Дан Малакин

Разкаянието

На Дилия

Пролог

Прицелен фишинг

Искате ли да научите как да се вмъкнете в живота на друг?

Пратете му имейл, за който се предполага, че е от банката му, от Амазон или Ибей.

Същото лого, същият корпоративен начин на изразяване, няколко всяващи паника сладкодумни фрази. Натъкнахме се на проблем във вашата сметка. Ако е достатъчно тъп да щракне на линка, ще се озове на уебстраница на вашия сървър, където автентичен на вид формуляр ще се сдобие с данните му за включване в системата.

Този тип фишинг атака е като мрежа. Хвърляш я надалече и в голям обхват и се надяваш да придърпаш някой глупак. Но ако искаш да нацелиш един конкретен човек - да я наречем Рейчъл - и ако тя е достатъчно отракана да плува близо до мрежата, атаката може да бъде реализирана.

Нарича се прицелен фишинг.

Ето как се осъществява.

Научаваш всичко възможно за живота на Рейчъл. Смените й като медицинска сестра в болницата „Сейнт Панкрас“. Колко е близка с тригодишната си дъщеря. Послужваш си с узнатото, когато е толкова заета, та да не обърне особено внимание на умело формулиран и хитро прикрит имейл, убеждаващ я да изтегли шпионски софтуер на телефона си, та да превземе паролите й. Фейсбук, Инстаграм, Снапчат: това са дигиталните врати и прозорци към личния ни живот, а хората са небрежни към ключалките. Без значение кой може да се спотайва отвън.

Въпросният имейл не бива да бъде някакъв синтактично измъчен спам като изпросване на сума за самолетен билет от низвергнат конгоански принц - веднага щом кацне, ще ви се издължи от милионите му, блокирани в офшорна сметка, честна дума. Имейлът трябва да е важен и изискващ незабавно внимание.

Въпросът е тя да бъде накарана да щракне върху линка.

Кой е най-лесният начин да докарате автентичен на вид имейл ли? Добавете в долния му край други имейл адреси, та единственият му получател да изглежда като част от верига. Хората плъзват курсора надолу, хвърлят един поглед на предисторията и вярват, че е истински.

За Рейчъл ще е същото, каквото и за всички останали.

Мислете за това като за прелъстяване.

ПЪРВА ЧАСТ

Първа глава

Рейчъл

Без значение колко организирана се стараеше да бъде, при все че приготвяше униформата си от предишната вечер и изваждаше дрехи за Лили, нещо все я караше да закъснее. Служебният й часовник за окачване на престилката изчезваше или дъщеря й отказваше да си измие зъбите. Трийсетте минути да се измият, облекат и да напуснат дома неизменно се изпаряваха.

Тази сутрин провалът им дойде на финалното препятствие - обувките. Лили настояваше да ги обуе сама. Което не беше проблем, докато не стигна до катарамата. Трябваше да прекара тънката кожена каишка през деликатната метална рамка и да пъхне паянтовата игличка в миниатюрната дупчица. Никакъв шанс. По-скоро слънцето би се разраснало, за да ги потопи в огнен ад, отколкото да се случи подобно нещо.

- Моля те, миличка - произнесе Рейчъл и коленичи пред нея. - Позволи на мама.

Лили извъртя тяло на една страна със съсредоточено сбърчено личице и вдигна стъпало до нивото на очите си да провери какво не правеше както трябва.

Рейчъл устреми поглед навън през прозореца към сивото небе и въздъхна. Поредната мръчкава сутрин, покривите на викторианските редови къщи надолу по улицата лъщяха заради есенния дъжд; лятото си беше отишло наистина прекалено рано. Под сивото небе Лондон винаги изглеждаше така безцветно бетонен. Понякога мрачността сякаш се пропиваше в душата й, особено пък когато се чувстваше както днес. Не беше от полза и това, че предишната вечер Конрад се прибра късно, вдигна шум долу и я събуди. Отне й цяла вечност да заспи отново. Не възразяваше да идва в дома й, след като беше излизал вечерта, това беше по-логично, отколкото да се тътри чак до дома на родителите си в Хай Барнет, но поне можеше да пази тишина на прибиране.

От друга страна, той се държеше странно вече цяла седмица - откакто се появи със синини по бузата. Тогава каза, че Пит, най-добрият му приятел и партньор в бизнеса им за местене на офиси, го ударил, без да иска, като затварял вратата на вана, но това не обясняваше държанието му оттогава насам. През деня пренебрегваше обажданията й, а като се видеха, беше вкиснат. Също така пиеше много, онази вечер пресуши пред телевизора стек от четири бири, без да й обели нито дума. Това беше толкова различно от обичайното му ведро излъчване.

- Миличка - подхвана Рейчъл и се опита да измъкне обувката от ръцете на Лили. - Ще закъснеем.

Тя се дръпна.

- Не, мамо! Аз ще се справя.

- Ако не ми я дадеш на мига, ще кажа на тати да не ти разрешава да гледаш анимация след забавачката.

Кой да знае, че подкупите ще представляват толкова сериозна част от отглеждането на дете? Цяло чудо бе, че всички деца не израстваха корумпирани политици.

Рейчъл почувства телефона да вибрира в джоба й. Извади го и видя, че е получила имейл.

Вероятно беше търговска реклама, но беше възможно да е баща й във връзка с прибирането на Лили от забавачката; тази вечер щеше да спи при него. Когато му се свършеше кредитът в мобилния телефон, пращаше й имейли от обществената библиотека.

Беше от службата й, от отдел „Заплати“. Темата гласеше: Спешна проверка на банковите данни. Тя отвори съобщението.

Здравей, Рейчъл, през нощта е имало проблем със софтуера ни и банковите данни на някои хора може да не са актуални. Моля те да провериш прикачения файл, за да видиш дали твоите са актуални и да ме уведомиш.

Доста е спешно. Съжалявам!

Благодаря, Иън

Нямаше време за това, но ако съществуваше проблем, трябваше да узнае. Живееха месец за месец от нейната заплата, така че ден преди плащането сумата в сметката й беше слязла до едноцифрено число. Прегледа имейла и видя, че е част от верига, с препращане до много висшестоящи служители, включително дори председателя на клона на Националната здравна служба за Камдън и Ислингтън.

Приложението беше кръстено Рейчъл Стоун данни.рб/. Щракна върху него и зачака да се свали файлът. Не се случи нищо. Натискаше отново и отново, но все така без резултат. Глупав телефон. Беше бял „Самсунг 84 Мини“ с пукнат екран и повреден извод за слушалките, отстъпен й от Марк, бащата на Лили, след като нейният падна във ваната, докато вадеше дъщеря си от водата. Друга от „характеристиките“ му беше склонността му да се изключва и включва във възможно най-вбесяващи моменти като сега.

Рейчъл се начумери към празния екран. Страхотно. Колко типично! Щеше да се наложи да звънне на отдел ,Човешки ресурси“ от болницата. Извинявай, Дорис, ще потърпиш ли за болкоуспокояващото си? На изчакване съм и слушам същата джазова мелодия за хиляден път!

- Добро утро, красавице! - сепна я гласът на Конрад.

Беше се облегнал на касата на вратата, все още в дрехите си за излизане, с кремавата му тениска „Дизел“, намачкана под тъмносивата връхна дреха. Беше толкова сладък с разчорлената си от съня коса, че Рейчъл почти му прости, задето я събуди. И ако опираше само до това, сигурно би го сторила, но не беше изолиран инцидент. Не можеше да продължава с подобно поведение.

- Ядосана ли си ми? - попита я.

- И какво те наведе на тази мисъл?

Помъчи се да се усмихне.

- Лицето ти.

- Значи не помниш как се прибра и започна да вършееш долу? Нямам представа какво ти става, но...

- Съжалявам, Рейч - промълви той и приклекна до нея. - Наистина съжалявам.

Тя се отдръпна заради вонята на алкохол, излъчваща се от кожата му.

- Обзалагам се, че сега и диванът вони на пиячка.

- Просто преживявам лек стрес, това е всичко. С работата и разни други неща. Снощи трябваше да изпусна малко парата. Но обещавам, кълна се, ако пак се натряскам така, ще се запътя право към Хай Барнет. Няма да идвам тук и да те будя.

