че компютърът е активиран. Цан Чи положи длани върху пулсиращата му повърхност и влезе в контакт с него.

Екскалибур бе изваден от ножницата.

Цан Чи пресече помещението и застана пред командно табло. Когато прокара ръка над него, върху таблото блеснаха поредица от хексагони с изписани старорунически обозначения. Цан Чи натисна няколко последователни знака. В пространството пред него изникна холографско изображение на Земята. Една малка червена точка премигваше на повърхността.

Цан Чи въздъхна. Преди доста време беше получил доклад от един от Онези, които чакат, че Екскалибур и Граалът са били преместени от Гиза. Аирлианско-човешките клонинги, които Артад бе оставил да се грижат за интересите му, се бяха опитали да проследят пътя на двата предмета, но безуспешно. Едва след време бяха успели да пленят един Наблюдател и след като го подложиха на изтезания, научиха, че са били преместени в щаба на Наблюдателите в Авалон. Точно там сега премигваше червената точка.

Цан Чи потъна в размисъл.

Не се страхуваше от Наблюдателите. Глупави хора, които се бъркаха в дела, надхвърлящи умствените им възможности. Но той знаеше, че сега и Сянката на Аспасия е научил местонахождението на ключа — нещо, което досега му бе убягвало.

Трябваше да се предприемат необходимите действия.

Цан Чи обмисли дали да събуди Артад, но реши, че може и сам да се справи с проблема. Той напусна помещението и се премести в една зала, където бяха наредени много черни цилиндри. Спря пред един, в който лежеше човешко тяло — забележителен екземпляр, висок близо два метра, с дълга черна коса. Червените му очи обаче издаваха неземния му произход. Досадна подробност, над която Артад бе поработил известно време. В момента очите бяха празни и в тях не проблясваше искрата на разума. Тялото беше прототип на боец, с който Артад се бе занимавал още докато пътуваше към Слънчевата система.

Цан Чи се настани пред командното табло и извика личността на Артад. Самият Артад го бе учил как да борави с тази програма и затова процедурата не му отне много време. Част от личността на Артад заедно с необходимите познания бяха прехвърлени в тялото в цилиндъра.

Веднага щом тялото се размърда като признак на пробуждане, Чан Ци се надвеси над друго командно табло и изпрати съобщение.

Сестрите близначки, Африка

Наричаха планината Сестрите близначки заради двата идентични върха, които я увенчаваха. Върховете се виждаха от много далече, тъй като на височина достигаха шест хиляди метра и бяха най-високите върхове на континента. Именно към един от тези два върха Цан Чи бе изпратил своето съобщение.

В една пещера дълбоко под повърхността на планината три същества бяха предупредени от своя страж компютър, че ключът към Главния страж е бил освободен. За разлика от Чан Ци и Сянката на Аспасия те не предприеха незабавни действия, а изчакваха да получат инструкции. Това напълно отговаряше на името им — Онези, които чакат. Бяха създадени да очакват завръщането на Артад, за да застанат редом с него, а дотогава трябваше да изпълняват всички негови заповеди.

Те бяха клонинги между човеци и аирлианци. На външен вид изглеждаха досущ като хората и единственото, което ги отличаваше, бяха червените им котешки очи като на съществото, което Цан Чи бе пробудил в планината Циан Лин. Водачката на тримата бе жена на име Лексина, другите двама се казваха Елек и Коридан.

Тримата прочетоха съобщението от Цан Чи. Не беше необходимо да му пращат потвърждение — те просто нямаха друг избор. Бяха програмирани да се подчиняват.

Авалон

Мерлин стоеше на върха на хълма, стиснал меча в ръка. Той го размаха леко и върху гладката му повърхност затрептяха отражения на слънчевата светлина. Нямаше никаква представа за събитията, които бе предизвикал в различни краища.

Но вече бе дълбоко уверен в две неща. Ако намери нужния човек, с този меч той ще постигне чудни неща. Мерлин не беше подходящият човек. Но според писанието такъв скоро щеше да се появи.

Стоунхендж

Гуалкмай изруга и скочи от цилиндъра направо на студения под.

— Сега пък какво има? — попита той Донхад, която вече бе в пилотското кресло и проверяваше в компютъра.

— Някой е освободил ключа на Главния страж — рече Донхад.

— Да не го е изнесъл от Авалон?

— Не — отвърна Донхад, докато четеше трескаво съобщенията. — Все още е в Авалон.

— Проклети Наблюдатели! — промърмори Гуалкмай и посегна към облеклото и оръжието си.

Донхад плъзна пръсти над хексагоните и се намръщи.

— От Циан Лин е било пратено съобщение до Онези, които чакат.

— И какво? — попита Гуалкмай, докато си нагласяше колана с меча.

— В съобщението се казва „Драконът идва.“

— Така ли? — Гуалкмай спря и я погледна.

— Точно така.

— И какво, по дяволите, означава това?

— Имам лошото предчувствие, че скоро ще узнаем — отвърна Донхад и се надигна от креслото.

Циан Ли

Той беше Сянката на Артад, но не толкова съвършена Сянка на своя господар, каквато бе Сянката на Аспасия. От Онези, които чакат, Цан Чи бе събрал известна информация за страната, която сега наричаха Англия и където се намираше щабът на Наблюдателите. На базата на тези сведения той бе прекроил личността на съществото така, че да съдържа матрицата на Артад и същевременно да бъде напълно пригодено за живота в страната, където предстоеше да отиде.

— Артур! — произнесе Цан Чи.

Съществото вдигна клепачи и го погледна с кървавочервените си очи.

— Да?

Цан Чи му показа две прозрачни ципи, които излъчваха едва забележимо синкаво сияние.

— Ще ти ги сложа.

Артур остана неподвижен, докато Цан Чи му поставяше на очите аирлианския вариант на контактни лещи. След минута очите на Артур вече бяха съвсем човешки, макар и неестествено яркосини.

— Последвай ме — нареди Цан Чи.

Артур безмълвно тръгна след него. Минаха покрай помещението със стража компютър и влязоха в просторна подземна зала. Таванът й се придържаше от извити подпори от черен метал, а по пода бяха подредени множество различни по големина, но също черни контейнери. Цан Чи отведе Артур при един от тях и натисна копче на малкото табло на стената. Чу се свистене и стената плавно се отмести встрани.

В контейнера бе свит като в гнездо блестящ метален дракон. Беше дълъг десет метра и широк пет, имаше къси масивни криле и дълга извита шия, която завършваше със змийска глава. Червените сияещи очи допълваха зловещия вид.

— Това е Чи Ю — обяви Цан Чи.

Артур го погледна объркан.

— С него ще отлетиш за Англия. Искам да кажа, в търбуха на чудовището. — Цан Чи се усмихна, припомнил си нещо. — На времето Ши Хуанчжоу така победи враговете си. Сега ти ще го използваш, за да сразиш твоите.

Планината Синай

Сянката на Аспасия бе събрал петдесетте най-добри Водачи, за да го придружават по време на пътуването му до Англия и да се превърнат в ядро на малка армия, ако се наложеше да събере такава. Не за първи път се отправяше към Англия и затова бе добре запознат с трудностите, които му предстоеше да преодолее заради примитивните транспортни възможности на хората. В началото бе решил да използва летящата чиния, която бе скрил във вътрешността на планината Синай, но после се отказа. Пазеше я за извънредни случаи, а този не беше такъв.

Призори малкият керван се отдалечи от планината Синай и навлезе в пустинята. Отправи се на северозапад, към Александрия, където често можеха да се открият кораби, пресичащи Средиземно море.

Стоунхендж

Щом се подаде през отвора в каменната плоча в центъра на Стоунхендж, Донхад осъзна, че нещо не е наред. Навън беше нощ, но районът бе ярко осветен от стотици факли и няколко големи огньове. Изправените каменни блокове бяха заобиколени от подредени в кръг бели роби, които бяха подхванали монотонна песен. Но песента им секна щом забелязаха изникналите от централния камък мъж и жена.

— Лоша работа! — промърмори Гуалкмай и ръката му неволно се премести върху дръжката на меча. За негова изненада Донхад вдигна ръце и извика на техния роден език:

— Зная, че не можете да ме разберете. Тъкмо затова използвам този език.

Гуалкмай я погледна така, сякаш си е изгубила ума.

— Прави, каквото правя аз — продължи тя, очевидно обръщайки се към единствения присъстващ, който можеше да я разбере — Гуалкмай. — Трябва да ги накараме да повярват, че сме част от онова, пред което се прекланят.

Но не се получи точно така. Една жена изпищя уплашено и сред тълпата настъпи паника. Хората от първите редици се обърнаха и започнаха да разблъскват застаналите зад тях. Само след броени минути нямаше жива душа в радиус от неколкостотин метра наоколо.

— Няма що, страхотно се получи! — кимна Гуалкмай.

— Е, поне им дадохме храна за размисъл — отвърна Донхад и метна раницата си на рамо. — Да тръгваме.

Авалон

Мерлин отправи поглед през езерото към хълма, на който бе прекарал целия си съзнателен живот.

Гъста мъгла се стелеше над водата и скриваше подножието на хълма, превръщайки го в някакво призрачно, увиснало във въздуха видение. Увит във вързоп, Екскалибур бе скрит под наметалото му.

Мерлин беше решил, че не може да чака появата на онзи, за когото бе предназначен мечът. Други вече бяха постъпвали по този начин през минали векове и това не бе довело до нищо добро. Нямаше представа къде трябва да отиде, но усещаше дълбока увереност, че е дошло време да предприеме нещо.

Той отмести поглед от острова. Всяка посока му се струваше еднакво добра. На юг например имаше райони, където саксите се държаха здраво. А на север земите бяха завладени от свирепи варвари, които боядисваха лицата си в синьо и избиваха всички нашественици.

Тогава — на запад?

Мерлин бе чул слуховете за един крал на име Утер, който управлявал в Корнуел. Изглежда беше силен мъж, тъй като бе успял да обедини няколко съседни кралства и да създаде нещо като съюз, който да се противопоставя на саксите. Мечът щеше да е от полза за такъв човек.

Освен това Мерлин носеше и Граала отзад в раницата си. Него не смяташе да предава. Съдейки по записките, Граалът бе много по-важен от меча. Каквото и да се случеше от тук нататък, Мерлин бе твърдо решен да бъде единственият, който знае къде е скрит Граалът.

16.

521 г.сл.Хр., Англия

През двата дни на полет с Чи Ю Артур задълбочено изучаваше информацията, събрана от сензорите на летящото чудовище. Когато пристигна на големия остров, той задържа и разпита неколцина души, които откри през нощта. Страната се разкъсваше от разпри и интриги, за което говореха постоянните въоръжени стълкновения между дребните земевладелци и успехите на отвъдморските нашественици, които не само тероризираха населението по крайбрежието, но и разполагаха със собствени селища на острова.

Според сензорите Екскалибур отново бе върнат в ножницата и в момента се намираше в западния край на острова, в най-голямото и най-добре организирано кралство — Корнуел. Местният велможа обитаваше замък, построен върху стръмна канара, която се издигаше на скалистия бряг. Тъкмо там Артур реши да се появи в целия си блясък.

Слънцето вече се спускаше над хоризонта, когато от облаците ненадейно изникна Чи Ю и се приземи сред огнено дихание на хълма южно от Тинтейджъл, замъка на Утер.

Авалон

Донхад прелистваше разхвърляните върху масата в подземието на Авалон документи. Беше прочела повечето от тях при предишното си посещение и почти веднага забеляза какво обединяваше онези, които сега бяха струпани на масата. Тя вдигна глава, когато в стаята влезе Гуалкмай.

— Мечът и Граалът са изчезнали — потвърди подозренията й той.

Донхад посочи книжата.

— Наблюдателят е изучавал сведенията за тях. — Тя вдигна един лист, върху който бяха изписани пророчества за появата на всесилен крал, и отчаяно поклати глава. — Тук има толкова много глупости! Измислици, събирани или сътворявани от уаджетите.

— Направо е чудно, че Орденът издържа толкова дълго — поклати глава Гуалкмай. — Какво ще правим сега?

— Ще търсим меча и Граала.

— Ще дойдат и други — или ще пратят някого.

Донхад кимна.

— Сигурно ще се опитат да възстановят нарушеното примирие.

— Че защо им е да го възстановяват? Защо вместо това да не сложат ръка на Граала и меча?

— Защото и двете страни са допускали грешки — обясни спокойно Донхад. — Аспасия дълго време е бил без връзка, а Артад е предприел някои прибързани действия при появата си. Нужно им е повече време, за да оправят нещата и да планират бъдещите си действия. Освен това…

— Освен това? — подкани я Гуалкмай.

— Освен това, и едните, и другите се боят от Гъмжилото. Според мен те предпочитат да си кротуват тук, докато някъде другаде бушува войната.

— А ние какво искаме? — попита Гуалкмай.

— Да им създаваме неприятности. Да им объркваме плановете. Но ние също трябва да се пазим от Гъмжилото.

— Трудна работа! — въздъхна Гуалкмай.

— Разбира се — съгласи се Донхад. — Постарай се да гледаш оптимистично на нещата.

Средиземно море

Сянката на Аспасия също се бе изправил пред сериозни проблеми по време на пътуването си. Придружен от Водачите, той се качи на един търговски кораб в Александрия. Само два дни след като напуснаха африканския бряг ги нападнаха пирати. Успяха да отбият атаката, но с цената на двама от Водачите. Четири дни по-късно силна буря ги принуди да се приберат в едно островно пристанище.

Когато най-сетне отново излязоха в открито море, Сянката на Аспасия се изправи на носа на кораба и остави на соления вятър да брули лицето му. Очакваше го дълго пътуване до Англия. Не за първи път през продължителното си съществувание проклинаше Наблюдателите. Но макар да не го осъзнаваше, до известна степен гневът му се разпалваше от тайната му омраза към неговия създател и мисълта, че е само негово оръдие.

Сянката на Аспасия свали Ка-огърлицата от шията си и я надвеси над тъмните води на морето. Още докато го правеше, осъзна безсмислието на този жест. Дори да не се завърне в определения срок, машината в планината Синай щеше автоматично да регенерира друга Сянка и да въведе в нея цялата информация до последните му спомени преди заминаването. Тялото и умът му щяха да умрат, но той отново щеше да бъде възкресен и изпратен да довърши мисията.