Искаше й се да му вярва, но начинът, по който се стрелкаха очите му, докато говореше, първо в едната посока, а после в другата, все едно проверяваше дали има някой зад него, я накара да предположи, че лъже. Дали имаше нещо общо с нея? Цяла седмица не беше спряла да се тормози, но не успяваше да разбере къде е сгрешила. Изтеклите единайсет месеца с него бяха добро подобие на романтична връзка, животът на единия пасна с този на другия. Вярно, романтиката донякъде отстъпваше пред скуката - двамата ходеха на работа, а вечер седяха сгушени на дивана и гледаха „Островът на любовта“. И колкото и странно да бе, усещанията бяха точно каквито ги описваха - трепет в гърдите, когато мислеше за него, нетърпение да го види вечерта, та да споделят един с друг някоя забавна история от деня, чувството, че може би е открила точния за себе си мъж, дълго след като се беше примирила, че такова нещо надали е по-реално от Феята на зъбките. Не искаше да изгуби всичко това.

Рейчъл стисна здраво челото си, усещаше в пулсиращите си слепоочия първите белези на мигрена, и хвърли бърз поглед към Лили. Все така се бореше с катарамата. И не даваше вид, че се кани да се откаже.

- Хубаво - заяви Рейчъл. - Да го забравим. Просто довечера не закъснявай, става ли?

- Ще съм тук точно в шест и половина.

Прегърнаха се и тя усети напрежението да я напуска. Отдръпнаха се един от друг и тя го забеляза да изкривява болезнено лице и да притиска длан към ръката си.

- Какво има?

- Вчера се фраснах в работата.

- Дай да видя.

Той притисна ръка към гърдите си и разшири очи. Изражението му издаваше... Какво? Страх?

- Наистина трябва да вървя - промърмори.

Рейчъл се вгледа в бледожълтите следи от синините по бузата му, подаващи се над наболата му брада.

- Наистина държа да видя ръката ти, Конрад.

- Добре - съгласи се той. - Само не се стряскай.

Втора глава

Изгаряния

Какво имаш предвид с това игра?

Бяха в банята, Конрад седеше на ръба на ваната, а тя ровеше в шкафа под мивката за антисептична течност и памучни тампони.

- Игра на надпиване - отвърна той. - Наистина прекалено голямо количество водка. Някой предложи да се пробваме кой може да понесе най-много болка... Знам, знам, глупаво е. Няма нужда да ми казваш!

Тя махна капачката на антисептичната течност и поля тампона, миризмата на медикаменти й донесе утеха, накара я да се усети, че контролира ситуацията. В началото, като видя раните - три алени окръжности, всяка с размера на монета от десет пенса и с черно в центъра, - реши, че са дупки от куршуми. Дори завъртя ръката му в очакване да отрие изходни рани, но долната страна беше чиста. После осъзна, че са изгаряния от пура. Някой беше гасил пури в ръката му

Той потрепна, когато тя започна да обира леко гнойта, събрала се в цепнатините на оформилата се коричка. Лъскавата розова кожа, граничеща с най-зле пострадалите участъци, беше смущаваща. Беше й ясно колко бързо може да се развие сепсис, дори да си така млад и здрав като Конрад.

- Та с кого беше навън? - поинтересува се тя. - И кога решихте да се използвате един друг за пепелници?

Той повдигна рамене и отклони поглед.

- Нали знаеш, с момчетата.

- Пит беше ли там?

Нова пауза и намръщване.

- Вината не беше на Пит.

- О, ясно. Сега вече схващам.

- Рейч, хайде.

Не таеше топли чувства към най-добрия приятел на Конрад. И как иначе? За топлота помежду им и дума не можеше да става. При първото им виждане той я огледа от глава до пети и изсумтя: „Значи ти си мацето, дето ми задигна компанията за свалки?“.

От този ден нататък се отнасяше към нея с презрение. Тя беше дразнител, пречка, същинска Йоко за „Бийтълс“, в случай че четворката бе прекарвала времето си да забърсва момичета от клубовете, вместо да композира песни. Не познаваше друг човек, на когото думата влечуго да приляга повече, отколкото на Пит с неговото нелепо мъжко кокче и татуировките му, както и с безпочвената му самозаблуда, че всяка жена се подмокря в негово присъствие. Дори я наричаше фръцла. Фръцла! Право в лицето. Тъкмо на такива тя и Лили викаха пръдльовци.

- След като ти се случват подобни неща, когато излизаш с Пит, може би е добре да го избягваш - отбеляза Рейчъл.

- Казах ти, че не беше...

- Аз казвам на теб. - Почувства очите й да се наливат със сълзи и едва ги сдържа. Нямаше как да отдели време да се гримира наново. - Не можеш да вкарваш... неприятности в дома ми. Не и при положение че Лили е тук. Не искам да те изгубя...

- Няма, няма! Вече няма да се повтори. Обещавам. - Пое ръцете й в своите. - Моля те, Рейчъл. Вие с Лили означавате всичко за мен. Единственото, което искам, е тримата да сме заедно.

Тя фиксира поглед върху светлозелените му очи. Преди изминалата седмица той неизменно се бе държал като идеалния партньор. Макар да чувстваше, че не й разкрива цялата истина, ако се беше случило, както той твърдеше, и след като предишната вечер за последно бе проявил подобно безумство, не му ли дължеше мъничко доверие?

- Дотук, Конрад - отсече. - Без повече такива изпълнения.

Понечиха да се целунат, но преди устните им да са се докоснали, Лили писна. Рейчъл затича към стаята й и я завари да се муси към обувката, изгубила битката. Коленичи и я закопча на крака на Лили, като заедно с това провери часа върху заключения екран на вече рестартиралия й се телефон. Седем и трийсет и осем. Ако побързаха, щяха да стигнат до забавачката навреме. Вдигна дъщеря си и прати признателна усмивка към небесата.

Може би все пак днес денят ще е хубав, помисли си, без да е наясно, че нищо не беше по-далече от истината.

Трета глава

Имейл

Рейчъл работеше в болницата „Сейнт Панкрас“, в отделение „Оукуд“ Отговаряше за осемнайсет легла с приятни пациенти, много от които помнеха времената отпреди съществуването на Националната здравна служба и оценяваха какви усилия полагат сестрите, за да ги обгрижват добре. Здравни грижи за възрастни не беше първият й избор; част от причината да стане медицинска сестра беше да даде нещо в замяна след дългото време, прекарано в болница като тийнейджър.

Когато получи квалификацията си, първо започна работа в „Нортсайд Сентър“ в Уд Грийн, лечебно заведение, посветено на душевното здраве на юноши. Но работното време, стресът -децата бяха отчаяни, съсипани, затормозени - и грижите за Лили, а също и за баба й, когато се разболя, й идваха в повече. Така че Рейчъл прие пост в болницата „Сейнт Панкрас“.

Животът в гериатричното отделение обаче не беше лесно упражнение. Тази сутрин беше по-зле от обикновено, защото бяха приели нови двама пациенти, в това число симпатичен възрастен господин, чиято цяла лява страна беше скована заради инсулт. Беше станало единайсет и половина, преди изобщо да е успяла да поеме дъх. Трябваше да звънне в отдел „Личен състав“, за да потвърди банковите си данни, преди да са излезли в обедна почивка.

Забърза към помещението за отдих. Първо най-важното - нова доза кафе! Чайникът още беше горещ, така че хвана чаша с надпис „Аз V НЗС“ от стойката за изцеждане, изсипа вътре голямо количество инстантно кафе, напълни я до половината с гореща вода и доля студена от чешмата. Приближи чашата към устните си и усети в стомаха си спазъм на глад. Предишната вечер беше успяла да хапне лъжица паста, но се отказа, когато храната се стовари като камък в стомаха й, а сутринта дори не понечи да закуси. По-добре да хапнеше нещо сега, защото до края на деня можеше да не й се отвори възможност за друга почивка. Зарови под мивката за пакетчетата си хранителен шейк с вкус на ванилия, противно сладка висококалорична суха смес, която някак си винаги успяваше да се накара да погълне без значение от нивото на стрес, и изсипа едно в кафето си. Калориите са си калории. Не го прави на такъв въпрос.

Първата й работа щеше да е да провери банковите си данни в имейла. Може би дори нямаше за какво да се тревожи. Изпи половината чаша, извади телефона си и отвори Джимейл, но установи, че е излязла от профила си. Защо все се случваше, когато бърза?

- Дай ми сили - промърмори и въведе паролата си. Само Бог знаеше кога щеше да е в състояние да си позволи свестен нов телефон, така че дотогава щеше да се наложи да се мъчи с този боклук, че и да е благодарна.

Входящата й пощенска кутия се отвори и тя задвижи курсора нагоре и надолу в издирване на имейла, но не успя да го открие. Дойде тази сутрин, точно преди да излезе, беше сигурна в това, а сега го нямаше. Трябва да го беше изтрила по погрешка. Провери папката с изхвърлени файлове. Празна.

Замръзна втренчена в екрана и се почувства, сякаш се бе случило беззвучно земетресение. Все едно светът внезапно се беше наклонил.

Имейлите не изчезваха просто така.

Не е възможно...

Вратата към помещението за отдих издаде бипкащ звук и Спенс се появи вътре, облечен в светлосиня туника, а от червените слушалки на ушите му звучеше приглушен бас. Когато видя Рейчъл, спря поглед върху нея и дръпна слушалките от ушите си.

- Край - отсече. - Купувам я онази яхта.

Това беше редовната им шега, изфабрикувана след прекалено много пунш с ром на коледното парти предишната година. Ако им дойдеше до гуша от живота, щяха да купят яхта и да обикалят света, независимо от факта, че никой от двама им не притежаваше уменията на мореплавател, та да се справи дори във вана с вода.

Рейчъл изгълта остатъка от кафето си и устата й се напълни с утайка с вкус на ванилия.

- Толкова зле ли изглеждам?

- Карибите, Куба, няколко дни в Маями, та да се довършим.

- Аз вече съм довършена - отбеляза тя и му се усмихна.

Спенс тикна слушалките в чантата си за през рамо „Адидас“.

- Конрад ли?

- Всичко е наред. Той... Нищо. Прибра се малко късно и ме събуди.

- А аз съм кралицата на Кингс Крос.

Рейчъл натисна бутона на чайника.

- Топла напитка, Ваше величество?

- Няма да се откажеш от соарето тази вечер, нали? - Той закачи чантата си на една от куките до вратата.

- Баща ми ще гледа Лили. Тази вечер ще будувам до късно.

- Ще го удариш на групов секс ли?

- Да бе! Ха-ха.

Макар че Спенс беше в отделението от една година - беше дошъл като заместник на Роуина, която замина да живее в Австралия, - тя го чувстваше като стар приятел. Просто се разбираха един друг. Рейчъл не се сприятеляваше лесно с мъже; дори за Марк, на когото вярваше безкрайно, все се беше тревожила, че тайно очаква повече, че ще се настрои срещу нея, ако не го получи. Със Спенс такъв проблем никога нямаше да възникне. Беше нисък, с деликатна мускулатура и изрусена до бяло коса, оформена с гел в текстурирани шипове -класически идеал за гейовете, - и дори не беше от значение, че далеч не е нейният тип. Нямаше да тръгне да флиртува с нея, ако се напиеха, нито да й се натиска в таксито до дома. Без натрапчивото дразнене на сексуалното напрежение взаимните им чувства бяха напълно неподправени.

- Получи ли имейла? - поинтересува се Рейчъл, а Спенс пусна торбичка ментов чай в чашата си.

Той кимна към чайника.

- Какъв имейл?

- От „Заплати“.

- Какво пишеше?

- Че трябва да си проверя банковите данни, но приложението не се свали. А сега не мога да открия имейла...

Спенс отпи от чая си, опари горната си устна и я потърка с език.

- Сигурен съм, че не е нищо важно.

- Ами ако има проблем със заплатата ми?

- Всичко ще бъде наред.

- Но представи си, че...

- Да не бързаме да се хвърляме от балкона, а? - Стисна трескавите й ръце. - Освен това аз не съм получавал имейл, така че само ти си прекараната.

- Благодаря. Такъв добър приятел си.

Тя не успя да се спре и отвърна на усмивката му. Вечният му оптимизъм, начинът, по който съумяваше да попречи на спиралата от негативни мисли да я повлече надолу, беше онова, което ценеше най-много в неговата компания. Не само тя, а и всички останали. Ако тя беше по-добрата медицинска сестра поне в техническо отношение, той беше по-популярният сред пациентите. С чара си беше в състояние да измъкне добро утро дори от най-сръдливите и засега водеше класацията по брой получени благодарствени картички.

- Звънни им - подкани я. - Убеден съм, че няма нищо.

Тя откри номера на уебсайта на тръста и набра.

- Информационната линия е - промърмори. - Като се има предвид, че е денят за плащане, ще отвися тук до следващата седмица. - Хвърли поглед към часовника на стената. Вече беше дванайсет без петнайсет. - Най-добре да се връщам. Отсъствам от отделението вече петнайсет минути. Сигурно там навън е пълен хаос. Бабчетата са излезли от контрол.

- Дръж здраво катетъра! - издекламира Спенс с широка усмивка. - Не затваряй. Аз ще започна по-рано.

- Но чаят ти...

- Прекалено е горещ. Ще се върна да си го изпия, когато свършиш.

- Ще ти се реванширам! - Подвикна тя и вратата се затвори след него.

Отпусна си още десет минути, а после затвори и тръгна обратно към отделението. Но без значение колко пъти си повтори да престане да се стресира, как ако налице беше реален проблем с банковите й данни, от „Личен състав“ щяха да се свържат повторно с нея и в най-лошия случай можеше да вземе заем от Марк, докато си получи заплатата, не успяваше да се отпусне.

Имейлите не изчезват просто така.

Последния път, когато се случи такова нещо, беше през най-тежките осемнайсет месеца от живота й. Припомни си за онзи период отпреди десет години и същото чувство на страх разтресе гръбнака й.

Нещо се случваше. Усещаше го.

Четвърта глава

Снапчат

След работа Рейчъл забърза да хване автобуса. Номер 91 чакаше на спирката и оставаха да се качат още трима души. Тя затича към него и влетя вътре миг след последния човек, опря дебитната си карта в четеца и благодари задъхано на шофьора. Той завъртя волана надясно, без да я поглежда. О, Лондон, градът на безкрайното чумерене.

Остана на долното ниво и се тръсна на седалка в повдигнатата зона в задната част. Извади протеинова напитка „Инъсънт“ с вкус на горски плодове. Понесе добре няколкото пробни глътки, така че изгълта половината бутилка наведнъж. Не можеше да допусне гладът отново да върже стомаха й на стегнат възел, макар това да беше допринесло да отвлече мислите й от стреса, сервиран й през изминалия ден. Поне й бяха платили - провери сметката си онлайн, - така че можеше да спре да се измъчва на тази тема. Вероятно от „Личен състав“ бяха изтеглили обратно имейла, което обясняваше изчезването му.

Така че й оставаше да се тревожи единствено за Конрад. Макар да си повтаряше да забрави, защото беше приела обяснението му, нещо не се връзваше. Нямаше спор, че някои от типовете, с които се размотаваше, по-специално Пит, се различаваха от неандерталците само по лицевото окосмяване, но все пак не успяваше да си ги представи да седят и да гасят пури един в друг.

Какво се случваше в действителност? Не опираше само до предишната вечер, а до това как се държеше вече цяла седмица. Дали искаше тя да скъса с него? Дали пък не беше един от онези мъже, които са прекалено страхливи, та да те разкарат, и вместо това се държат така, че да те принудят ти да им свършиш мръсната работа? Двайсет и шест години си беше пробивала път през живота със зъби и нокти в издирване на малки късчета щастие, най-накрая беше открила стабилна връзка и беше сложила главата си в ред, или поне доколкото това би било възможно някога, а сега чувстваше, сякаш всичко й се изплъзваше! Беше толкова разочароващо. Не само за нея, но и за Лили. Дъщеря й се беше привързала към него, а и той се отнасяше чудесно към нея, нямаше нищо против да си играят на чаени партита, да й чете „Слонът Елмър“ отново и отново, да лази из жилището с Лили на гърба си, докато тя подвиква и забива пети в хълбоците му. Кой друг трийсетгодишен мъж не само би приел дъщеря й, но също така би я направил част от живота си? И освен това беше секси. Мускули, изградени благодарение на протеинови шейкове, чудни зелени очи и скули, на които човек можеше да си закрепи чашата чай. Без значение колко пъти я беше наричал красива, все така понякога се чудеше какво е съзрял у нея, стресираната и безпарична самотна майка. Представи си профилната си снимка в Тиндър с вечните тъмни сенки под очите, защото никога не си доспиваше.