Някой ден, обеща си Сянката на Аспасия, някой ден щеше да бъде свободен. Може би сред назряващите събития ще открие начин да се отърве от тази ужасна личност, с която бе съединена душата му.

Тинтейджъл

Изправен върху най-високата кула на замъка, Артур разглеждаше безстрастно лицето на крал Утер. Но кралят не отвръщаше на погледа му поради простата причина, че очите му бяха изкълвани от лешоядите, които от една седмица си правеха пиршество с набитата му на кол глава. Утер вече беше само една изсъхнала глава на кулата, а крал на Корнуел сега бе Артур.

След като се приземи с Чи Ю, Артур излезе от търбуха на металното чудовище с целия блясък на бойната си броня. Стискаше в ръка меч, който — макар и да не бе така могъщ като Екскалибур — също бе аирлианска изработка и далеч надхвърляше най-доброто, с което хората от тази епоха можеха да се похвалят. Но Артур не възнамеряваше да се уповава на силата на оръжието, за да вземе властта — страхът вършеше далеч по-добра работа. Той знаеше, че драконът е бил видян от всички, които се намираха в околностите на замъка, и бе оставил на хората една нощ в страхове и догадки.

На следващата сутрин отново се приближи с Чи Ю към замъка и описа един кръг над него. Гледката бе впечатляваща и когато извика на стражите да отворят портите, те се завтекоха мигновено.

Измина една седмица преди Утер да събере кураж и да предизвика Артур на бой. Стълкновението продължи по-малко от две секунди и главата на краля се раздели с тялото му. Артур се провъзгласи за новия крал. Той превключи Чи Ю на автопилот и го прати на един безлюден остров, който бе открил по време на разузнавателния си полет.

Останал сам на кулата, високо над всички останали, Артур извади от джоба си малка черна сфера. Той включи устройството и надзърна в миниатюрното екранче. Екскалибур, както се виждаше от мигащия индикатор, се приближаваше към него. Артур се бе отказал от идеята да се приземи на мястото, където се съхраняваше Екскалибур, и да го отнеме от приносителя му. Не за това бе програмиран. Очакваха го и други важни задачи, освен откриването на меча — трябваше да намери и Граала. Освен това рано или късно в околностите щеше да се появи Сянката на Аспасия.

Наметалото на Мерлин беше изцапано с кал, а косата му — покрита с прах. Той беше гладен, уморен и великолепният меч, който в началото му се струваше толкова лек, сега бе непосилна тежест, която притискаше към гърдите си.

Той изкатери билото на хълма и видя едновременно две неща. В далечината беше океанът, чиито вълни се блъскаха разпенени в каменистия бряг под скалата със замъка Тинтейджъл. На върха на замъка се вееше знаме — червено, с изрисуван върху него дракон.

Но това, което привлече вниманието му, бе движение наблизо. Отряд рицари в метални ризници препускаше по пътя към него. Мерлин отстъпи встрани, за да им стори място, но конникът, който яздеше отпред, облечен в сияеща броня, дръпна юздите на коня и спря. Той повдигна бавно наочника и втренчи в него хладните си яркосини очи.

— Ти ли си този, който носи меча?

Това не беше въпрос. Мерлин падна на колене и протегна Екскалибур. Щом рицарят знаеше всичко, мечът несъмнено бе предназначен за него.

— Кралю мой!

— Аз съм Артур — отвърна рицарят. Той слезе от коня, пресегна се и измъкна Екскалибур от ножницата. Наведе се напред и опря острието му в шията на Мерлин. — Къде е Граалът?

Мерлин преглътна уплашено, усещайки хладната стомана върху кожата си.

— На сигурно място, милорд.

— Къде е Граалът?

Мерлин надзърна в очите на рицаря, но не видя там нито състрадание, нито човешка топлина. Завладян от отчаяние, той изведнъж осъзна, че е допуснал огромна грешка. Затвори очи, трескаво обмисляйки отговора си. Сетне отново погледна рицаря.

— Името ми е Мерлин. Аз скрих Граала и аз съм единственият, който знае къде е. Ако искаш да ти служа и един ден да ти разкрия местонахождението му, ще ме оставиш да живея. Вече ти дадох меча. Сега ти ми дари живота. Обещавам да ти служа добре.

Артур не бързаше да отдръпне меча.

— Значи ще ме отведеш при Граала по-късно? — попита той.

— Да, кралю мой.

Артур най-сетне прибра Екскалибур.

Мерлин се надигна бавно.

— Двамата с теб ще създадем могъщо кралство, кралю мой.

— Налага се — кимна Артур. — Защото те идват за него.

Тръпки пробягаха по гърба на Мерлин. Той изведнъж осъзна, че се е забъркал в нещо, което далеч надхвърляше познанията му.

17.

522 г.сл.Хр., Англия

Зимата се оказа мека и Донхад и Гуалкмай бяха благодарни за това, тъй като се наложи да я прекарат в пътуване. През първите няколко месеца не откриха и следа от Наблюдателя, Граала и Екскалибур. Веднъж ги нападнаха бандити и докато се разправяше с тях, Гуалкмай получи сериозно нараняване, което наложи да се върнат в Стоунхендж, за да могат да прехвърлят съзнанието и спомените му в ново тяло. Това ги забави с още два месеца.

Едва в началото на лятото се отправиха на запад, по следите на слухове за могъщ крал, който притежавал вълшебен меч. Една вечер, докато обикаляха южния бряг на Англия, се отбиха в кръчмата на рибарско селце. Малко след като влязоха чуха нещо, което веднага прикова вниманието им.

— Този негодник разпъва нещастниците. Не както го правят християните с техния кръст, а върху две кръстосани и забити в земята греди.

Ако се съдеше по дрехите, човекът се прехранваше с онова, което можеше да вземе от морето. Аудиторията му се състоеше от дремливата кръчмарка, която едва държеше очите си отворени.

— За кого говориш? — намеси се Гуалкмай и завъртя стола си към рибаря.

Мъжът бе изненадан от тази неочаквана намеса и ги погледна враждебно. Донхад побърза да застане между двамата и остави сребърна монета на тезгяха.

— Бихме искали да узнаем повече по този въпрос — рече тя.

Монетата мигновено изчезна в джобовете на рибаря. Той изгледа и двамата.

— Тъкмо идвам от другата страна на Канала. Има там един, който събира цяла армия. Говори се, че смятал да прекоси Канала това лято и да нахлуе в Англия.

— Как се казва? — попита Донхад.

— Наричат го Мордред.

— Виждал ли си го?

— Не желая да го виждам. Видях какво е сторил на онези, които му се опълчват. Точно това разправях преди малко. Разпъва ги. Но не с железни пирони, а с каиши, та да им изсъхнат крайниците. Чували ли сте за нещо подобно? Направо изцежда животеца на нещастните души.

— Този Мордред тамошен ли е? — попита Гуалкмай.

Рибарят поклати глава.

— Не. Така разправят всички. Дошъл е с един отряд войници — толкова са му верни, че правят всичко, каквото им каже. Наел е и местни рицари да се бият с него. Нали ви казах, че смята да ни нападне.

Гуалкмай потърка брадата си с ръка, докато обмисляше чутото.

— Като пеперуди на фенер — прошепна Донхад, което й спечели учуден поглед от страна на рибаря и кръчмарката. — Та казваш, че този Мордред щял да прекоси Канала през лятото?

— Така трябва — през зимата ще му е доста трудно.

Донхад метна още една сребърна монета на тезгяха и даде знак на Гуалкмай да я последва. Отвън ги посрещна слаб дъждец, съвсем типично време за Англия.

— Кой, по дяволите, е този Мордред? — попита Гуалкмай, докато си нахлузваше качулката.

— Най-вероятно нечия Сянка.

— Тогава какъв е този Артур с меча? Наблюдател?

Донхад поклати глава.

— И той е Сянка. Единият е на Аспасия, другият — на Артад. Все още не смеят да нарушат примирието, но всеки се стреми да си пази интересите, а в техен интерес е да държат под контрол Граала и Екскалибур.

— И кой кой е?

Донхад сви рамене.

— Има ли значение? — Тя забоде пръст в гърдите на Гуалкмай. — Ти ще отидеш при Артур. Гледай да постъпиш в армията му. А аз ще прекося Канала и ще видя какво представлява този Мордред.

— Той разпъва хора — припомни й Гуалкмай.

— Да, но всеки военачалник се нуждае от гадател. От магьосник до него.

Гуалкмай очевидно не одобряваше плана й, но не възрази.

— Само, моля те, внимавай. Имаме хубави спомени от последното ни пътуване и не ми се ще да разказвам на твоя клонинг за тях.

Франция

— Сега ще ви демонстрирам силата си — провикна се Сянката на Аспасия, известен в последно време като Мордред.

Стоеше върху купчина камъни, отсреща се бяха строили неговите Водачи и рицарите, които бяха успели да наемат, подкупят или принудят да постъпят на служба. Между Мордред и предната редица бе запалена буйна клада.

— Ти — Мордред посочи един от Водачите. — Влизай в огъня!

Сред рицарите се разнесе сподавен ропот. Водачът обаче не се поколеба нито миг, пристъпи напред и влезе в огъня. Косата му се подпали, кожата му почерня, ала той продължаваше да стои неподвижно, без ни най-малък признак на болка. Замириса на изгоряла плът. Неколцина от рицарите, сурови и препатили мъже, паднаха на колене и започнаха да повръщат.

Водачът рухна върху кладата и пламъците го погълнаха.

— Съберете хората си! — нареди Мордред. — След два месеца отплаваме за Англия.

Тинтейджъл

Звънът на стомана в стомана отекваше в каменните стени на замъка и се смесваше с пъхтенето и псувните на мъжете, които се биеха. Артур седеше на едно издигнато дървено кресло и наблюдаваше двубоя, подпрял брадичката си с юмрук. Площадката пред него, в началото равна и утъпкана, след двадесет и три двубоя бе разкаляна, пропита с кръвта и урината на тези, които бяха избрани да се сражават за слава и за живота си.

Наградата за всеки от победителите щеше да е място около масивната кръгла маса, където щяха да се допускат само съветниците на краля. Победеният бе обречен на смърт. Артур знаеше, че от другата страна на Канала се събира армия и че ще са му нужни най-добрите воини, за да спре нашествието на Водачите.

Той се наведе напред заинтригуван. Един от новодошлите рицари, който се бе представил като Гауейн, проявяваше особено умение в боравенето с меча. Той парира ловко атаката на своя противник, отстъпи встрани и заби острието на меча в неприкритата ямка под мишницата му. Мечът хлътна навътре, сряза артерията и земята под краката им в миг се опръска в ярка кръв. Раненият се опита да вдигне оръжието си и да продължи боя, но Гауейн отстъпи назад, очаквайки смъртоносната рана да свърши останалото. Рицарят падна по очи, но продължаваше да диша, прикован от тежестта на доспехите. Гауейн изведнъж се надвеси над него и повдигна главата му.

— Остави го да умре в калта като свиня! — извика Артур.

— Той се би храбро, милорд — възрази Гауейн. — Нека да си иде като истински воин.

Артур го дари с хладна усмивка. Романтик! Също като Мерлин. Глупави хора. Те не разбираха, че всичко това е заради властта над тях. Но от друга страна, чувствата им му помагаха да ги манипулира.

— Иди и се почисти — нареди Артур на Гауейн.

— Милорд!

Артур се намести в креслото. Мерлин бе в значително по-добра форма, отколкото когато за първи път се появи пред стените на Тинтейджъл. Брадата му бе подрязана, а дрехите — чисти. Понякога Артур се изкушаваше да изтръгне от този самопровъзгласил се магьосник истината за Граала с мъчения, но Мерлин наистина се оказа полезен съветник. Далеч по-интересно щеше да бъде, ако можеше да накара Сянката на Аспасия да му издаде местонахождението на своето леговище. Тогава би могъл да отиде там, преди да е готова следващата Сянка и да изключи регенеративния цилиндър. Това щеше значително да наклони везните в полза на неговата фракция.

Мерлин се покашля.

— Какво има? — попита Артур.

— Според моите съгледвачи Мордред ще отплава веднага щом събере своята армия — Мерлин разви пред него една карта. — Планът му е да слезе на брега тук.

Артур си отбеляза мястото. Беше на южния бряг, в един район, чийто управител все още не се бе заклел във вярност пред Артур.

— А Граалът да не е някъде там? — попита той.

— Граалът е на сигурно място, милорд — за кой ли път повтори Мерлин.

— Ще е на по-сигурно място зад стените на замъка.

— Може би — кимна Мерлин, но не каза нищо повече по въпроса. — Армията ти се множи, господарю. Скоро цялата страна ще бъде обединена под знамената ти. Много добрини можеш да сториш на своя народ.

— Да. Май си прав. Свикай рицарите около масата.

Дори след като се изми енергично с вода и гъба, Гауейн усещаше миризмата на кръв върху кожата си. Той си сложи нагръдника и взе шлема под мишница. Не се оказа никак трудно да си намери място сред най-приближените рицари на краля, ако се изключеше неприятният двубой от тази сутрин.

Той последва останалите рицари по тесния коридор, който водеше към тронната зала на Утер. В средата бе поставена масивна кръгла маса, скована от грубо дялани дъски. Артур вече се бе настанил на най-високия стол, а Мерлин бе застанал отдясно. Гауейн втренчи поглед в „магьосника“. Наблюдател, предал клетвата си.

Гауейн бе видял Ка-огърлицата, която висеше на шията на Артур, още щом се появи на арената. Предполагаше, че Артур е Сянката на Артад, защото предишната година бяха видели Сянката на Аспасия.

— Скоро нашествениците ще прекосят Канала и ще ни нападнат — обяви Артур вместо встъпителни думи. — Но докато това стане, изпращам всички ви на важна мисия. Има една реликва, която искам да намерите. Мнозина от вас са чували легенди и разкази за нея. Но тя съществува.

Артур направи пауза и Гауейн забеляза, че лицето на Мерлин придобива загрижен вид.

— Искам да ми намерите Граала.

523 г.сл.Хр., Франция

Мордред разглеждаше внимателно жената, която бе подкупила охраната му, за да си осигури аудиенция при него.