Марк, бащата на Лили, вече беше убеден, че Конрад ще й докара бели. Съмнителен като уебсайт от типа „.биз“, бяха буквалните му думи. Тогава тя ги отмина - момчета като Конрад, самоуверен, красив, добър в спортовете, сигурно бяха тормозили такива като Марк в училище, - но ако все пак имаше право?

Извади телефона си и отвори Инстаграм. Конрад не използваше социалните мрежи кой знае колко, но приятелите му го правеха и тя искаше да провери дали ще успее да го засече на някоя от снимките им от предишната вечер.

Застина, а кожата на тила й настръхна.

Това беше странно. Точно както с профила й в Джимейл по-рано, от този също беше изключена. Върна се на началната страница и провери Фейсбук, а после Снапчат. Все същото и при двете.

Запази спокойствие. Не изпадай в паника.

Включи се във всеки от тях и прегледа публикациите и съобщенията си със сърце, блъскащо в гърлото.

Нищо.

Издиша. Ето! Всичко случило се беше, че нейният едва крепящ се телефон се беше самоизключил и рестартирал.

Нищо по-злокобно от това.

Само дето тя не можеше да се отърси от същото онова чувство на дисбаланс като преди. Все едно някой бавно й отнемаше твърдата почва изпод краката.

Рейчъл слезе от автобуса при фитнес залата. Прекоси забързано рецепцията и отмина степ тренажорите с изглед към улицата, като не за пръв се зачуди на онези с достатъчна увереност да ги използват изцяло на показ пред минувачите. По нейно мнение никога не беше добра идея да показваш на света гротескно изкривеното си заради усилията лице. Втурна се в съблекалнята, доволна, задето, преди да тръгне от работа, беше облякла спортните си потник и шорти под униформата, така че сега трябваше единствено да свали престилката. Макар да се чувстваше удобно в тялото си, както винаги досега, мразеше да се преоблича на публични места заради начина, по който всички стрелкаха погледи наоколо, сравняваха и съдеха. Караше я да иска да се смали и да изчезне.

Ръстът й, това беше проблемът открай време - при височината си от сто и осемдесет сантиметра тя с лекота можеше да прекрачи всеки парапет, безпроблемно да се облече в мъжки панталони или може би дори и двете накуп - и нямаше какво да се направи по въпроса. Не съществуваха диети, таблетки или операция, които да окастрят някой и друг сантиметър. Беше й писано да се извисява над хората, докато е жива, да се чувства тромава и с грамадни пръсти, подадеше ли ръка на някого. Коренно различна от онова, което винаги беше искала да бъде, от Бека и останалите популярни момичета в училище: красиво миньонче.

Всъщност къде беше Бека? Трябваше да се срещнат тук след работа. Рейчъл хвърли поглед към часовника на стената и установи, че е шест без двайсет. Защо животът й все вървеше с десет минути назад? Нямаше време да я чака, не и ако се канеше да стигне до дома на Марк, за да прибере Лили в шест и половина. Може би така беше най-добре. И бездруго Бека беше непоносима във фитнес залата, предпочиташе да бъбри и да зяпа мъжете, вместо да тренира.

Рейчъл се запъти към помещението с тежестите, вдигна десеткилограмовата щанга от втория ред от долу нагоре и се завъртя да си намери място на постелките. Като забеляза кой е там, изсумтя ядосано.

Пит, приятелят на Конрад, стоеше до тренажора за набиране в дълбоко изрязан потник на „Рейдърс“, заобиколен от обичайната си банда подвикващи фукльовци. Безспорно имаха стегнати фигури, но винаги бяха толкова шумни и противни, а тя беше прекалено уморена и претоварена, та да ги понесе.

Обикновено не се появяваха преди шест. Защо тази вечер трябваше да дойдат по-рано?

За късмет се бяха скупчили около телефона на Пит и не я забелязаха. С надеждата, че няма да я разпознаят в гръб - прагът й на търпимост за техните „майтапи“ беше нисък, - тя понесе щангата към постелките. Завъртя глава да провери дали са я видели точно в мига, когато Пит вдигна очи. Повдигна немощно единия край на щангата в негова посока, жест, за който се надяваше, че казва: Здравей, но най-любезно те моля, остави ме на мира.

Пит притисна силно длан към устата си. Очите му зашариха и той заби лакът в ребрата на напомпания здравеняк, който задължително се преструваше, че нея изобщо я няма. Когато я зърна, мигом се облещи.

Какво им ставаше? Почувства се, все едно се е изтъпанила пред тях с едната си гърда, показала се навън. Останалите също я забелязаха. Зяпнаха едни към други, а после избухнаха в оставащ без дъх смях, като взаимно стискаха раменете си, за да се закрепят прави.

Бузите на Рейчъл пламнаха; устата й пресъхна. Идиоти. Сега вече нямаше как да използва щангата и да прикляка пред тях. Затътри я обратно до стойката, а ръцете й трепереха, докато я поставяше на място. Мръсници. Мръсници. Мръсници. Просто се разкарайте!

Запъти се да използва последния свободен гладиатор. Те продължиха да се подхилкват зад гърба й. Да не би да й се беше очертала цепката на дупето или какво? Деца. Нагласи тежестта на двайсет килограма, с два повече от обичайното, и стисна ръчките.

- Не се притеснявай за снимката - подвикна Пит. - Предпочитам истинските неща.

Прималя й с такава скорост, все едно гаденето бе изпомпано директно от сърцето й.

Снимка ли? Каква снимка?

Поклати глава. Пренебрегни ги.

Снижи лоста, повдигна тежестите и ги спусна с издрънчаване. Глупавата Бека трябваше да е тук. Никога не биха се държали така, ако бяха двете.

- Рейч? Хей, Рейч?

Тя дръпна отново лоста и го задържа зад главата си. Моля ви. Вървете си.

- Провери в Снапчат. Пратих ти отговор.

Още хилене. Пляскания на длани една в друга, гръмки като фойерверки. Телефонът й завибрира на ръката под рамото - като беше във фитнеса, държеше го прикрепен там. Съсредоточи се върху тежестите. Дърпане, задържане, отпускане. Дърпане...

- Да й се не види и развратницата!

Пусна лоста. Метал се блъсна в метал. Скочи от пейката и прекоси покрития с гума под.

- Какво каза?

Пит раздалечи стъпала и вирна брадичка.

Тя се закова на място несигурна. Искаше й се да отстъпи, но той нямаше право да й говори така; тя беше приятелката на Конрад. Длъжен беше да покаже някакво уважение.

- Провери в Снапчат, Рейч.

Все така вторачена в него - нямаше да му достави удоволствието да отклони очи, - тя извади телефона си от калъфа със самозалепващи се лентички на бицепса й. Видя маркировката за ново съобщение в Снапчат и почука с пръст. В началото не беше в състояние да схване точно какво вижда. Основата на странно кафяво дърво, заобиколено от гъста черна трева. Но ъгълът беше необичаен, светлината беше накъсана и като цяло образът беше замъглен. И после й стана ясно; кръвта нахлу в лицето й, тя ахна, запрехвърля несръчно телефона си и го изпусна.

Беше пенисът му

Питър се стисна за чатала и го разтресе.

- Можеш да го видиш на живо.

Звуците от фитнес залата - подрънкване на гири и щанги, въртене на велоергометри, пъхтене и прокашляне - се приглушиха, все едно някой я беше дръпнал под вода. Почувства как почервенява, а в гърлото й сълзите напираха все по-силно и Рейчъл имаше ужасното усещане, че може да ревне пред тези пълни загубеняци.

Телефонът й се беше плъзнал под раменната преса. Тя наполовина запълзя и наполовина се запрепъва натам. Коленичи и се протегна под уреда, с буза, притисната към студената метална рамка. Пръстите й напипаха ръба на калъфа, но само го избута по-далече. Междувременно те се смееха, подсвиркваха похотливо и подвикваха:

- Като така и така си там долу, драга...

Защо би й пратил такова нещо? Защо?