— Имаш една минута — заяви той. — Ако това, което кажеш, не струва пукната пара, ще накарам да те разпънат.

Тя вдигна към него черните си очи.

— Мога да ти помогна, когато прекосиш Канала.

— И с какво ще ми помогнеш?

— Със съгледвачи и войници.

— От кого?

— От друидите.

— Какви са тези друиди?

— Те почитат майката земя. От дълги години се крият из хълмовете. Първо ги преследваха римляните, а сега — новите господари на Англия.

Мордред потропа замислено с пръсти върху облегалката на трона.

— Имам и свой човек в двора на крал Артур.

— Кой? — пръстите на Мордред замръзнаха.

— Един от най-доверените му рицари. От тези, с които се е заобиколил.

— Интересно — рече Мордред. — Ще можеш ли да се свържеш с него, когато се прехвърлим на другия бряг?

— Разбира се.

— Добре. Искам да знам какви са плановете на крал Артур.

18.

529 г.сл.Хр., Англия

Изминаха години, през които Артур разширяваше своето кралство. Гауейн прекара по-голямата част от своята „мисия“ в следене на Мерлин. Магьосникът рядко напускаше Тинтейджъл, който по заповед на крал Артур бе преименуван в Камелот. Но винаги, когато се отдалечаваше от стените на замъка, Гауейн бе като негова сянка. Останалите рицари се бяха разпръснали по дирите на различни слухове за Граала, но Гауейн знаеше, че най-бързият начин да го намери е като следи човека, който го бе скрил.

Добър план, който обаче досега не бе донесъл резултати. Мерлин бе напускал замъка няколко пъти, но не отведе Гауейн при Граала, а на тайна среща с мъжете, които бе наел. Гауейн остана изненадан, когато откри, че в групата му са включени още двама Наблюдатели, които позна по медальоните. Останалите бяха привлечени по-скоро от мощта, излъчвана от магьосника. Макар че не можа да подслуша какво обсъждаха на срещите си в гората, Гауейн не се съмняваше, че Мерлин подготвя свой план за действие, който едва ли щеше да съвпадне с плана на Артур.

След седем години дойде слухът, че Мордред е събрал огромна армия и се готви да отплава. Мерлин изчезна от Камелот за последен път. Гауейн го следваше незабелязано, докато магьосникът се прокрадваше в мрака на нощта.

Франция

С течение на времето Моргана също бе осъзнала, че Мордред следва свой собствен план. Той изпрати неколцина Водачи, придружени от отреди местни рицари, но не към Англия, а на юг и на изток. Какво точно трябваше да търсят, беше тайна. Бяха програмирани така, че по-скоро щяха да умрат, отколкото да издадат плановете на господаря си.

В един топъл летен ден армията на Мордред се натовари на корабите, които бяха докарали от всички околни пристанища, и се отправи през Канала към острова, който възнамеряваше да завладее. Моргана си намери място на един от съдовете. Освен Водачите, никой от хората нямаше никаква представа за истинската същност на Мордред. Смятаха го за силен, макар и жесток водач, който им обещаваше победа и плячка. Тя не се съмняваше, че и Гуалкмай е бил свидетел на подобни обещания в лагера на Артур.

Докато се подпираше на парапета, Моргана разсеяно разглеждаше флотилията от разнокалибрени съдове, която пресичаше спокойните води на Канала. Спомените я отнесоха към нейната родна планета и времето на Революцията. И там, също като на Земята, имаше хора, които следваха сляпо заповедите на аирлианците, и други, които им се противопоставяха. Но нивото на развитие на земляните бе толкова ниско, че едва ли бяха в състояние да възприемат истината за произхода на аирлианците. Как да обясни на тези хора, че аирлианците са дошли от звездите, след като те все още вярваха, че Слънцето се върти около Земята, и нямаха представа за съществуването на други планети? Някои смятаха, че светът е плосък. Дали да не им внуши, че аирлианците са някакви зли демони, или да прибегне до религията и съществуването на Бога, както често правеха самите аирлианци? Гуалкмай често повтаряше, че все още не е време да се казват истини. За Моргана/Донхад, възпитана като истински учен, това премълчаване на истината бе почти непоносимо.

Тя почувства хладни тръпки по гърба и се извърна. Облечен в сияещи доспехи, на кърмата стоеше Мордред, заобиколен от най-верните си рицари. Бяха все Водачи — лесно се различаваха по шарените пера, които красяха шлемовете им. Мордред гледаше право към нея, сякаш четеше мислите й. По устните му се плъзна студена усмивка.

Моргана също го погледна. Мордред вдигна ръка и я подкани да се присъедини към тях.

— Господарю? — рече тя, след като се качи на кърмата.

Наоколо нямаше човеци. Мордред заговори шепнешком, сякаш се боеше да не ги подслушват.

— Искам да направиш нещо веднага след като слезем на сушата.

Моргана чакаше търпеливо.

— Ще отидеш да потърсиш своя шпионин.

— Да, господарю. Ще го попитам…

— Чакай! — спря я Мордред ядосано. — За силата на неговата армия и нейното разположение — това ясно. Но първо и най-важно — искам да ми уредиш тайна среща с крал Артур.

Моргана го погледна изненадано.

— Нека той вземе дузина рицари, а аз ще дойда само с четирима от моите. Така ще се почувства по-сигурен. Трябва да е на някое тайно място, където никой не може да ни види.

Моргана се поколеба, сетне зададе въпроса, който би трябвало да я вълнува като съветник и шпионин.

— Но защо крал Артур би се съгласил на подобна среща?

— За да избегне кръвопролитията. — Лицето на Моргана остана безстрастно, но Мордред изглежда долови изненадата й. — Не ми ли вярваш?

— Господарю, досега не бях забелязала да ви спират каквито и да било кръвопролития.

Той кимна.

— Нека твоят шпионин каже на крал Артур, че двамата с него имаме много общо. Обща история, ако мога така да се изразя. А също и общо бъдеще, което трябва да градим внимателно. Разбираш ли ме?

— Посланието ти е запомнено, господарю.

— Това ми стига засега.

Марс

Стражът, скрит под Сидония на Марс, следеше движението на ключа, откакто бе активиран преди няколко години. През по-голямата част от този период ключът бе прибран в ножницата, но от време на време той излъчваше сигнал, че е освободен от екраниращото й действие. Всичко това бе много смущаващо, тъй като връзката с Главния страж беше прекъсната.

Стражът от планината Синай бе докладвал, че Сянката е заминал да разследва това неочаквано активиране на ключа и възнамерява да го открие и да го върне в Архиварната заедно с Граала, както изискваше Примирието от Атлантида. Но времето течеше, а от Сянката нямаше и вест.

Извънземният компютър анализира всички възможности. Сянката можеше да е убит, а замяната му трябваше да се появи най-рано след три земни години. А би могъл все още да следва предначерталия план, но да се е изправил пред неочаквани трудности. Съществуваше трета възможност — да действа в противоречие с предварителното споразумение и в свой личен интерес.

Компютърът не изпитваше никакви чувства, докато обмисляше всички възможности. Беше създаден да анализира наличната информация и да предприема необходимите действия. Той приключи работа с по едно решение за всяка възможност. Дълбоко под земята, в един тунел, където бяха подредени десетина хибернационни цилиндъра, на пултовете на два от тях премигнаха зелени светлини. Похлупаците им се повдигнаха.

От цилиндрите излязоха двама аирлианци. Те се облякоха, сетне отидоха при стража компютър и опряха длани върху пулсиращата му повърхност. След като бяха въведени в курса на последните събития на Земята, единият от тях се прехвърли при друг пулт, където натисна няколко шестоъгълни бутона. В страничната част на пулта се появи отвор, в който бе поставен скиптър с лъвска глава и сияещи рубиненочервени очи. Аирлианецът взе скиптъра, постави го в една метална кутия и я пъхна в колана си.

След като напуснаха залата на компютъра, двамата продължиха по коридора към просторен подземен хангар. Тук бяха наредени девет кораба с издължени линии, високи двеста метра и широки двайсет в основата — „хищните нокти“, бойните кораби към кораба-майка. Двамата аирлианци влязоха в един от „ноктите“. Покривът на хангара се плъзна встрани и „нокътят“ се издигна, набирайки скорост в марсианското небе.

Само веднъж преди това бяха използвани всички „нокти“ — когато Онези, които чакат, се бяха опитали да построят междузвезден предавател на планината близнак на Килиманджаро. Но за настоящата мисия бе нужен само един.

Циан Лин

Стартът на „нокътя“, естествено, бе регистриран. Цан Чи получи информацията за това от стража в Циан Лин само няколко минути след като „хищният нокът“ напусна марсианска орбита. Той обмисли съобщението за броени минути и го препрати в Африка на Онези, които чакат.

Англия

Гауейн проследи Мерлин до място, където двамата бяха ходили много пъти преди това — в Авалон. Той изчака, докато Мерлин прекоси езерото, и едва тогава го последва с лодка, която бе скрил в крайбрежните храсталаци.

С помощта на медальона си Гауейн проникна незабелязано в щаба на Наблюдателите. Безшумно се спусна в недрата на хълма и откри Наблюдателя там, където предполагаше — той беше в стаята със свитъците и разглеждаше някакви стари книжа. Когато рицарят влезе, Мерлин подскочи от уплаха.

— Как се озовахте тук? — попита той и измъкна затъкнатия в колана му кинжал.

Гауейн изби оръжието с рязко движение.

— Сядай!

Мерлин се отпусна на един стол.

— Артур ли те праща?

— Артур ли? — озъби се Гауейн. — Нямаш ни най-малка представа каква каша си забъркал. — Той бръкна под бронята си и извади медальона.

Мерлин се ококори, когато позна знака.

— Водачът на нашия орден! Но ти си рицар от Кръглата маса!

— Станах такъв, за да мога да те наблюдавам и да открия какво си намислил. — Гауейн посочи книжата. — Какво търсиш там?

— Събирам сведения за краля.

— За Артур?

— За краля, който ще вземе меча и ще донесе мир и спокойствие на народа. Както е било в Атлантида.

— В Атлантида? Там ни управляваха същества от други светове. Та ти си Наблюдател! Това ли искаш да се повтори?

— Но тук… — Мерлин посочи книжата на масата, — тук пише, че ще дойде един силен мъж, за когото е предназначен мечът. Той няма да е чуждоземец. Артур не е аирлианец.

Гауейн въздъхна. Преди няколко хиляди години идеята да основат ордена на Наблюдателите му се струваше чудесна. В началото организацията действаше сравнително добре. Но кой би могъл да предвиди, че ще се появи такава опасност?

— Не всичко, което пише тук, е истина — обясни Гауейн. — Някои Наблюдатели изглежда са станали жертви на собствените си мечти.

— Искаш да кажеш, че пророчеството не е истинско?

— Не съвсем. Артур наистина не е аирлианец, но не е и човек. Чувал ли си нещо за Сенките? Хора, които имат аирлианско съзнание?

— Артур? — повдигна вежди Мерлин.

Гауейн кимна.

— И Мордред?

— Сега вече започваш да схващаш.

Мерлин се хвана за главата.

— Какво направих!

Гауейн заобиколи масата и положи ръка на рамото му.

— Все още имаш възможност да оправиш нещата.

— Как? Какво трябва да сторя?

— Засега не зная — поклати глава Гауейн, — но ще ти кажа веднага щом ми хрумне.

Англия

Скрита в сянката на един дъб, Донхад не сваляше поглед от равната повърхност на езерото. Беше подпряла глава на раницата, положила до дясната си ръка няколко кинжала. Наблизо се въргаляха огризките на две ябълки.

— Чух че идваш още преди пет минути — извика тя.

— Откъде знаеше, че съм аз? — отвърна с въпрос Гауейн, който се приближи откъм близките храсти.

— Да ми задаваш такъв въпрос след всичките тези години? Не е необходимо да те виждам, за да знам, че си наблизо.

Гауейн кимна, хвърли раницата до тази на жена си и положи дългия си меч до кинжалите.

— Какво ново?

— Мордред иска да се срещне с Артур.

Той я погледна изненадано.

— Защо? — попита чак след като си свали бронята.

— Мисля за това откакто тръгнах насам, но нищо не ми идва наум. Този Мордред — Сянката на Аспасия — се държи наистина странно за Сянка. Понякога ми се струва, че играе някаква своя игра.

— Прати ли вест на Наблюдателите?

Моргана кимна.

— Разпратих вестоносци. Този, който тръгна за Англия, вече е пристигнал. Направих го новия Наблюдател от Авалон. Нарекох го Брин, като първия Наблюдател.

Гауейн си свали и туниката и се изправи на брега.

— Как мислиш, дали водата е студена?

— Едва ли — сви рамене Моргана. — Още е лято.

— Защо не дойдеш с мен тогава?

Моргана се усмихна и бавно се надигна. Докато Гауейн влизаше във водата, тя си свали дрехите. Той погледна през рамо и измъченото му лице се разтегна в усмивка.

19.

529 г.сл.Хр., Англия

Гауейн и Моргана станаха свидетели на най-интересното събитие от хиляди години насам. Тайната среща между Артур и Мордред трябваше да се състои на едно хълмче насред гъста гора в югозападна Англия.

Артур се приближи от север, заобиколен от дванадесетте си най-приближени рицари, между които и Гауейн. До него яздеше Мерлин. С Мордред вървяха само четирима Водачи и Моргана. Изкатериха се на хълма и когато спряха едни срещу други, само два метра деляха Артур от Мордред. И двете свити се скупчиха около господарите си, оглеждайки с нескрита подозрителност противника.

Мордред заговори пръв.

— Ти ли се наричаш Артур?

Другата Сянка кимна, но не отговори.

Мордред изгледа препасания на пояса му меч.

— Виждам, че Екскалибур е у теб. Притежаваш ли и Граала?

Артур не отговори и по устните на Мордред се плъзна зла усмивка.

— Не е у теб, значи. Дочух, че си пратил рицари да го търсят. — Той отмести поглед към Мерлин. — Чух също и за Наблюдателя, който забъркал тази каша.

Артур най-сетне проговори.

— Граалът и мечът трябва да бъдат върнати в Архиварната.

— Тогава защо не го направиш? — попита Мордред.

— Защото ти си тук — отвърна Артур.

— И трябва да се справиш с мен, преди да свършиш онова, което ти е било наредено?