Пета глава

Снимка

Рейчъл влетя в съблекалнята и с лакти си проби път до шкафчето си с ясното съзнание, че е грубо, но просто трябваше да се махне оттам. Що за човек постъпва така? Потрепери при спомена как се мъчеше да измъкне телефона си изпод гладиатора. Отново настръхна заради смеха им. Дали имаше нещо общо с предишната вечер и със случилото се с Конрад? Може би трябваше да е благодарна, задето Пит не й се нахвърли със запалена пура?

Навън вечерният въздух беше свеж и остър и прочисти главата й. Тя пое към края на улицата с телефон, долепен до ухото, докато звънеше на Конрад. Включи се гласова поща. Той сигурно беше в метрото и пътуваше към нейното жилище. Възнамеряваше да остави спокойно съобщение, в което да обясни случилото се и да опише колко я е разстроило, но то бързо прерасна в разпокъсана и нецензурна тирада как онзи никаквец явно я мрази, винаги я е мразил и как е възможно изобщо той да е приятел с такъв човек. И, да, колкото и да я болеше, дори да мисли за раздяла - трябваше да избира между нея и влечугото.

Провери в Снапчат. Пратих ти отговор.

Какво беше имал предвид Пит с това?

Тя отвори Снапчат. Преди десет минути от нейния профил беше пратено съобщение. При това не само на Пит, но също на Бека и Спенс. Не съдържаше думи. Никакъв текст. Само едно нещо - снимка.

Снимката.

Онази отпреди десет години.

Онази, която вкара него в живота й.

Завъртя телефона в ръцете си, все едно беше съдържаща загадка кутийка, която тъкмо й бяха подали. Какво се случваше, по дяволите? Какво наистина? Върна се на приложението и провери часа на изпращане. Преди десет минути.

Докато е била във фитнес залата!

Как беше... Но преди да е успяла да довърши мисълта си, вече знаеше как. И кой. Отпечатъците му бяха навсякъде. Някога обичаше да разбърква главата й, да кара хората около нея да приемат, че губи разсъдъка си.

Той се беше върнал.

Алан Грифин се беше върнал.

Беше успяла да убеди сама себе си, че като излезе от затвора, ще е прекалено ангажиран да се мъчи да възстанови собствения си живот, та да я погне отново, но може би е грешала. По-скоро би рискувал да го приберат обратно, за да си отмъсти.

Престани. Дай си момент да помислиш. Ако наистина беше Алан Грифин, как би се добрал до паролата й? Дали я е наблюдавал някак си, докато я въвеждаше в автобуса? Как беше възможно това? И дори да беше възможно, би означавало, че също така разполага с паролата й за Фейсбук и Инстаграм. Тогава защо не предприема нещо повече? Защо не й отнеме профилите, защо не блокира достъпа й до тях и не се преструва на нея? Точно както правеше някога.

Тя се разходи отново нагоре и надолу по публикациите в издирване на нещо подозрително. Не публикуваше кой знае колко в социалните мрежи, а по-скоро наблюдаваше, харесваше, включваше се с някоя окуражаваща забележка, и то само ако първо бяха отговорили поне десет души. След онова, което й причини той предишния път, предпочиташе да не привлича внимание.

Нищо.

Наложи си да поеме дълбоко въздух. Да разсъждава логично. Дали не беше по-вероятно Пит да е открил снимката й в Интернет - беше й известно, че наоколо се разхождаха много копия, някои с името й отгоре - и да е направил... какво? Пратил я е на себе си от нейния профил в Снапчат само за да му се удаде възможност да отговори с тъпия си автопотрет и да разсмее всичките си приятелчета?

Нима това беше толкова нелепа идея? Освен бизнеса им с Конрад нямаше ли той сергия на станцията на метрото на Олд Стрийт, където отключваше мобилни телефони? Значи несъмнено притежаваше уменията да влезе неправомерно в профила й или да открие някой, който да го стори. Освен това беше подранил във фитнес залата. Беше дошъл в час, в който знаеше, че тя ще е там...

Ами ако не беше просто шега? Ако това беше част от план да ги раздели с Конрад? Да убеди гаджето й, че тя се слага на приятелите му..

Телефонът й се събуди за живот в ръката й. Видео обаждане от Бека в УотсЪп.

По дяволите. Снимката беше пратена също и на нея. Рейчъл потърка очи, защото знаеше точно какво ще си помисли Бека.

Прие обаждането и мигом подхвана да се оправдава.

- Чуй ме, не съм пращала...

Думите й обаче бяха заглушени от бъбрене и подрънкващи чаши. Ако се съдеше по леко зърнестата картина, Бека се намираше в някой претенциозен градски бар, от типа заведения с остатъци от кокаин по стойките за тоалетна хартия и петдесет различни типа джин, които никой не поръчваше, привличащи шумни мъже в костюми на тънко райе. Откъде намираше пари да посещава такива заведения сега, когато не работеше? Бека се беше навела към екрана и изглеждаше облечена за вечер навън. Блесналите й очи бяха присвити, все едно не можеше да повярва на това, което вижда, и нареждаше нещо, което не можеше да бъде дочуто заради глъчката.

Рейчъл поклати глава, запуши едното си ухо и се почувства като избягал душевноболен пациент, когато едновременно оформи отчетливо с устни и изкрещя:

- Не те чувам! - На двайсет метра около нея хората на спирката се правеха, че не я гледат. Вятърът се усили, а тя потрепери и си пожела да се беше преоблякла в дрехите си.

Шумът от бара поутихна, когато Бека се премести в някакъв коридор.

- ... сериозно, Рейч. Защо е цялата тази драма?

Страхотно, на всичко отгоре беше и пияна. Никак нямаше да е лесно. Познаваха се от двайсет и две години, сприятелиха се в първия ден от началното училище и тази снимка, снимката, пратена на Бека, представляваше една от най-токсичните реликви от тяхното минало.

- Моля те, изслушай ме - подхвана Рейчъл. - Не съм...

- Мъчиш се да ме накараш да се почувствам зле, защого не дойдох на фитнес ли?

- Кълна се, че не съм ти я пращала.

- Дойде от твоя профил в Снапчат!

- Някой е влязъл в профила ми.

- Минаха десет години, Рейч. Не можеш ли вече да го загърбиш?

На Рейчъл й идваше да строши телефона от отчаяние. Ето колко е лесно да разбърква главата ти дори сега.

- Чуй ме... Не, изслушай ме. Не съм ти я пратила аз. Мисля... Мисля, че се случва нещо лошо. Тревожа се, че... - Дори не искаше да завършва тази мисъл.

Бека сигурно разбираше за какво намеква, но от проклетия или инат не се поддаде, а само махна пренебрежително с ръка и върховете на маникюра й уловиха светлините.

- Както и да е. Остава ли събирането у вас довечера?

Беше планирано като релаксираща вечер, приятен начин да стартира уикенда за рождения си ден. Бека и Спенс щяха да наминат за по няколко чаши шампанско и хапки, но вече всичко беше съсипано. Като стигнеше у дома, Конрад щеше да е там, тоест налагаше се да обсъдят случилото се във фитнес залата. От него щеше да се иска да вземе трудни решения. Не успееше ли да го стори, тя се съмняваше, че ще й е до празнуване, и колкото и да беше вбесяваща Бека, на нея сигурно все така щеше да й е нужна приятелка.

- Просто ела - отвърна Рейчъл. - Донеси пиене.

Шеста глава

Измама

Тази измама е особено добра.

Обаждате се на някого. Заявявате, че сте от „Майкрософт“. В системата ви се е появило настоятелно предупреждение, че в дома му е регистриран 1Р адрес.

Обяснявате му, че 1Р адрес е компютърното местоположение на мрежа.

Ако започне да се чуди: „Но 1Р адресът ми няма ли да бъде динамично определен, когато се включа...“, затворете. Знае прекалено много, та да се върже.

Повечето хора не различават 1Р адреса от артишок. Ако им кажете, че отворковците наричат мястото, където дрискат, 1Р адрес, ще ви повярват. В девет от десет случая поемат рязко въздух, промърморват „О, не“ и питат за какво е предупреждението.

- Първо - отговаряте вие, - трябва да проведа проверка за сигурност. Мога ли да потвърдя, че говоря с господин Доброволна жертва с адрес улица „Безразсъдство“ №10?