Артур положи ръка върху дръжката на Екскалибур.

— Примирието трябва да бъде запазено.

— Защо?

Артур сбърчи вежди.

— Не те разбирам.

— Защо трябва да го правим? Да се бием помежду си? Да връщаме Граала и ключа в Гиза? С каква цел?

— Защото това е наш дълг — отвърна Артур.

Моргана и Гауейн се спогледаха. И двамата бяха изненадани, че Сенките разговарят така открито пред своите подчинени, но това вероятно бе проява на презрението им към хората.

— Дълг? — повтори Мордред и се изсмя.

Артур го стрелна с поглед.

— Ти си Сянката на оногова, който не изпълни дълга си. Нищо чудно, че си наследил отношението му.

— Аспасия изпълни своя дълг — възрази Мордред. — Артад бе този, който действа прибързано.

— Фактите сочат друго — повдигна рамене Артур.

Мордред махна с ръка.

— Това, което трябва да ни води сега, братко мой, е, че ние с теб не сме Артад и Аспасия. Ние сме само техни Сенки. Според теб как ще постъпят с нас, като изтече Примирието?

— Трябва да изпълним дълга си — повтори Артур.

— А дългът към нас самите?

— Ние не съществуваме. Ние сме само Сенки, готови да служим.

Мордред поклати глава.

— Това ти е втълпено от стража. Но е напълно преодолимо. Бих могъл да ти помогна. А вземем ли Граала, край на превъплъщенията.

Лицето на Артур остана безизразно.

— Зная какво си мислиш — продължи Мордред. — Защото аз, всъщност Аспасия, познава Артад от много отдавна. Служил е под негово командване. Какво ще кажеш да използваме Граала? Артад и Аспасия ще бъдат предупредени от стража и ще тръгнат подире ни, но ние няма да сме тук. Ще вземем кораба-майка и ще напуснем това място. Все някъде сред звездите ще си намерим дом.

— Целта на Примирието от Атлантида — заговори Артур, — бе да не се допусне включване на междузвездни двигатели, за да не разбере Древният враг за присъствието ни тук. Тази планета и хората, които я населяват, принадлежат на нашата империя.

— На „нашата“ империя?

— Ще върнем меча и Граала в Архиварната, където им е мястото.

— Ти си глупак! — ядоса се Мордред. — Машина, също като стража.

— Имаш ли нещо друго да кажеш? — спокойно попита Артур.

— Ти решаваш — отвърна Мордред. — Не го забравяй в мига, когато дойда да те убия.

Артур се обърна и се спусна надолу по хълма, следван от Мерлин и Гауейн. Мордред остана на върха, втренчил поглед в краля. Сетне се извърна рязко и забеляза, че Моргана го наблюдава. Той пришпори коня си надолу и едва не я събори.

Ръката й неволно бе уловила дръжката на кинжала, но в следващия миг осъзна, че погледът му не значи нищо. За него и тя бе като останалите хора — същество без значение, пионка в чужда игра. Арогантност. Ето слабата брънка, която бе позволила на хората от нейната планета да надвият аирлианците. И все пак се разтревожи, че я бе сварил неподготвена.

Моргана последва Мордред надолу по хълма, където го заобиколиха останалите Водачи. Срещата бе приключила безрезултатно. Войната не беше избегната. Тя знаеше, че Гуалкмай вече се готви за предстоящата битка.

Война. Моргана неволно потрепери. Защо винаги се стигаше до кръвопролития?

Африка

„Хищният нокът“ летеше над източното крайбрежие на Африка. В предварително зададения момент от долната му част се отдели една спускателна капсула и „нокътят“ се издигна обратно. Триметровата капсула полетя право надолу, но когато достигна височина двеста метра, в задния й край се разтвориха спирачни панели, наподобяващи цветчета. Капсулата забави падането си и се блъсна в земята с приглушен тътен. Предният й край се отвори и отвътре излезе аирлианец, въоръжен с копие.

Той се отдалечи от капсулата, извади черна сфера и натисна един хексагон. Капсулата започна да се разпада и скоро от нея не остана и следа. Аирлианецът се завъртя бавно, оглеждайки околната местност. Намираше се в центъра на огромен кратер с диаметър над двайсет километра, който се издигаше на около две хиляди и двеста метра над земята. Това бяха останките от единия връх близнак на планината Килиманджаро, вторият се намираше около двеста километра на изток.

Теренът се състоеше предимно от просторни равнини, обрасли с висока трева. В центъра му синееше голямо плитко езеро.

Аирлианецът вдигна черната сфера и надникна с котешките си очи в миниатюрното й екранче. Докато изучаваше информацията, която се изписваше там, изобщо не си даваше сметка, че той самият е обект на наблюдение. Снижаването на „хищния нокът“ и изстрелването на капсулата не бяха останали незабелязани.

Аирлианецът откри онова, което търсеше — върху екранчето заблестя оранжева точка, когато се извърна към езерото. Той тръгна към водата и забеляза, че оранжевата точка става червена и сияе все по-ярко. Точно преди да навлезе в крайбрежните води, огромен воден мехур изплува в средата на езерото. Той спря и вдигна над себе си копието.

От водата изникнаха двама — мъж и жена. Имаха съвсем човешки вид, но и техните очи, като тези на аирлианеца, бяха издължени и червеникави. И двамата държаха копия като неговото. Те излязоха на брега и спряха на около пет метра.

Съществото ги заговори на своя роден език:

— Вие ли сте отговорни за онова, което се случи с Граала и Главния ключ?

— Не — отвърна жената. — Хората са замесени в това. Артад прати своята Сянка да прибере двата предмета.

— Там е и Сянката на Аспасия — рече аирлианецът. — Но никой от тях още не си е изпълнил задачата.

— Защо си тук? — попита го жената.

— За да възстановя нарушеното Примирие, което вие веднъж вече се опитахте да нарушите и да построите предавателя.

— Вече не вярвате ли на вашата Сянка? — попита жената.

— Артад вярва ли на своята?

— Сянката на Артад е само отпечатък — отвърна жената.

Аирлианецът обмисли тази информация.

— И каква е вашата задача?

— Същата като твоята. Да възстановим равновесието.

Невидимо за участниците в този разговор, едно същество наблюдаваше срещата и същевременно се прокрадваше към езерото.

— Бихме могли да работим заедно… — поде аирлианецът, но млъкна, когато забеляза, че жената не го слуша, а с изумление гледа над рамото му.

Аирлианецът се извъртя рязко и животното, което летеше към него, се наниза на острието на копието. Но туловището му продължи напред под инерцията на скока и грамадните му нокти разпориха гърдите на чуждоземеца.

— Ключът… — проговори за първи път мъжът от езерото и посочи с копието си затъкнатия в колана на падналия аирлианец скиптър.

Жената се поколеба. Скиптърът можеше да им осигури достъп до Архиварната. Граалът и Екскалибур не бяха там, но без камъните Граалът оставаше безполезен. Ако вземат ключа и намерят камъните… Разтърси глава, за да прогони тази мисъл. Те бяха Онези, които чакат. Живееха, за да служат на Артад, и очакваха неговото завръщане. И тогава щяха да получат своята награда.

Тя се надвеси над аирлианеца и огледа раната му. Котешките му очи я следяха отблизо. Жената отново се поколеба, сетне протегна ръце и притисна кървящите й краища, опитвайки се да забави изтичащата кръв.

Англия

Докато точеше острието на меча си върху камък, Гауейн не сваляше поглед от шатрата на Артур. Кралят бе останал вътре с Мерлин и още неколцина рицари, за да обсъдят стратегията за следващия ден. Завърналите се съгледвачи докладваха, че армията на Мордред се е изтеглила на юг, от другата страна на тресавището, известно като Камлан.

Една глава се подаде през отвора на шатрата. Парсивал. Най-верният сподвижник на крал Артур.

— Гауейн — подвикна той.

— Да?

— Кралят се нуждае от твоя съвет.

Гауейн приближи шатрата и влезе. Веднага почувства погледа на Мерлин върху себе си.

— Господарю? — обърна се той към Артур.

— Имаш ли предложения за бойния план?

Гауейн изгледа останалите рицари. Никой от тях нямаше никаква представа кой всъщност е Артур. Съдейки по качествата му, оригиналът — Артад — несъмнено бе надарен пълководец, но и отличен водач, който не пропуска да се посъветва с приближените си.

— Сигурно са ви посъветвали да настъпите покрай тресавището и да го използвате за закрила на единия фланг — заговори той.

Артур кимна, без да сваля сините си очи от Гауейн.

— Аз имам друго предложение. Смятам, че ще е най-добре да настъпим срещу вражеския лагер право през тресавището. Мордред е събрал огромен брой рицари. Повечето от тях са с тежки доспехи, по-тежки от нашите. А това не е предимство в тресавището.

Артур го изгледа внимателно, сетне се извърна към своите рицари.

— Това ще направим.

Гауейн не разкри истинската причина за своя избор. Пресеченият терен щеше да доведе до разпокъсване на силите. В създадената суматоха той се надяваше да убие не само Мордред, но и Артур. И което бе най-важно — в тресавището се намираше тайното скривалище на Мерлин.

Обсъждането приключи и рицарите започнаха да се разотиват. Гауейн последва Мерлин навън и го дръпна за ръката.

— Мнозина ще загинат утре. Душата на всеки от тях ще лежи на твоята съвест.

В очите на Мерлин се четеше безмерна мъка.

— Но аз не знаех!

— Сега вече знаеш. Къде е Граалът?

— Скрит е в една пещера недалеч оттук.

— Трябва да го вземеш тази вечер.

— И после?

— Първо да видим накъде ще се обърне битката.

Мордред не поиска съвет от никого за предстоящото сражение. Беше пролял повече кръв на тази планета от всяко друго същество, което някога бе крачило по нея. Не изпитваше никакво уважение към местните пълководци, а към Сянката на Артад, който сега се наричаше крал Артур, питаеше дълбоко презрение. Сигурен бе, че неговият противник ще се допита до своите съветници. Ще говори, ще обсъжда стратегии, ще се колебае. Мордред поклати глава. Беше го виждал — не Сянката, а Аспасия — да постъпва по същия начин и преди.

Той вдигна пръст и един от Водачите дотича и падна на колене, очаквайки заповеди.

— Вземи трима от своите — заповяда Мордред. — Приближи се незабелязано до лагера на противника и дръж под око оногова, когото наричат Мерлин. Ако иде някъде, проследи го.

Водачът не отговори, но нямаше и нужда да го прави. За него подчинението бе неотменна част от съществуването му.

Мерлин спря насред крачка, доловил нечие друго присъствие в тресавището. Около половин дузина фигури в черни наметала изскочиха от мъглата. Той измъкна кинжала, осъзнавайки в същия миг безсмислието на този жест. Водачът на групата вдигна ръка и я обърна към него, така че Мерлин да види пръстена.

— Наблюдатели — въздъхна той с облекчение.

Мъжът кимна.

— Повикаха ни, за да ти помогнем.

— Последвайте ме.

Групата се насочи към сърцевината на тресавището, без да подозира, че е следена.

Бледото сияние на лъжливата зора, която предхождаше истинската, озари небето. Гауейн отправи поглед към тъмната линия на дърветата по границата на тресавището. Подухна ветрец и довя със себе си миризма на разложение.

Гауейн неволно потрепери.

20.

529 г.сл.Хр., Англия

Мерлин покри лицето на мъртвия Наблюдател с парче плат. Не можеше да издържи вида на това застинало в зловеща гримаса лице, което сякаш го обвиняваше. Той огледа останалите Наблюдатели, половината ранени, след като бяха попаднали в засада.

Нападателите им бяха отнели Граала. Хората на Мордред.

Беше се провалил.

Истинската зора дойде с изгрева на слънцето. Гауейн се постара да бъде близо до крал Артур, когато армията му навлизаше в тресавището. Теренът бе крайно неподходящ за яздене, затова оставиха конете в покрайнините. Скоро нагазиха във вода до коленете. Както Гауейн бе предвидил, невъзможно бе да се придвижват в група. Армията постепенно се разпадна на малки отряди, но заради мъглата и гъстата растителност видимостта помежду им бе минимална.

Отдясно долетя метален звън. Гауейн извади меча и продължи напред, без да сваля поглед от краля.

Моргана видя, че Водачите влизат в шатрата на Мордред с предмет, загърнат в бяло покривало, и веднага се досети какво са донесли. Гауейн трябваше да вземе Граала от Мерлин, но очевидно планът му се бе провалил.

Мордред излезе и двама Водачи останаха на пост пред шатрата. Откъм тресавището вече се чуваше шумът на битката — Мордред бе пратил преден отряд на зазоряване.

Моргана реши да го последва, тъй като не очакваше да преместят Граала без негово разрешение. Тя се отправи на запад и скоро се озова в ниска и гъста гора.

Гауейн се наведе, за да избегне свистящата към главата му секира, и прободе с върха на меча своя противник в корема. Ударът му бе толкова силен, че краката на нещастника хвръкнаха във въздуха. Гауейн го довърши и освободи окървавения си меч.

Досега срещаха само слабо въоръжени селяци, които вероятно бяха пратени напред, за да измрат. Груб, но ефикасен способ да се забави настъплението на Артуровата армия. Двама рицари се приближаваха към Гауейн. На ръцете си имаха сини шарфове — знак, че принадлежат към армията на Мордред.

Гауейн парира с щита удара на единия, а нападението на другия отби с меча. Съчетаната сила на едновременните удари го принуди да отстъпи назад. Той взе светкавично решение и се хвърли в атака към левия противник, срази го с един мощен удар и се извърна към другия тъкмо когато онзи го нападаше в гръб. Гауейн го подкоси, ритна го да падне, и заби меча в гърдите му.

Когато вдигна глава, си даде сметка, че за краткото време на боя бе изгубил Артур от поглед. Шумът на битката го заобикаляше като плътна завеса. Гауейн изруга и зашляпа през локвите към мястото, където за последен път бе видял Артур.

Онези, които чакат отнесоха ранения аирлианец в базата под водите на езерото. Горната й част бе разрушена преди много години от „хищните нокти“, но долната, опряла в самото дъно, бе напълно запазена. Те се гмурнаха, придържайки аирлианеца, отвориха шлюза, напъхаха го вътре, влязоха след него и включиха помпите, за да изкарат водата. Веднага след това отвориха люка на пода на шлюзовото отделение.

От коридора се отправиха на север, понесли аирлианеца на рамене. В една от подземните кухини под езерото бе скрит скакалец — летателен съд, способен да черпи енергия от магнитното поле на Земята. Тримата влязоха в скакалеца и затвориха маскировъчната му врата.

Скакалецът се издигна, напусна хангара и полетя на север.

Екскалибур разсичаше броните сякаш са направени от хартия. Като някакъв кървав орач Артур си проправяше път през армията на Мордред, оставяйки след себе си алея от трупове. Рицарите на Кръглата маса едва смогваха да го следват. Въоръжени с обикновени мечове, те изпитваха значително по-големи трудности.

Бързото напредване на Артур обаче бе преустановено внезапно, когато той се изправи срещу Мордред, също въоръжен с аирлиански меч, макар и не ключ. Извънземен метал се сблъска с извънземен метал и макар ръцете, които стискаха дръжките на мечовете, да бяха човешки, умовете, които ги насочваха, бяха чуждоземни. Двамата бяха с равни сили и си разменяха удари, без някой да успее да нанесе сериозно поражение на другия. От време на време някой рицар правеше опит да се намеси в двубоя, но сякаш по негласно споразумение единият от двамата го посичаше, независимо дали е свой или чужд, сетне се връщаше към прекъснатата битка. Постепенно земята около двамата се покри с трупове.

Това бе сцената, на която Гауейн се натъкна, когато най-сетне откри краля. Той се приближи бавно, като се оглеждаше. Тъкмо в този момент Артур се препъна в един клон — Мордред се възползва от тази възможност и прониза с меча си бронята на своя опонент.

Артур падна на колене и Мордред замахна да му отсече главата. Но ударът така и не бе нанесен, тъй като Артур удари противника си в крака и прекъсна артерията. Мордред изруга и се олюля, но отново намери сили да замахне. И този удар не попадна в целта, тъй като Гауейн застана между двамата и го парира.

Сега Мордред насочи усилията си срещу Гауейн, който въпреки уменията си не можеше да се мери със Сянката, нито с оръжието му и бе принуден да отстъпи. С крайчеца на окото си забеляза, че Парсивал и още неколцина рицари заобикалят краля.

В този миг острието на Мордредовия меч проби бронята на Гауейн и се заби вляво точно под гръдния кош. Гауейн изстена от болка, но събра сили и премина в контраатака, нанасяйки удар след удар. Всичко свърши, когато Мордред използва една възможност да замахне силно и успя да строши с хоризонтален удар меча на Гауейн, разсичайки дълбоко гърдите му с острието на своя.

Гауейн замря за миг, сякаш закачен на върха на Мордредовия меч, после Сянката го дръпна рязко назад и сразеният смъртоносно рицар се просна в калта.

Мордред се извърна към Артур, но откри, че рицарите вече го изнасят — заедно с Екскалибур — от бойното поле. Понечи да го последва, но една ръка се надигна от водата и заби черен кинжал в бедрото му. Мордред изрева от болка и кракът му се огъна.

Гауейн продължаваше да мушка с кинжала, макар че с всяка секунда животът го напускаше. Ръката му се повдигна за последен път, сетне падна безжизнено в черната вода.

Епилог

529 г.сл.Хр., Англия

Гауейн беше мъртъв, а неговата Ка — разрушена. Моргана успя да довърши Мордред и да предаде Граала на Мерлин.

Гъсти облаци се скупчваха над Авалон, раздирани от светкавици и разтърсвани от гръмотевици. На самия връх се издигаше манастир, чиято кула се извисяваше над острова и равнината. Пред стените на манастира се бяха струпали дузина въоръжени мъже с метални доспехи, наобиколили тялото на водача си, който лежеше подпрян на източната стена на кулата.

Кралят, когото рицарите наричаха Артур, умираше и в това не се съмняваше нито един от оцелелите воини. Твърде дълбоки бяха раните му, прекомерно голяма — загубата на кръв. Ала макар отпаднал и слаб, кралят все още стискаше дръжката на меча си Екскалибур. Артур лежеше по гръб, бронята на гърдите му бе смачкана и пробита на няколко места. Ярките му сини очи гледаха към небесата.

Неколцина от рицарите бяха отправили взор на изток, към Камлан, откъдето бяха дошли. Малко след раняването на краля неговите довереници, известни като рицарите на Кръглата маса, положиха Артур на носилка и го отнесоха далече от бойното поле — както бяха постъпили и сподвижниците на Мордред със своя водач. А битката продължаваше с нестихващо ожесточение, докато накрая цялото тресавище се изпълни с трупове. Малцина бяха оцелелите и от двете страни, когато всичко приключи. Много битки бяха виждали рицарите, ала нито една чак толкова кървава, дори когато се сражаваха срещу дивите шотландци от севера. Но днес нямаше милост, ранените бяха доубивани на място, лишените от доспехи оръженосци — посичани на късове, окованите в тежки брони рицари — поваляни на земята и стъпквани безжалостно с копита, удряни с брадви и мушкани с копия през отворите на шлемовете или процепите под мишниците.

Никой на хълма не знаеше кой е победителят в битката и дали войната е свършила. От бойното поле така и не пристигна вестоносец с послание за победа или поражение.

Рицарите усещаха, че скупчващите се в небето над тях оловносиви облаци ще доведат със себе си буря, но какво вещаеше тя не знаеше никой, а Мерлин го нямаше, за да разчете небесните знаци. Магьосникът бе изчезнал загадъчно в деня преди сражението и сега мнозина проклинаха името му. Повечето от тях си даваха сметка, че епохата на Камелот е безвъзвратно отминала и скоро в Англия отново ще властват невежи варвари.

Воините се извърнаха изненадано, когато масивната дървена врата в стената на манастира се отвори със скърцане. Бяха тропали продължително на същата тази врата малко след като пристигнаха, но без резултат. И ето че сега на прага се изправи човек, озарен от идещата зад него светлина. Беше облечен с черно расо, косите му бяха докоснати от среброто на времето, оставило своя неумолим отпечатък върху сбръчканото му лице. Старецът дишаше тежко, сякаш идеше отдалеч. И макар в изгърбената му фигура да не се спотайваше заплаха, рицарите неволно отстъпиха, когато им даде знак да му сторят път до мястото, където бе положен Артур.

— Да не си Кралят на рибарите? — попита Парсивал. Той беше най-дръзкият сред тях и най-привързаният към краля. Ризницата му бе опръскана с кръв и покрита с белези от многобройните удари, кръв се стичаше и по лявата му ръка, където го бяха пронизали с нож. С дясната ръка продължаваше да стиска дръжката на меча, сякаш още се кореше, задето не бе отбил удара, повалил неговия крал. Той беше едър мъж, невисок, но плещест, с черна, залепнала на челото коса. Тъничка червена линия прорязваше бузата му на мястото, където го бе близнало вражеско острие.

— Не съм крал — отвърна непознатият.

— Монах ли си тогаз? — настояваше Парсивал с безпокойство, задето бе допуснал стареца толкова близо до умиращия крал.

— И тъй можеш да ме наречеш.

Парсивал огледа расото на непознатия, видя оръфаните му ръкави и увесената на шията верига.

— Облечен си като Мерлин. Да не си свещеник от старата вяра, от онези, дето се прекланят пред дърветата? С черна магия ли се занимаваш?

— Моите предци — заговори спокойно непознатият, — обитават Инисуитрин, който вие наричате Авалон, още от зората на времето. Но ние не почитаме богове, нито практикуваме магьосничество.

— Тогава сигурно си друид! — подскочи Парсивал. — Говори се, че открай време тоя остров се обитава от друиди. Казват още, че тук пеели вечната песен, ала когато дойдохме, не открихме никого.

— Сега не е време да отвръщам на въпросите ти. — Мъжът коленичи и положи сбръчканите си ръце върху окървавените ръце на краля.

— Ще можеш ли да го изцериш? — попита Парсивал.

Само той бе останал близо до крал Артур, другите рицари се бяха отдалечили към ръба на скалата и надничаха към бойното поле с надеждата да зърнат някакъв признак за победа или поражение. Знаеха, че ако хората на Мордред надвият, не могат да чакат пощада.

— Лечителите, както вие им казвате, мисля, че ще дойдат малко по-късно — рече монахът.

— Какви са тези лечители? — попита Парсивал.

— Не ти трябва да знаеш. Губим ценно време. Остави ме за малко да поприказвам с краля насаме — трябва да му дам опрощение по начин, по който само той ще разбере.

— Нали каза, че не почиташ никой бог? — възрази Парсивал.

— Ти го доведе тук, остави на мен да свърша каквото е необходимо — сопна се монахът, вдигна ръка към Парсивал и произнесе със сдържан глас: — Нищо лошо не ще му сторя.

— Остави ни сами, Парсивал — обади се в този момент и кралят. — Не се страхувай от този човек.

С видима неохота Парсивал се присъедини към останалите рицари.

Монахът се надвеси над Артур, тъй че само кралят да чува думите му.

— Дай ми ключа. Аз ще го пазя.

— Моите рицари ще го пазят — възрази Артур и премести поглед върху снишаващите се облаци. — Мерлин ми го даде като компенсация за Граала. Не биваше да бъде използван, но така стана. Ти дори не знаеш какво може.

— Мерлин въобще нямаше право да взема нито ключа, нито Граала — рече Брин. — Тъкмо заради него бе нарушено равновесието.

— Исках само да помогна — въздъхна Артур. — Да поправя стореното. Да възстановя равновесието.

Откъм групата рицари долетяха развълнувани викове.

— И какво ще стане, ако другите стигнат тук първи? — попита ядосано Брин. — Току-що са видели на брега отряд със знамената на Мордред. На тях ли ще дадеш Екскалибур и онова, над което той властва? Обещах да пазя ключа на сигурно място в недрата на хълма. Там никога не ще го открият. А когато твоите хора дойдат в определеното време, ще го получат от мен. Помни, ние само наблюдаваме, не вземаме ничия страна.

— Не!

Брин положи длан върху челото на Артур.

— Малко ти остава.

— Няма да го дам на теб.

Брин плъзна ръка надолу и палецът му притисна лявата очна ябълка на краля. Между пръстите му остана малка синкава ципа, невидима досега прозрачна контактна леща. Артур премигна и ококори очи, разкривайки кървавочервения ирис на лявото. Зеницата бе малко по-тъмна от ириса и издължена вертикално, като при котките.

Брин завъртя глава и посочи с брадичка рицарите.

— Мога да им покажа какво си в действителност. И тогава доброто, което си сторил, ще бъде забравено завинаги. Не като крал ще те помнят, а като чудовище. Представи си само — Чудовището от Кръглата маса!

Артур затвори очи и едва сега на лицето му можеше да се прочете болката, която го измъчваше.

— Ами Граалът?

— Беше за кратко в ръцете на хората на Мордред, който също умира. Човек от моя орден беше в техния лагер, тя открадна Граала. Ще го скрие далеч оттук. Ще възстановим всичко така, както беше някога.

— Не ме лъжи, човече!

— Кълна се в моя пръстен… — Брин вдигна металния пръстен на лявата си ръка, върху който бе гравирано човешко око, — в честта на моя орден, в сина ми, в следващия Брин, следващия Наблюдател, че казвам истината и само истината.

Един от рицарите извика, че към острова се приближава кораб, над който се вее знамето на Мордред.

Артур заговори много тихо, сякаш на себе си:

— Всичко, заради което дойдох в Англия, бе да възстановя реда и може би мъничко да помогна на твоите хора.

— Тогава остави ме да приключа делото ти — отвърна Брин. — Позволи ми да върна примирието, Сянко на Артад.

Чул своето истинско име, рицарят се размърда неспокойно.

— Запази това в тайна. Не знаеш колко време и усилия ми отне да го крия от хората.

— И ще го сторя, само ми дай ключа. Не ни остава много време. Трябва да се прибера в подземията преди да са дошли хората на Мордред.

— Вземи го — промълви Артур и разтвори ръка.

Брин взе Екскалибур и го пъхна под расото си. Когато се готвеше да се изправи, Артур се вкопчи в дрехата му.

— Гледай да спазиш дадената дума, Наблюдателю. Помни, че ще се върна.

Брин кимна.

— Помня го. Писано е, че твоята война ще избухне отново, но следващия път ще обхване цялата планета. И когато това стане, зная, че ще се появиш и ти.

На устните на Артур се появи усмивка.

— Онази война ще е отвъд пределите на планетата, Наблюдателю. И ще се води със средства, които вие дори не можете да си представите. Твоите човеци все още знаят толкова малко. Дори на Атлантида те не разбираха понятия като вселена и реалност. Мерлин сгреши, като се опита да вземе Граала, защото неговият час още не е ударил.

— Знаем достатъчно — възрази Брин. Изправи се и тръгна забързано към отвора. Масивната врата се затръшна след него.

Парсивал отново се наведе над краля.

— Сир, врагът иде насам. Трябва да ви преместим.

Артур поклати глава, присвил очи.

— Не. Ще остана тук. Но вие вървете. Разкажете на всички какво се опитахме да направим. Разкажете им за доброто, за кодекса на честта. Остави ме тук. Скоро ще умра.

Дотичаха и останалите, уплашени от думите на своя крал.

— Сир, кълнем се да избием до крак предателите на Мордред. Ще дадем живота си за вашия!

— Не. Това е последната ми дума. Искам да ми се подчините, както сте се подчинявали винаги.

Едва тогава Парсивал забеляза, че мечът го няма.

— Екскалибур! Къде е той?

— Взе го монахът — тихо отвърна Артур. — Ще го пази на сигурно място, докато потрябва отново. Аз ще се върна. Обещавам. А сега вървете! Идете си, докато още можете, и разкажете на всички за делата, които извършихме!

Един по един оцелелите рицари се поклониха пред своя крал и изчезнаха в пелената на бурята. Последен остана Парсивал. Той се приближи до краля и коленичи.

— Сир.

Артур не отвори очи.

— Парсивал, ти също си върви. Ти беше моят най-верен рицар, но сега те освобождавам от служба.

— Заклех се, кралю — възрази Парсивал, — да не те изоставя никога. Няма да го сторя и сега, господарю мой.