Разбира се, че е той. Набавили сте си името и адреса му от телефонния указател онлайн. Но фактът, че разполагате с данните му, ви предоставя достоверност. Превежда ви през първо ниво на защита.

Продължавате, като обяснявате как в компютъра му е бил засечен вирусът „Посейдон“. Преравя старата уебистория и извлича информация за банковата сметка. Нужно е да се действа бързо, за да бъде заловен.

Какво се случва, ако реакцията му е „Какво?“.

Затваряте.

Ако започнат с „Я почакай, това ми звучи като голяма тъпотия...“.

Затваряте.

В повечето случаи отговарят „Кажете ми какво е нужно да предприема“.

Обяснявате им, че трябва да влязат в страницата на „Майкрософт“ и да пуснат програма, която да сканира и изчисти вируса. Давате им уебсайта \\л\лут1сго^оЙ.У1Г11^сап.сот.

Ако кажат „Момент, това не ми звучи, като да е част от уебсайта на „Майкрософт“.“

Точно така. Мигом. Затваряте.

В повечето случаи отиват на тази страница. Същото цветово решение в синьо и бяло като уебсайта на „Майкрософт“, същите икони и шрифтове. Винаги опира до подробностите.

Фигурира някакво кратко пояснение на тема „Посейдон“. „Натиснете тук за сканиране за вируси.“

- Надявам се, че го хващаме навреме - коментирате вие.

Те натискат, появява се лентичка, показваща прогреса, явно действа - и после екранът им замръзва.

Придайте известна неотложност на тона си, когато произнесете:

- Нека се свържа с технически екип. Те ще ви позвънят незабавно. Не го изключвайте. Повече няма да тръгне.

Ако рестартират компютъра, всичко ще си бъде наред. Няма да е замръзнал и ще работи както преди.

Познайте колко от тях рестартират.

Дайте им двайсет минути. Време, в което да потърсят подробности за „Посейдон“ на смартфона си, издирване, което ще ги отведе до фалшив уебсайт, създаден от вас във връзка с вируса, в това число линк към така наречена страница за сканиране за вируси на „Майкрософт“. После звъните отново. Обяснявате, че Еди от „Работа с клиенти“ ви е прехвърлил данните им и можете да помогнете.

Но заявявате, че първо трябва да вземете допълнителна такса за специализирана техническа помощ. Осемдесет и девет и деветдесет и девет, моля. Приемате плащане с карта.

Задължително се противят, но няма проблем. Натискът и парирането са половината от веселбата.

Ако заявят, че няма да платят, вие отвръщате, че изборът е техен и могат да занесат компютъра си на сервиз. Имат оригинално копие на Уиндоус, нали така?

Ако настояват да позвънят, за да подадат оплакване, дайте им измислено име и разширение за справка. Но все пак ги предупредете, че линиите ви са се подпалили заради разпространението на вируса. Може да минат дни, преди да се свържат.

Кажете:

- Чуйте, аз съм просто техническо лице. Щом не искате да го поправям, няма проблем. -Понечвате да се сбогувате.

Не всички плащат, но не опира до парите. Ако беше за парите, щеше да е по-лесно да проникнете в банковата им сметка.

Втората най-хубава част е моментът, преди да платят, когато се извиняват, задето са ви се ядосали.

- Всичко е наред - отвръщате великодушно. - Не сте най-тежкият ми случай днес.

Смях и от двете страни.

Ха-ха-ха.

Време е да вземете данните на картата им, казвате им да потърпят една минута и ги оставяте на изчакване за десет. Обяснете, че сте оправили проблема дистанционно, така че когато компютърът им се рестартира, вирусът ще бъде отстранен. Изключват го, после го включват и - о, каква изненада! - компютърът им е в ред.

Справихме се! Чисто е!

Най-хубавата част ли?

Когато ви благодарят, задето са били измамени.

Седма глава

Марк

Рейчъл спря пред жилищната сграда на Марк. Беше силно задъхана, защото беше спринтирала от фитнес залата, все едно че някак си би могла да надбяга мислите си. Но въпреки паренето в дробовете и изгарящата болка в прасците й те не спираха да препускат в главата й: раните на Конрад, снимката на пениса на Пит, онази снимка, появила се отново след всички тези години и донесла със себе си чувство на срам и ужас, което мислеше, че е загърбила толкова отдавна.

Въведе номера на апартамента на Марк на сребристата клавиатура и започна да потропва със стъпало, докато чакаше Марк да натисне бутона. Той живееше в една от новите високи стъклени постройки в съседство с метростанцията „Арчуей“, гето за млади професионалисти, което всяка сутрин опразваше цялото си население във влака. Понякога, като оставяше Лили, заглеждаше се в жените, запътили се на работа, от сградата в техните елегантни лъскави опаковки от прави поли и шифонени шалчета, сравняваше ги със собствената си раздърпана особа - увиснала накриво рокля, косата едва удържана в опашка от единствения разтегнат ластик, който е намерила тази сутрин - и изпитваше такъв остър прилив на завист, че й се налагаше да отмине забързано, все едно беше слугинче от нисшата класа, промъкнало се непозволено в земите на господаря.

Да живееш тук беше като да си на хотел, включително ежедневното почистване, което Марк го устройваше, защото това значеше по-малко разсейване от неговата страст: компютрите. Работеше с тях, играеше с тях, спеше най-малко с един лаптоп в леглото си, тя беше убедена в това. Във всяко помещение се валяше машина в различна фаза на аутопсия. Всички повърхности бяха затрупани с платки, метални корпуси и разформировани дивиди драйвъри с точещи се от тях кабели. Макар че след като Рейчъл откри в устата на Лили болтче, той стана много стриктен да държи всички дребни елементи прибрани на сигурно място.

Вратата издаде жужащ звук и тя влезе в просторната рецепция, а маратонките й заскърцаха върху мраморния под. Да си вземе Лили и да си тръгне, такъв беше планът. Да се прибере у дома преди Конрад, та да има възможност да се успокои преди появата му Чувстваше разсъдъка си като особено свирепо разхвъряна колода от петдесет и две карти. Как щеше да обясни изпращането на снимката до Пит от нейния профил в Снапчат? Как изобщо щеше да обясни самата снимка? Като сподели с него за Грифин? Ами ако се разделят и той разкаже на други хора? Ако от полицията откриеха какво е сторила, дори след всичкото това време пак можеше да отиде в затвора.

Тогава какво щеше да стане с Лили?

Мускулите на Рейчъл още вибрираха заради неизразходван адреналин, така че тя се втурна към стълбището. Прескачаше по две стъпала надведнъж, а на етажа на Марк пое с леки стъпки по покрития с мокет коридор, за да успокои дишането си. Беше силно притеснена и той щеше да го забележи от километър, а тя не беше в състояние да понесе деликатните му, но вбесяващи запитвания на тема душевното й състояние. Мислеше й само доброто и тя би подходила по същия начин, ако забележеше, че той се намира в стрес, но си имаше време и място за терапия, а то не беше тук и сега.

Марк отвори рязко вратата, преди да е успяла да почука.

- Здравей, Рейч!

Рейчъл беше готова да подхване речта си на тема колко бърза, но като го видя, беше така изумена, че не успя да отрони и дума. Вместо това го огледа от глава до пети и провери номера на апартамента.

- Много смешно - отбеляза той. - Защо не влезеш, преди да започнеш да ми се подиграваш?

- Няма проблем. И от коридора ще се справя.

Кога беше взел това решение? Мазното и разпердушинено, обърнато наопаки гнездо, което беше увенчавало главата му, откакто го познаваше, беше заменено от стилна подстрижка - косата му беше леко обръсната отстрани, къса отгоре и нехайно разрошена отпред. В действителност отиваше на леко хлътналите му бузи. Ако го пуснеха в Хакни, облечен в ретро дънково яке, кърпичка в джоба и очила с големи пластмасови рамки, хипстър мацките мигом щяха да се навъртят около него.

- Значи най-накрая са обявили скалпа ти за зона на биологична опасност? - поинтересува се Рейчъл.

Марк докосна косата си, сякаш за да увери сам себе си как тя все така продължава да съществува.

- Реших, че ще се зарадваш. От години ми опяваш да я подстрижа. Както и да е... - Изгледа я по онзи начин. - Значи си тичала дотук?

Тя го избута, влезе в антрето и захвърли раницата си. Глупачка. Трябваше да се преоблече на стълбището.

- Не започвай - настоя.

- Защо не се преоблече, след като свърши в залата?

- Не съм тичала дотук.

- Тогава защо не се преоблече?

Рейчъл му направи знак да отстъпи. Не беше обсебена от тренировките, не и както беше някога, но това не пречеше на Марк да обявява факта, че тя гледа през повечето дни да вмести посещение във фитнес залата като симптоматичен за наличен нерешен проблем. Може и да имаше известно право, но човек трябваше да е скала в пустинята, та да наближи трийсетте и да няма нещо и друго нерешено. И толкова ли беше лошо, ако проблемите й даваха своя принос, та да я държат във форма и добро здраве? Беше наясно със ситуацията -нямаше бягане от миналото. Но също така не съществуваше причина да живее в миналото. Вече беше далече от него и не възнамеряваше да се връща.

- Бързах, като тръгнах - обясни. - Щях да закъснея.

- Подрани с пет минути. - Марк почука с пръст по долната си устна. - Това е добре като за теб. Подозрително добре.

- Стига се държа с мен, все едно съм в четвърти клас.

- Четвърти клас ли? Не беше ли трети? Защо сменяш класа?

- Не съм в настроение.

- Чуй ме, Рейч. Занасям се с теб. Точно както направи и ти с мен преди две минути. -Остави му се наполовина да я поведе и наполовина да я затътри по коридора. - Знам обаче, че лъжеш как не си тичала дотук.

Гостната беше стилно обзаведена, със скрито точково осветление и стени в мек цвят капучино, което караше разхвърляните части от компютри да изглеждат още повече не на място. Върху масата за хранене се издигаше купчина от плоски правоъгълни устройства, наподобяващи електронни тротоарни плочи, които бяха свързани с кабели и просветваха на сто различни места отведнъж.

Рейчъл кимна към тях.

- Пращаш вест на кораба майка, а?

- Рутери. Работа в мрежа.

Тя издаде звук, даващ да се разбере, че в изреченото от него има логика, а после попита:

- Как е Лили?

Дъщеря им се беше изтегнала на Г-образния диван, напълно погълната от серия на „Прасето Пепа“, вървяща на телевизора с плосък екран, прикрепен на стената. Да роди Лили едва на двайсет и три изобщо не беше представлявало част от житейските й планове, но лекарите бяха категорично ясни: след онова, на което беше подложила тялото си, детеродните й функции бяха сериозно засегнати. Имаше година или две да зачене.

Заболяването беше откраднало толкова много от живота й и мисълта да й отнеме шанса да бъде майка, най-накрая да си има някой, който да я обича, както заслужаваше да бъде обичана, беше прекалено много, та да я понесе. Да, идваше й в повече, когато беше сама и едва започваше кариерата си на медицинска сестра, но в толкова много отношения моментът беше съвсем подходящият. Беше качила тегло и го поддържаше в границите на здравословното; баба й още беше с нея и беше на върха на щастието да подели с Рейчъл отговорността за отглеждането на дете; местният клон на Националната здравна служба дори осигуряваше финансиране за инвитро оплождане за самотни жени, особено такива с медицинска предистория като нейната. Основният проблем беше да намери баща. Идеята за случаен донор я отблъскваше, някакъв тип, когото не познава, който дори би могъл да е същият, замесен в случилото се с нея.

Тогава Марк беше единственият мъж, с когото беше достатъчно близка, та да му зададе въпроса. Беше наясно обаче как се чувства той на тема деца. И това я накара да се изненада още повече, когато той отвърна:

- Ще го направя. Ще стана донор.

Бършейки сълзите си, тя попита:

- Наистина ще го направиш?

- Стига да не възразяваш бебето да е по-умно от теб.

Тя обви ръце около него.

- Благодаря ти! Благодаря ти!

- Има едно нещо - добави той. - Детето ще бъде твое. Аз не искам да бъда баща. Не сега и може би никога. И определено не желая да го гледам как се храни или да бърша ако от дупето му Гадост!

И как само се промени това. В рамките на първата седмица от живота на дъщеря им Марк вече беше лудо влюбен в бебето. След един месец смени жилището си, за да е по-близо до тях. Беше прекрасен баща за Лили, неизменно спокоен и уравновесен, дори когато тя се тръшкаше сърдито, а като темпераментно тригодишно хлапе тя го правеше почти всеки ден.

- Хайде, ангелче - заговори й Рейчъл. - Време е да се прибираме у дома.

- Искаш ли да хапнеш нещо? - В мига, когато Марк я попита това, до носа й достигна наситеният мирис на печено пиле и грейви, което предизвика конвулсии на глад в стомаха й. - Почти е готово.

- Пазя се за хапките.

- Хм. - Изгледа я подозрително.

- Имам един въпрос обаче - добави тя, докато обръщаше ръкавите от якето на Лили. - Ако искаш да влезеш в профила на някого в Снапчат, как би могъл да го постигнеш?

Марк се начумери още повече.

- Какво е станало? Да не би някой...

- Не с мен, а със Спенс. Някой се е включил в профила му в Снапчат и е разпратил нецензурни снимки.

- Какво става, Рейч?

- Току-що ти казах.

- Ти да не...

- Знаеш ли или не?

- Боже, Рейчъл. Какво ти става? Толкова си... раздразнителна.

Тя разшава рамене.

- Съжалявам. Тежък ден. Е?

Марк наклони глава в едната и в другата посока. Тази нова прическа наистина му отиваше, подчертаваше формата на лицето му Но... Защо не я беше обсъдил с нея? Това беше от нещата, които обикновено дискутираше до безкрайност - желанието му да привлича жените, от една страна, в противовес с вроденото му равнодушие към всичко, далечно напомнящо мода и стил, от друга. Тя го уведомяваше колко би струвала подобна прическа, а той изпухтяваше: „Петдесет лири! За някаква си подстрижка!“.

Но ето че вече беше фризиран.

Устните му се извиха в лукава усмивка.

- Аз лично бих подмамил някого с имейл. Бих го накарал да отвори линк, за да инсталирам в телефона му шпионски софтуер. После бих го накарал да въведе отново паролата си. -Повдигна рамене. - Нещо такова.

Имейлът от „Личен състав“. Линкът за банковите й данни.

Ето как е било направено.

Но от кого?

Тя се постара да не допусне шокът да проличи по лицето й.

- И сега той как да... Как да се отърве от...

- О, лесно - отговори Марк. - Кажи му да си смени паролите. Не на същото устройство. После да преинсталира телефона си и другия път да се опита да не бъде толкова застрелян.

Мамка му Вече беше сменила паролата си веднъж, докато зъзнеше пред фитнес залата, след като затвори с Бека. Но го направи на телефона си.

- Благодаря, ще му предам - заяви Рейчъл и размаха якето на Лили към нея. - Добре, госпожичке. Да хукваме.

- Може ли да поговорим, преди да тръгнете? - попита той.

Тя го последва в коридора.

- Чуй, Марк. Знам, че...

- Хапни нещо - настоя той и кимна към кухнята.

- Чакам приятели...

- Знаеш какво имам предвид.

- Добре съм, Марк. Честна дума.

- Не съм те питал това.

Тя се запъти обратно към Лили.

- Нямам време...

- Това са глупости и ти е известно.

- Казах ти...

- Личи по аурата ти.

- По аурата ми? - Рейчъл подаде глава в дневната. За щастие, Лили все така беше погълната от Пепа и приятелчетата й. - Един курс по медитация и вече се смяташ за Рави Шанкар.

- В лошо настроение си, параноична си, тичаш след тренировка във фитнес залата. Говори с мен, Рейч.

Тя стисна клепачи. Имаше чувството, че е в състояние да спи цяла седмица. Дали не беше редно да сподели с него за случилото се във фитнеса? Ако зад изпращането на снимката стоеше Грифин, Марк щеше да иска да знае. Ами ако грешеше? По времето, когато говореха много за Грифин, Марк беше убеден, че не съществува начин да проследи до тях онова, което му бяха сторили. И ако мотивът му не беше реванш, защо би я погнал отново след всички тези години?