— Трябва. Няма никаква полза да останеш. Не бива да си тук, когато дойдат за мен.

— Аз ще се бия с хората на Мордред.

— Не говоря за тези роби, дето се подчиняват сляпо и не знаят що е свободна воля.

Парсивал се намръщи.

— Тогава кой ще дойде за теб, господарю?

Артур се пресегна и сграбчи ръката на рицаря.

— Парсивал, има нещо, което можеш да направиш. Нещо, което искам да направиш. Трябва да тръгнеш да търсиш…

— Да, господарю? — подкани го Парсивал.

— Да търсиш Светия Граал.

— Но Граалът е само легенда… — поде Парсивал.

Артур го прекъсна нетърпеливо.

— Граалът съществува. Той е… — кралят млъкна, сякаш търсеше най-подходящата дума. — Той е изворът на цялото познание. Той носи безсмъртие на онзи, който разкрие тайната му. Неговата мощ далеч надхвърля всякакви човешки представи.

За първи път, откакто бяха отнесли Артур от бойното поле, в очите на Парсивал проблесна пламъчето на надеждата.

— И къде е този Граал, господарю? Къде да го търся?

— Ето това трябва сам да откриеш. За него се говори на много места, значи е пътувал от едни краища към други… дълги години. Но повярвай ми, Граалът съществува. Внимавай, пазят го много добре. А ако го намериш… — Артур направи пауза.

— Да, господарю?

— Намериш ли го, не бива да го докосваш. Пази го така, както пазеше мен. Ще изпълниш ли молбата ми?

— Не искам да те изоставям, господарю.

— Няма да ме изоставиш, защото отивам на по-добро място. Направи както ти заповядах.

Парсивал се надигна бавно и неохотно и се наведе, все още притиснал ръцете си към ръцете на краля.

— Господарю, ще тръгна веднага да го търся.

Артур стисна ръцете му.

— Рицарю мой, има нещо, което не бива да забравяш по време на тази мисия.

— Да, господарю?

— Не се доверявай никому! Около Граала винаги се навъртат измамници. Бъди внимателен. — Той пусна ръцете на Парсивал. — Върви сега! Заповядвам ти да тръгнеш!

Парсивал се наведе и целуна краля по челото. Сетне се изправи и тръгна.

Артур остана сам на върха на Тор. Вече чуваше викове откъм източните склонове — наемниците на Мордред се катереха по скалистия бряг, — но очите му останаха вперени в небето, в очакване…

От облаците се появи златиста метална сфера, спусна се бързо надолу и увисна на три метра над Артур. Тя остана там няколко секунди, после се стрелна на изток. Откъм тази посока се разнесоха изплашените викове на атакуващите, блеснаха светкавици, сетне всичко утихна. Сега Артур бе единственият жив на планината Тор. Сферата се върна и отново увисна над него. Той погледна нагоре, все още в очакване, със сетни сили удържаше отлитащия живот. Скоро от облаците се показа сребрист диск, поне десет метра в диаметър, с плосък връх.

Дискът се приземи на върха, непосредствено до манастира. Отгоре се отвори люк, през който излязоха две необичайно високи фигури, облечени с бели дрехи. Онези, които чакат се спуснаха надолу по хълма. Формите на телата им показваха, че са жени, но очите им бяха червени като лявото око на Артур, след като Брин бе свалил лещата, Приближиха се до облегнатия на стената крал и застанаха от двете му страни. Едва сега отметнаха качулки, под които се показаха червеникави, късо подстригани коси. Кожата им беше бяла, почти прозрачна.

— Къде е ключът? — попита едната с нисък режещ глас.

— Взе го един Наблюдател — обясни Артур. — Аз му го дадох. Трябваше да го скрием, за да възстановим мира.

— Сигурен ли си, Сянко на Артад? — попита другата жена. — Все още можем да си го върнем. Не бива да се доверяваме на Наблюдателите. Мерлин бе от техния орден.

— Сигурен съм — кимна Артур. — Направих каквото смятах за правилно. Макар да пробуди силите на злото, Мерлин се бореше за справедлива кауза. Знаете ли каква е съдбата на Граала?

— Беше при наемниците на Мордред, но те не разбраха значението му. Сега е у един Наблюдател. Можем да го вземем от него.

— Не!

Двете жени се спогледаха.

— Мирът трябва да бъде възстановен — повтори Артур. — Още не е ударил часът.

Той се облегна назад, доволен, че поне част от онова, което му бе казал Брин, е истина. Знаеше, че не бива да им разкрива задачата, с която бе отпратил Парсивал. Това бе единственият начин да прокуди своя любимец от Тор. Ако Парсивал бе останал тук, щеше да сподели участта на хората на Мордред. Кралят знаеше, че рицарят никога няма да намери Граала, но поне му бе дал някаква цел в живота, а това бе важно за хора като него.

— Ами Сянката на Аспасия? — попита Артур.

— Мордред също ще умре в този живот, но там вече има няколко Водачи, които ще се погрижат за духа на Аспасия.

Тялото на Артур се сгърчи от болка.

— Да свършваме тогава. Нямам повече сили. Помнете, че аз също съм само Сянка.

Двете жени се спогледаха отново и бавно кимнаха.

— Духът на Артад трябва да бъде съхранен — произнесе първата.

Артур кимна.

— Моят дух трябва да бъде съхранен.

Втората жена коленичи до него, стиснала в ръка късо черно острие. То разряза като масло очукания метален нагръдник на краля и отдолу се показа окървавената му гръд. Върху кожата проблясваше златист медальон във формата на две издигнати за молитва ръце. Жената сряза веригата на медальона и го вдигна така, че да го виждат другата жена и Артур.

— Ние вземаме духа, духа на Артад — произнесе тя.

Кралят кимна.

— Духът на Артад ще бъде съхранен. — Главата му се отпусна на гърдите и устните помръднаха отново, но без да се чуе звук.

— Готов ли си да се разделиш с обвивката, която съхраняваше този безценен живот? — попита го жената.

— Готов съм — отвърна Артур със затворени очи.

— От последния път, когато се сля с Ка, случи ли се нещо ново, което трябва да ни кажеш?

Артур поклати глава. Знаеше, че когато духът си отиде, няма да остане никакъв спомен за задачата, с която бе отпратил Парсивал. И това бе последната му мисъл.

Черното острие се впи в разголените му гърди, пронизвайки сърцето. По тялото му премина мъчителна конвулсия, после кралят замря. Жената се изправи и прибра ножа в канията.

Другата протегна облечената си в ръкавица ръка над тялото. Пръстите й бяха свити, сякаш стискаха нещо, което се криеше в дланта. Когато ги разтвори, върху тялото, лицето и доспехите на краля се посипаха черни топчета като семенца. Те се скупчваха по тялото и претъркулваха към откритите места. А когато достигаха кожата, проникваха вътре и стопяваха всичко по пътя си — плът, мускули, кости. След десет секунди от краля бяха останали само доспехите и дрехите.

Приключили церемонията, двете жени закрачиха бавно към сребристия диск. След като ги прибра на борда, дискът се издигна безшумно и изчезна сред облаците.

Едва сега от небето рукна дъжд, после гръмна канонадата от гръмотевици и светкавици, които стовариха гнева си върху Тор. Една ослепителна светкавица удари право в кулата на манастира и я превърна в купчина от камъни и пепел, които засипаха останките на краля.

Стоунхендж

Лек ветрец духаше над Солзбъри и навяваше дим и миризма на изгоряла плът. Освен това донасяше виковете на обречените и песните на друидите. Слънцето бе залязло преди два часа, но каменните стълбове бяха озарени от горящото чучело. Високо над петнайсет метра, чучелото бе изработено от две масивни, сковани под прав ъгъл греди, около които бе изплетено сламеното тяло.

Сламата беше пълна с тела на хора, струпани едно върху друго така, че да не могат да помръднат. Едни бяха изправени, други — полегнали настрана, а трети висяха с главите надолу.

Около краката на чучелото бяха натрупани сламени бали, които току-що бяха запалени и огнените езици вече го облизваха отдолу, подпалвайки нещастниците в долния му край. Виковете и крясъците им накараха онези отгоре да изпитат истински ужас. Но всичко това оставаше незабелязана от жреците и друидите отвън, който бяха погълнати изцяло от своите монотонни песни.

Четири групи заобикаляха грамадното чучело, всяка обърната към една посока на света. Групата хора с жълти раса, които гледаха на север, олицетворяваха въздуха. Сините, гледащи на запад, бяха водата. Зелените гледаха на изток — те бяха земята. А на юг, между горящото чучело и каменните блокове, жреците носеха червени раса, означаващи огън. След смъртта на крал Артур и неговия враг Мордред в страната бе настъпил хаос и друидите бяха излезли от скривалищата си, за да възстановят древните си обичаи.

Хората във вътрешността на чучелото бяха изменници, получили смъртни присъди през изминалата година. Престъпници и неверници, лихвари, службогонци при краля, забравили старата религия. Присъдата трябваше да се изпълни тази вечер чрез пречистващата сила на огъня.

Но изгарянето на осъдените бе само началото на тази особена нощ. След угасването на пламъците друидите щяха да се насочат на юг, към стърчащите каменни блокове. Въпреки че от доста време те твърдяха, че камъните от Стоунхендж са тяхно свещено място, никой от събралите се около чучелото не знаеше кой и защо ги е поставил тук.

Разбира се, имаше легенди. За богове, управлявали страна в средата на океана, място на име Атлантида. За война, избухнала между тях, и как в битката им скоро се намесили и хората. За свещеници, дошли в Англия през морето. Някои разказваха за магьосници, които можели да местят огромни камъни със силата на умовете си. Говореха също, че Мерлин, съветникът на краля, имал нещо общо с тази работа с камъните, но когато бил млад, преди стотици години. Носеха се дори слухове — разправяни шепнешком — за същества, които само приличали на хора, а били неживи, но тези разкази приличаха по-скоро на приказни митове. А някои твърдяха, че централната плоча на Стоунхендж била измъкната от недрата на Земята по заповед на боговете.

Писъците се усилиха заедно с развихрянето на огъня, но друидите на свой ред също повишиха гласове. Встрани от зловещата сцена, в мрака отвъд осветения кръг, една загърната в наметало жена дърпаше за юздите кон със завързана отзад носилка, на която бе положена друга тъмна фигура. Жената се препъна и едва не падна, но задържа юздата на коня. Наметалото й беше изцапано и изпокъсано, тя пристъпваше неуверено, ала нямаше никакво съмнение в твърдата й решимост да стигне там, закъдето бе тръгнала.

Трепкащата светлина на пламтящото чучело падна върху фигурата на носилката. Това беше едър мъж, също увит в черно наметало, под което обаче тук-там прозираше окървавена броня. Безжизнените му очи гледаха към звездите.

Каменният комплекс, през който преминаваха, бе построен на няколко етапа. В центъра, към който се бяха насочили, стърчаха пет двойки гигантски блокове, подредени под формата на подкова. Всяка двойка се състоеше от два изправени обелиска и хоризонтална плоча, положена върху тях. Друга хоризонтална плоча от пясъчник лежеше в самия център на комплекса, за да служи за съсредоточаваща точка при религиозните ритуали или за олтар на различни местни религии, появявали се и изчезвали в хода на времето. По-късни строители бяха подредили втори полупръстен от петнисти доломити във вътрешността на първия. А още по-късно бе подреден и трети пръстен от сив пясъчник.

Жената отведе коня при най-стария полукръг от камъни и спря между два стърчащи блока. Тя плъзна качулката назад по силно посребрелите си коси, после отвърза носилката от коня.

— Твърде дълго чакахме, моя любов, и изглежда са ни забелязали — прошепна тя на спътника си на език, който никой на тази планета не разбираше. Изглежда още не беше осъзнала напълно, че положеният в носилката мъж не я чува и никога вече нямаше да може да я чуе.

Тя забеляза изцъклените му към звездите очи и също погледна нагоре. После бавно вдигна ръка.

— Ето там, скъпи мой Гуалкмай.

Но не раните по тялото му я плашеха, а разсечената и повредена фигура на медальона под бронята му. Силен удар бе разсякъл бронята и фигурата през средата. При вида й по тялото на жената премина мъчителен спазъм и за първи път от седмица насам, откакто беше тръгнала към Стоунхендж, очите й се наляха със сълзи. Огромната и непосилна мъка заплашваше да я смаже. Тя чуваше песните на друидите и пукота на пламтящото чучело и разбираше, че сега не е време да се отдава на мъката си. Жената прокара пръсти по лявата страна на каменната плоча. След миг намери онова, което търсеше и натисна с пръсти вдлъбнатината.

За моменти се стори, че песните на друидите са утихнали напълно, защото се възцари мъртвешка тишина. Сетне в плочата се появиха очертанията на врата, която се плъзна встрани. Жената сграбчи дръжките на носилката и я задърпа през отвора с усилие, прекомерно за остарялото й тяло. Освободен от своята тежест и тежката миризма на разлагаща се плът, конят побягна и се изгуби в мрака. Вратата се затръшна след жената, очертанията й изчезнаха и всичко остана така, както си беше преди малко.

Авалон

Мерлин гребеше бавно през равната повърхност на езерото. Когато дъното на лодката задращи по каменистия бряг, той слезе, прибра греблата, завърза лодката за едно приведено дърво и тръгна по пътеката нагоре към хълма. Вървеше с прегърбени рамене и подгънати колене, като че ли носеше голяма тежест, макар да държеше само дълъг жезъл от полирано дърво, на който от време на време се подпираше. Лицето му бе скрито в сянката на спуснатата качулка, но отдолу се подаваше дълга бяла брада.

Когато стигна до върха, той спря и огледа порутените стени на манастира. После вдигна поглед към равнината отвъд езерото. Нищо не помръдваше под ниските облаци. Сякаш някой бе изтребил както човеците, така и зверовете в околностите. Студен повей на вятъра го накара да се загърне в наметалото. Още от времето на великата битка при Камлан тази земя изглеждаше безлюдна и негостоприемна.

Приближи до манастира и прекрачи прага. Покривът се бе срутил и между прогнилите греди надзърташе сивото небе. Мерлин пъхна сбръчканата си ръка в пазвата си и извади медальон, върху който бе гравирано око. Постави го пред малкия олтар, на който имаше вдлъбнатина с такава форма. Подържа там медальона, после го вдигна и го прибра.

Докато чакаше, той зиморничаво потърка ръце. Извърна се, когато една от вратите в стената се отмести. В помещението пристъпи друга загърната в кафяво наметало фигура. Влезлият също беше с качулка и когато я вдигна, се видя покрито с бръчки лице и посребрели коси. Новодошлият се облещи, когато разпозна мъжа при олтара.

— Мирдин!

Старецът се усмихна уморено.

— Отдавна не ме бяха наричали така, Брин. В двора на крал Артур ми казваха Мерлин.

— И аз така чух.

Мерлин се огледа.

— Трябваше да доведат тук Артур.

— Той издъхна точно на това място. — Брин посочи близката стена на манастира.

— А Екскалибур?

— Нито сълза за краля? — Брин скръсти ръце на гърдите си.

— Зная, че е мъртъв — отвърна Мерлин. — Скърбих по него насаме.

— Не ми се вярва.

Мерлин се изправи в цял ръст и въпреки изтощения му вид Брин неволно отстъпи.

— Направих каквото беше необходимо за тази страна и за народа й.

— Но не беше достатъчно — отбеляза Брин.

— По-добре, отколкото да се крия в една стара пещера, пълна с прашни свитъци.

— Така ли? — попита Брин, но не дочака отговора. — Тази страна е по-зле, отколкото беше някога. Мнозина загинаха. Едва не изгубихме Граала, както и меча. Виждам, че вече не се смяташ за един от нас. Така е по-добре. Ти предаде ордена.

— Просто продължих напред, както трябва да направи всеки от нас. — Мерлин пристъпи нетърпеливо. — Нашият орден следи развитието на тази история още от времето на Атлантида. Някога и ние почитахме нашите „богове“. Но когато те започнаха да воюват помежду си, загинаха невинни хора, Атлантида бе потопена, а оцелелите се разпръснаха по света. Много пъти съм разговарял с Артур — той е бил Сянка на едно от тези същества. Знае много за великата истина.

— „Великата истина“?

— Какво знаем ние? — попита Мерлин. — Известно ли ни е откъде са дошли „боговете“? Защо са останали тук?

Ако се съдеше по израза на Брин, той дори не разбираше въпросите, та какво оставаше за техните отговори.

Мерлин въздъхна и реши да смени темата.

— Екскалибур не е само меч. Той върши и други неща. Ще има нови войни. И двете страни го искат. Хора като мен — Мерлин кимна, признавайки ролята си в скорошните събития — ще се опитат да използват Екскалибур като символ. Но той е много повече от символ. Той има цел, изключително важна цел. Мечът е парче от древна мозайка, при това с ключово значение.

Брин слушаше търпеливо.

— Дойдох тук да поправя стореното — призна Мерлин.

— И как по-точно?

— Екскалибур трябва да бъде скрит по-добре, отколкото сега.

— Но аз не… — заговори Брин, но Мерлин тропна с жезъла по каменния под.

— Чуй ме, Брин. Мечът трябва да бъде скрит. Откакто излезе на бял свят, тези, които наблюдавате, знаят къде се намира. Ние… аз… пробудих същества, които беше по-добре да продължат вековния си сън, и те пратиха своите Сенки за меча и Граала. Пазихме ги поколения наред, но това място вече не е безопасно. Сам го знаеш, иначе нямаше да отпратиш Граала надалеч.

— А ти откъде разбра?

— Наблюдателите са невежи хора! Аз също бях невеж, но пътувах надалеч и видях много неща. Чел ли си някой от свитъците, които така ревниво пазиш?

— Само онези, които можах да разчета — възрази Брин.

— А другите? Онези, които са написани със старорунически символи?

— Никой не може да ги прочете.

— Аз мога и го направих.

— И какво казват те? — заинтригувано попита Брин.

— Решението да наблюдаваме, без да се намесваме, е било взето след гласуване на първата среща на Наблюдателите. Гласуването не е било анонимно. Имало е такива, които са смятали, че не бива само да наблюдаваме, но и да предприемаме необходимите действия. Да се борим с боговете за свободата си.

— Но в края на краищата мнозинството е взело друго решение — намеси се Брин. — Такъв е законът на ордена.

Мерлин въздъхна тежко.

— Това решение е взето от хора. Ние също сме хора и можем да го променим.

Брин поклати глава.

— Орденът никога няма да го промени. Нито ще има друго събрание.

— И ти си невеж като другите! — тросна се Мерлин.

— И какво би направил ти с меча? — побърза да смени темата Брин.

— Ще го взема — с ножницата, в която се прибира — и ще го отнеса далеч оттук. Ще го скрия някъде, където никой няма да го намери.

— Не виждам защо трябва да ти вярвам — рече Брин и се обърна към вратата.

— Аз сбърках.

Брин спря. Мерлин продължи.

— Не биваше да се захващаме с тези същества и тяхната междуособна война. Нямаме достатъчно сили.

— Е, и? Такова е кредото на Наблюдателите. Да следят, без да се намесват. Ти го наруши.

— Това също беше грешка — отбеляза Мерлин. — Не бива само да наблюдаваме. Трябва да действаме. Но не както направих аз, като се опитах да подражавам на тези същества, да се съюзя с едната страна срещу другата. Мислех, че Артур… — той поклати глава. — Подмамих се, както е станало някога с първите свещеници. Трябва да се държим настрана. Единственият ни шанс е да ги атакуваме — внезапно, неочаквано, всеки път, когато ни се отдаде възможност.

— Какво общо има това с меча? — попита Брин.

— От него се нуждае всяка от двете страни, за да спечели войната — обясни Мерлин. — А сега те вече знаят, че достъпът до това място е лесен. Ето защо Екскалибур трябва да бъде преместен. Не бива да попада в ръцете нито на Сянката на Аспасия, нито на последователите на Артад, нито на едни други, още по-страшни създания, които искат да го унищожат.

— Древният враг?

Мерлин кимна.

— Мислех, че това е мит, измислен от жреците и свещениците. Както християнския Сатана, който е антипод на техния бог.

— Във всеки мит има и частица истина.

Брин прокара разтреперана ръка през брадата си.

— Казваш, че законът повелява Наблюдателите да не се намесват — продължи Мерлин. — В такъв случай как са попаднали тук Екскалибур и Граалът?

— Донесъл ги е Йосиф Ариматейски от Йерусалим.

— С това не е ли нарушил закона?

Брин кимна неохотно.

— Тогава нека поправя сторената грешка и да ги отнеса оттук. А ти можеш да продължиш да наблюдаваш.

— Екскалибур е в безопасност — произнесе Брин, но не толкова убедено. — Аз зная, че…

Мерлин го прекъсна.

— Те дойдоха тук, за да вземат Ка-огърлицата на Артур, нали?

Брин бавно кимна.

— Да. Онези, които чакат.

— Значи знаят за това място. И пак ще се върнат.

— И аз се боя от това — призна Брин.

— Винаги могат да открият меча. Аз обаче знам едно място, откъдето няма да могат да го вземат. Не само те, но и който и да било друг.

— Къде? — попита намръщено Брин.

— На покрива на света.

— И къде е този покрив?

— Това не е твоя грижа — усмихна се Мерлин. — Докато мечът е там, няма от какво да се страхуваш.

— Последвай ме тогава — примирено каза Брин.

Стоунхендж

Стоунхендж беше опустял. Там, където се издигаше сламеното чучело, сега имаше само черна пепел и обгорели кости. Друидите се бяха върнали в хълмовете, подгонени от разбойниците, които сега се скитаха из страната и се прехранваха с грабежи и плячкосване. Така беше от векове и така щеше да продължи. Много нашественици бяха виждали каменните блокове, както и много поклонници. Щяха да ги виждат и в далечното бъдеще.

Небето беше посивяло, валеше слаб дъжд. В центъра на мегалитния комплекс, върху каменната плоча, се появиха очертания на врата. Тя се плъзна встрани и прага прекрачи фигура, загърната в черно наметало. Посрещната от дъжд, жената под наметалото побърза да вдигне качулката. Приличаше на онази, която бе влязла преди време, само дето бе с петдесет години по-млада. Кожата й сега бе гладка и розова, косата — гарвановочерна.

Беше опитала и се бе провалила. Гуалкмай беше безвъзвратно погубен. След всичките тези години, които прекараха заедно! Тя се наведе обратно към отвора и издърпа носилката със сгърченото старческо тяло върху нея. Вратата се затвори. Жената подмина останките на изгорялото чучело, без дори да ги забележи. Когато стигна до малък хълм в покрайнините на Стоунхендж, се обърна и погледна назад.

Здрачаваше се и дъждът бе спрял. Камъните едва се различаваха през стелещата се мъгла. Чувстваше се самотна, ужасно самотна, като единствения обитател на огромна равнина. Тя се отправи към самотно стърчащ дъб с дълги, разкривени клони. Беше като страж, оставен да бди над цялата околност. Жената заби лопата в подножието на дъба и започна да копае гроб. Отне й цялата нощ да го изкопае достатъчно дълбоко.

Когато първите лъчи на слънцето озариха източния хоризонт, тя излезе от дупката. Наметалото й бе разкаляно, косата й — покрита с пръст, а по нежната кожа на дланите й личаха мехури.

Тя взе на ръце сгърченото тяло на мъжа си и го положи в гроба. Допря ръка в бузата му за известно време, сетне се изправи, бръкна в джоба и извади огърлицата с пресечения медальон. Погледа го известно време, сетне пъхна ръка под наметалото си и извади още една подобна огърлица, която обаче бе съвсем здрава. Наниза счупения медальон на веригата до здравия и закачи веригата на врата си. Сетне сведе поглед към мъжа си и му заговори на техния роден език:

— Десет хиляди години! Обичах те всеки ден от тези безкрайно много години. Ще те помня и обичам и през следващите десет хиляди.

С обляно в сълзи лице Донхад започна да заравя гроба. Привърши след около час, извърна се и пое на юг, където трябваше да изпълни още една, последна задача.

Мерлин вдигна ръка и малката група Наблюдатели спря. Право към тях се спускаше сияещ златист кораб. Неколцина от Наблюдателите извикаха уплашено и се проснаха на земята. Корабът се приземи на няколко метра пред тях, в горния му край се отвори люк, през който излязоха мъж и жена, както и още едно същество, което очевидно не принадлежеше към човешкия род. Човеците бяха въоръжени с дълги копия и се спуснаха към Наблюдателите, а съществото остана при кораба.

— Идвам да взема Граала — обяви жената, когато се приближи на метър от Мерлин. Тя държеше копието така, че при нужда да може да го използва веднага.

Мерлин се поколеба.

— Ако не ми го дадеш, ще умреш и пак ще го получа. Освен това искам да ми предадеш и меча.

— Не!

Жената наведе копието така, че острието му да опира гърдите на Мерлин.

— Дай ми Граала и Екскалибур!

Някой извика зад гърба на жената. Тя се подвоуми, сетне погледна през рамо. Донхад стоеше върху скакалеца, опряла меч в шията на аирлианеца.

— Мечът ще остане при нас — извика тя. — А вие можете да вземете Граала и да го върнете в Архиварната.

Онези, които чакат не реагираха. Донхад притисна по-силно острието на меча в шията на аирлианеца.

— Прави, каквото ти казва — нареди той на своя език.

— Дай им Граала! — обърна се Донхад към Мерлин.

Магьосникът подаде на жената Граала, все още увит в бялото покривало. Донхад не помръдна от мястото си, докато двамата човеци се изкатериха обратно върху скакалеца. Едва тогава прибра меча, скочи долу и отиде при Мерлин. Скакалецът се издигна и се отправи на юг.

— Ще ме потърсят ли пак? — попита Мерлин.

Донхад изпроводи с поглед отдалечаващия се кораб.

— Възможно е, но не мисля. — Тя се обърна към него. — Направи както ти наредих — отнеси меча на покрива на света.

Гиза

Скакалецът се приближаваше в мрака. Той увисна над върха на Голямата пирамида и аирлианецът слезе с помощта на жената от Онези, които чакат. Двамата се спуснаха в Пътищата на Росту и се отправиха към Архиварната. С помощта на скиптъра аирлианецът отвори залата и върна Граала на мястото му.

По обратния път аирлианецът едва вървеше. Когато излязоха от Голямата пирамида, той рухна, останал без сили. Жената го вдигна на ръце и го отнесе в скакалеца.

Сияещият кораб се издигна и се понесе към сърцето на Африка, но малко по-късно аирлианецът издъхна. Когато пристигнаха в Нгоро-нгоро, приземиха скакалеца в кратера близо до езерото и там погребаха извънземния заедно със скиптъра. След това се прибраха в базата и се върнаха към онова, което вършеха най-добре — чакането.

535 г.сл.Хр., Еверест

Бяха изминали шест години. От първоначалните шестима Наблюдатели, които придружаваха Мерлин, бяха останали само двама. Сега те бавно издъхваха близо до него.

А до върха оставаше съвсем малко. Бяха стигнали дотук само благодарение на силата на своята вяра, но човешките тела имат предел на възможностите в борбата със студа и недостига на кислород. Сега тримата лежаха върху тясна площадка, сгушени един до друг. Постепенно единият Наблюдател спря да трепери и утихна, сетне и вторият. Мерлин издъхна последен, без да изпуска меча, който бе донесъл тук от другия край на света.

Но дори в мига на сетния му дъх на устните му трептеше усмивка. Най-сетне, поне веднъж в живота, бе успял.

1

Уфология — научна дисциплина, изследваща проблемите във връзка с т.нар. НЛО (неидентифицирани летящи обекти), обикновено светещи летящи тела. (Б.пр.)

2

На английски Command and Control Central — и трите думи се изписват с С, оттам и С^3. (Б.пр.)

3

Гарота — инструмент за изтезания и задушаване във вид на метален обръч с винт. (Б.пр.)

4

Джеси Джеймс (1847–1882) — един от най-известните бандити в САЩ. Като младеж участва във войната между Севера и Юга на страната на южняците. След поражението на Конфедерацията заедно с брат си Франк се отдава на обири на банки, дилижанси и влакове. Един от участниците в бандата му го убива, за да получи обявената за главата му награда. (Б.пр.)

5

Хеопсовата пирамида е висока 146,6 м, а тази на Хефрен — 143,5 м. (Б.пр.)

6

Кенотаф — празен гроб, гроб без мъртвец, обикновено тялото на починалия е загубено или се намира далеч от родината. — Б.ред.

7

Ромел, Ервин (1891–1944) — генерал-фелдмаршал, командващ немските войски в Северна Африка по време на Втората световна война (1942 г.). Участник в заговора срещу Хитлер. Завършва живота си със самоубийство. (Б.пр.)

8

Тобрук — пристанищен град на Средиземно море. По време на Втората световна война през април-декември 1941 г. издържа осеммесечна обсада на италиански и немски войски. (Б.пр.)

9

Монтгомъри, Бърнард Лоу (1887–1976) — британски фелдмаршал. От 1942 г. командва Осма армия в Сев. Африка, нанесла поражение на итало-немските войски. В периода 1951–1958 г. е първият зам.-главнокомандващ на НАТО в Европа. (Б.пр.)

10

М (Мах) Мах или число на Мах, изразява отношението между скоростта на движение на дадено тяло в определена среда и скоростта на звука в същата среда. (Б.пр.)

11

Лист, Фридрих (1789 1846) — немски икономист, защитавал шовинистичната идея за господство на Германия в Европа. Неговите идеи са използвани от нацистите за обосноваване на геополитиката (Б.пр.)

12

Елена Блаватска (1831–1891) — руска писателка и теософ. Под влияние индийската философия основава през 1875 г. в Ню Йорк Теософското общество. Мистичната му доктрина е повлияна от будизма и др. източни учения, които се преплитат с окултизъм и неортодоксално християнство. (Б.пр.)

13

Ирландска републиканска армия. (Б.пр.)

14

Девкалион, син на Прометей, и жена му Пира били предупредени от боговете, че възнамеряват да унищожат човешкия род чрез потоп. По съвета на Прометей Девкалион построил ковчег, на който двамата с Пира се спасили. След потопа те станали родоначалници на човешкия род. (Б.пр.)

15

Платон. Диалози. Т.4.С., Наука и изкуство, 1990, с.473.

16

Пак там, 475–476.

17

Пак там, с.476.

18

Пак там.

19

Саргасово море се намира в централната част на Атлантическия океан, границите му не са точно определени заради сезонното изменение на теченията. (Б.пр.)

20

Така е в книгата. Бел.Mandor.

21

Битката при Гетисбърг се е състояла на 1–3 юли 1863 г. Войските на Севера побеждават южняците под предводителството на генерал Лий. (Б.ред.)

22

Пеенемюнде — малко пристанищно градче в Германия. Намира се на балтийско море. През 1935 г. е превърнато в база за конструиране и изработване на бомбите Фау-1 и Фау-2, използвани от германците през 1944 и 1945 г. Базата съществува до 1945 г. (Б.пр.)

23

Псевдопод — Временен израстък от протоплазмата на едноклетъчен организъм, с който той се движи или улавя храната си. В случая израстък от енергетичното поле на извънземното творение. (Б.пр.)

24

AWACS (Airborne Warning and Control System) — Самолетна система за далечно радио-локационно откриване. — Б.пр.

25

Специални въздушни десантни части. — Б.ред.

26

Повърхност на Мохоровичич — границата между земната кора и мантията на Земята, описана през 1909 г. от югославския сеизмолог А. Мохорвичич (1857–1936). — Б.пр.

27

Китайска императорска династия, господствала от 618 до 907 г. Основана е от Ли Юан. — Б.ред.

28

Сиан — древното му име е Чанъан. Административен център на провинция Шанси. Бил е столица на империята но време на династиите Хан и Тан. — Б.ред.

29

Хибернация — спадане на телесната температура под нормата, което предизвиква понижаване на жизнените функции. В случая — метод, с който извънземните поддържат живота си за голям период от време. — Б.ред.

30

От династията Цин, владяла от 221 до 206 г. преди Христа. Това е първата имперска династия на Китай. Ши Хуанчжоу е управлявал от 221 до 210 г. преди Христа. — Б.ред.

31

Арабско море — част от Индийския океан между Арабския полуостров и Индия. — Б.ред.

32

Стаза — застиване на телесните течности, в случая изкуствено предизвикан застой с цел удължаване на съществуването на аирлианците. — Б.ред.

33

Спътникова връзка. — Б.пр.

34

Андезит — вулканичен камък, подобен на базалта, устойчив на киселини, използва се в строителството. — Б.ред.

35

Тиахуанако — древен град, смята се, че е построен от племето аймара, по-късно е завладян от инките. — Б.ред.

36

В действителност норвежкият етнограф и археолог Тур Хайердал плава на сала „Кон-Тики“ (през 1947 г.) от Перу до Полинезия. По-късно (1969 г.) с тръстикова лодка „Ра“ изминава разстоянието от Египет до островите на Централна Америка. През 1977–78 г. предприема пътешествие с тръстиковата лодка „Тигрис“ по маршрута: Ел Курна (Ирак) — устието на Инд — Джибути. — Б.ред.

37

Висока е 3794 м. и е действащ вулкан. — Б.ред.

38

Хидролокатор. — Б.пр.

39

Патогенна бактерия, причинител на чумата. Б.ред.

40

Всъщност Византия, позната и като Източна Римска империя. Император Юстиниан I е владетел на Византия в периода 527–565 г. Голямата му амбиция е била да възстанови Римската империя в нейните предишни граници. — Б.ред.

41

Създадена през IX век от принц Джаяварман (802 850), който обединява кхмерските племена. Неговият син Яковарман I (829–900) основава Ангор като столица на империята, градът се разраства. Апогеят на монументалната архитектура бележи построяването на Ангор Ват — мавзолей на принц Суриаварман II (1113–1150). Инвазията на сиамците от запад и на виетнамците от изток предизвикват упадъка на кхмерската държава. През 1431 г. Ангор е завладян от сиамците и столица на Камбоджа става Пном Пен (през 1434 г.). — Б.ред.

42

Съществувала между I и X век от н.е. Останали са монументални стели, обелиски. Столицата на древната империя Аксум е днешен етиопски град със същото име. — Б.ред.

43

Или Саба, в Библията се споменава като Савската царица (вж. III Царств. 10). — Б.ред.

44

Килиманджаро е най-високата планина в Африка, намира се в Танзания, близо до границата с Кения. Височината й е 5895 м. — Б.ред.

45

SEAL — Акроним на английските думи Sea, Air, Land. — Б.пр.

46

Проктор — адвокат в духовен съд. Пазител на реда и дисциплината. — Б.ред.

47

Тиахуанако се намира на двадесетина километра от езерото Титикака. — Б.ред.

48

Преводаческа грешка? Според съобщението позивната трябва да е „храбър“. Бел.Mandor.

49

Суфизъм — мистично течение в исляма, съчетаващо идеалистичната метафизика с аскетизма, според това учение чрез мистичната любов се извършва постепенно приближаване до Бога и сливане с него. — Б.ред.

50

Кааба — свещен за мюсюлманите камък във формата на куб, който се намира в джамията в Мека. — Б.ред.

51

Бербера — пристанище на брега на Аденския залив, в Сомалия. — Б.ред.

52

Хеопсовата пирамида е висока 146,6 м. — Б.ред.

53

Уаджет — в египетската митология окото на Ра; има и богиня със същото име, която дава могъщество и власт. — Б.ред.

54

Рувензори — планински масив в Източна Африка, на границата на Уганда и Заир. Висок 5109 м. По високите му части има ледници. — Б.ред.

55

Homo habilis (лат.) сръчен човек; първите находки са отпреди 2 млн. години в местността Олдовай в Танзания. — Б.ред.

56

Марин от Тир — гръцки географ и математик от 1 в.сл.Хр. — Б.ред.

57

Сцилард, Лео (1898–1964) — американски физик, унгарец по произход. — Б.ред.

58

Нещо вече видяно (фр.). — Б.пр.

59

Homo erectus (лат.) — изправен човек, останките от него са отпреди 1,5 млн. години. — Б.ред.

60

Главно разузнавателно управление (рус.) — Б.пр.

61

Сонар — подводен радар. — Б.пр.

62

Меркатор, Герхард фон Крамер (1512–1594) — фламандски картограф, предложил няколко картографски проекции, наречени с неговото име. И днес в морските карти се използва неговата цилиндричио-равноъгълна проекция за карти на света. Б.ред.

63

Федерална служба за безопасност (рус.) — Б.ред.

64

Z е последната буква от английската азбука. — Б.ред.

65

Орденът на рицарите тамплиери (от фр. temple — храм) е основан в Йерусалим около 1118–1119 г. Смятали се за воините на Христа, призвани да бранят Светите земи (Божи гроб). По-късно се занимават с търговия и лихварство. През 1312 г. по заповед на папа Климент V орденът е забранен. Забраната се предшествала от процеси срещу ордена, вдъхновени от френския крал Филип IV Хубави. — Б.ред.

66

Католически монашески орден, основан през 1098 г. Първият манастир на ордена е в Цисторциум (близо до гр. Дижон, Франция). По-късно (през 12 век) цистерцианците започнали да се наричат бернардинци (по името на св. Бернар, реформатор на ордена). — Б.ред.

67

Индекс за расова пълноценност. Б.ред.

68

Ка — в Древен Египет съществува концепцията за Ка — двойник на човека, носител на неговата личност както в света на живите, така и в отвъдния свят. Медальоните на Коридан и Гергор съдържат тяхната Ка и е тяхна помощ те продължават съществуването си в нови тела. — Б.ред.

69

Вж. Левит, 10:1. Надав и Авиуд — двама от Аароновите синове доближават кивота със запалени кадилници и тъй като огънят в тях не е от Господа, биват наказани със смърт. — Б.ред.

70

Ракета за борба с кораби. — Б.пр.

71

В оригинала Fisher King. Според легендата това е Пазителя на Светия Граал, поверен му от Йосиф Ариматийски. В епическата поема на Волфрам Фон Ешенбах от 13 век се разказва, че Пазителя на Граала е наранен с копието, с което е прободен Христос на кръста. Раната не заздравява дълги години и кърви, когато се вдигне покривалото на Светия Граал. Единственото спасение е появата на рицаря Парсивал, който след много подвизи изтръгва копието и го донася при Граала. Случва се чудото — раната на краля оздравява, а Парсивал е провъзгласен за един от рицарите на Светия Граал. — Б.ред.

72

Хеопсовата пирамида е висока 146,6 м, а тази на Хефрен — 143,5 м — Б.ред.

73

Вж. III Царств. 5. Според Библията царят на Тир, Хирам, осигурява на Соломон дървения материал — ливански кедри и елхи, а също го подпомага със свои майстори зидари. — Б.ред.

74

Изх. 19:12-13.

75

По-скоро ромеите, тъй като Юстиниан е император на Византия, наричана и Източна Римска империя. — Б.ред.

76

Така е и в книжния вариант — първо „трима“, после — „шестима“. Бел.Mandor.

77

В първите 6 книги — Онези, които чакат. Бел.Mandor.

78

В първите 6 книги Джамалапитек. Бел.rebu.

79

В първите 6 книги Дълси. Бел.rebu.

80

Така е в книжния вариант. Бел.Mandor.

81

ODESSA — организация на бивши есесовци. — Б.пр.

82

Така древните гърци са наричали Африка. — Б.ред.

83

Владетел на Влахия (1456–1476), истинската му фамилия е Дракул, известен е и като легендарния персонаж граф Дракула. Цепеш е прозвище и означава кол. Наречен е така заради нечуваната си жестокост в разправата с враговете си, които най-често набивал на кол. — Б.ред.

84

Савската царица. — Б.пр.

Content

Робърт Дохърти
Зона 51

КНИГА 1 НАЧАЛОТО

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

Епилог

КНИГА 2 ОТГОВОРЪТ

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

Епилог

КНИГА 3 МИСИЯТА

Пролог

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

КНИГА 4 СФИНКСЪТ

МИНАЛОТО

Пролог

НАСТОЯЩЕТО

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

Епилог

КНИГА 5 ГРААЛЪТ

МИНАЛОТО

Пролог

НАСТОЯЩЕТО

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

КНИГА 6 ЕКСКАЛИБУР

МИНАЛОТО 1.

НАСТОЯЩЕТО 2.

МИНАЛОТО 3.

НАСТОЯЩЕТО 4.

МИНАЛОТО 5.

НАСТОЯЩЕТО 6.

МИНАЛОТО 7.

НАСТОЯЩЕТО 8.

НАСТОЯЩЕТО 9.

НАСТОЯЩЕТО 10.

НАСТОЯЩЕТО 11.

НАСТОЯЩЕТО 12.

НАСТОЯЩЕТО 13.

НАСТОЯЩЕТО 14.

НАСТОЯЩЕТО 15.

НАСТОЯЩЕТО 16.

НАСТОЯЩЕТО 17.

НАСТОЯЩЕТО 18.

НАСТОЯЩЕТО 19.

НАСТОЯЩЕТО 20.

НАСТОЯЩЕТО Епилог

КНИГА 7 ИСТИНАТА

МИНАЛОТО

ОТ МИНАЛОТО ДО НАСТОЯЩЕТО Пролог

НАСТОЯЩЕТО 1.

МИНАЛОТО 2.

НАСТОЯЩЕТО 3.

БЛИЗКОТО МИНАЛО 4.

НАСТОЯЩЕТО 5.

НАСТОЯЩЕТО 6.

НАСТОЯЩЕТО 7.

НАСТОЯЩЕТО 8.

НАСТОЯЩЕТО 9.

НАСТОЯЩЕТО 10.

НАСТОЯЩЕТО 11.

НАСТОЯЩЕТО 12.

НАСТОЯЩЕТО 13.

НАСТОЯЩЕТО 14.

НАСТОЯЩЕТО 15.

НАСТОЯЩЕТО 16.

НАСТОЯЩЕТО 17.

НАСТОЯЩЕТО 18.

НАСТОЯЩЕТО 19.

НАСТОЯЩЕТО 20.

НАСТОЯЩЕТО 21.

НАСТОЯЩЕТО Епилог

КНИГА 8 НОСФЕРАТУ

НАСТОЯЩЕТО Пролог

МИНАЛОТО 1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

НАСТОЯЩЕТО 12.

13.

14.

15.

16.

17.

Епилог

КНИГА 9 ЛЕГЕНДАТА

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

Епилог

1