Така или иначе, знаеше как действа умът на Марк. Щеше да разгледа наличните доказателства, да ги подложи на статистически анализ и да заключи: а. Конрад е знаел паролата й за Снапчат; б. Открил е снимката й в интернет и не само я е препратил на приятелите си, за да се посмеят, но си е добавил допълнителни точки пред братството, като го е направил от нейния профил.

Така действат типове като него, би казал.

- Просто съм малко уморена - обясни тя.

- Разпознавам, когато си уморена.

- Сложи му точка, става ли?

- Заради Конрад е, нали? Какво е направил?

- Само защото ти нямаш връзка, не значи, че трябва да тъпчеш моята.

Марк отдръпна брадичка назад. И двамата бяха наясно колко му тежеше липсата на любовен живот. Обсъждаха до късно вечер страховете му, че ще остане сам. Всъщност именно такива мисли бяха довели до заболяването му.

- Съжалявам - отрони Рейчъл и пое ръката му - Не исках... - Той я наблюдаваше любопитно с уста, изкривена на една страна, все едно се чудеше дали да я посвети в някаква тайна. - Какво? Какво има?

Той поклати глава.

- Нищо. Няма значение.

Рейчъл нямаше време за това.

- Към къщи, незабавно! - викна и се отдалечи от него.

Лили се смъкна от дивана с разочаровано пъшкане. Марк се снижи до нейното ниво, целуна я по бузата и я помоли да изчака до външната врата.

- Сега какво? - въздъхна Рейчъл.

Марк изчака Лили да напусне помещението.

- Оправи нещата. Мога да ти бъда подкрепа, винаги съм на линия. Но ти си тази, която трябва да го инициира.

- Казвам ти, че...

- Не. Аз ти казвам.

Тя отвори уста да заговори, но непоколебимостта в погледа му я накара да замълчи.

- Мисли за Лили.

- Това пък какво значи?

- Значи, че съм готов на всичко, за да предпазя дъщеря си. Помни го.

Осма глава

Освободен

Рейчъл избута Лили през вратата и се втурна към лаптопа си, който стоеше отворен на масичката в дневната.

- Пет минути време за игра - обяви и влезе в профила си.

Защо Конрад не й беше върнал обаждането? Докато сменяше отново паролите си, представи си как Пит го е причакал на изхода от метрото, тикнал е телефона си в лицето му - видя в Снапчат, че е направил скрийншот на снимката - и му е заявил как тя му се е натиснала във фитнес залата. Така че и отговорих, като и пратих снимка на пениса си, обяснил е сигурно. Нали разбираш, просто за майтап. Можеше да види покрусеното изражение на Конрад, който независимо от това кимаше в знак на съгласие, когато Пит го убеждаваше, че ще е по-добре без нея. Тази проклета снимка! Не беше ли причинила достатъчно вреди в живота й?

Когато свърши, подкара Лили нагоре по стълбите.

- Бърз душ - заяви й. - Дядо ще дойде съвсем скоро.

Докато Лили си събуваше джинсите, Рейчъл й приготви чанта с вещи за преспиване. Четка за зъби, мама и бебе плюшени играчки, чисти дрехи за сутринта и няколко книжки, макар да знаеше, че баща й щеше да ги пренебрегне за сметка на гледането на телевизия.

Плискането на водата се приглуши, когато Лили застана под душа. Рейчъл подаде глава през вратата и въпреки стреса, който чувстваше, нямаше как да не отвърне на усмивката на дъщеря си, докато тя тъпчеше ликуващо из ваната.

- Не забравяй да се измиеш добре, захарче - поръча. - Използвай сапун. - Пет минути по-късно увитата в кърпа Лили беше в ръцете на майка си. Рейчъл я полюля, потърка лице в бузата й и запя „Ти си моето слънчице“, благодарна за този прелестен момент в иначе дотук нелепо противния й ден.

Такъв, за който беше убедена, че само ще се влоши, преди да се подобри.

Наближаваше седем, а нямаше и помен от Конрад.

Рейчъл изсипваше в тавата кутията с италиански хапки от „Айсланд“, когато входната врата се отвори. Завтече се през дневната, но беше просто баща й. Той се вмъкна вътре и се озърна смирено, сякаш несигурен дали е попаднал в правилната къща, усмихна се чак когато Лили се втурна към него.

Докато баба й не се разболя от рак на яйчниците, Рейчъл не беше виждала баща си от осемгодишна по причина, че той беше избрал да се напива до несвяст в канавките, вместо да отглежда дъщеря си. В негово присъствие винаги имаше чувството, че е пийнала глътка вкиснало мляко. Цветът на широкото му, набраздено от бръчки лице я караше да мисли за кайма, оставена извън хладилника, и откакто беше спрял пиенето, се беше раздул дотолкова, та коремът му изпъваше тениската като на бременна в петия месец. Заради ръста си и оредяващата коса създаваше впечатлението за гигантски палец. Тя го търпеше, приемаше го -оценяваше колко усилия беше положил да се откаже от пиенето в крайна сметка - и той наистина помагаше много за Лили. Но това не означаваше, че е длъжна да го харесва.

- Чантата й е там - съобщи му Приклекна и подложи буза. - Ще се видим утре сутринта, ангелче.

- Да тръгваме, дядо - подкани Лили и го задърпа към вратата.

Рейчъл я проследи с поглед, докато се отдалечаваше. Такава жестока ирония е, че колкото повече е обичано едно дете, като че толкова по-малко се нуждае от теб. Светът беше пълен с тъжни хлапета, скърбящи за избягали бащи, копнеещи за вниманието на нехайни майки, но ако се стремиш винаги да си на линия, няма да си направят труда дори да те целунат за довиждане.

- Задръж малко, миличка - помоли баща й. Притисна ръка към гърдите си и си даде миг, все едно че дори само говоренето го беше оставило без дъх. Как можеше да допуска да е толкова грамаден? - Ще възразиш ли да поговорим?

Заради сантименталното изражение на лицето му заключи, че имаше предвид онзи вид разговор. От задълбочените и смислени разговори, водени в групите за взаимопомощ - онези, на които и двамата бяха привикнали, - а тя нямаше сили за това. Беше виждала същото изражение веднъж преди, когато изпълниха заедно деветата стъпка. Състоеше се в това той да изрази разкаяние, макар че все така си оставаше загадка как едно самобичуване би могло да й върне петнайсетте години, в които се беше винила, задето е толкова необична, та дори собственият й баща беше почувствал потребност да я изостави. След като прие неговото „извинение“, комуникираха само на повърхностно ниво. Здрасти, как си, какво ужасно време само! Какво друго имаше да бъде добавено? И между другото, като ме изостави като дете, положи началото на поредица от събития, които ме осакатиха емоционално за цял живот. Та, благодаря ти за това, татко!

Освен всичко друго имаше нужда от време да помисли. Конрад закъсняваше вече с час. Видя в УотсАп, че за последно е бил онлайн в пет часа и трийсет и две минути, но оттогава нищо. Всеки път, като звъннеше, се включваше гласова поща. Дори Пит да му беше показал снимката, човек би решил, че Конрад ще пожелае да чуе и нейната страна. След всичко, което обеща сутринта, как можеше отново да й причинява това?

Залови се да разчиства масичката за кафе.

- Съжалявам, татко. Малко съм заета. Имам...

- Просто тази седмица вземах малката вече няколко пъти и...

- Мислех, че обичаш да остава при теб?

Той заусуква ципа на дънковото си яке, забил поглед в земята.

- Обичам, наистина обичам, просто...

Тя усети кръвта да нахлува в лицето й.

- Ако ти създава неудобства, другия път мога да помоля някоя от майките.

Това не беше точно истина. Налице беше всичко на всичко една майка, която би могла да придума с молби, но, предвид че нейната Клои ставаше по осем пъти на нощ заради регресия на съня, вероятно идеята не беше блестяща. Най-малкото защото щеше да се наложи да върне услугата и да рискува цялата къща да е накрак чак до зори. Само че не беше нужно той да го знае.

- Не това имах предвид - отвърна той. - Чуй, не го възприемай погрешно...

- Тогава не го казвай.

- Моля те, Рейчъл. Налага се. Станах свидетел как майка ти отблъскваше всички от себе си...

- Престани. Не желая да го чувам.

Последното нужно й в момента беше той да злослови срещу майка й, не и след всичко, на което я беше подложил.

- Ако не можеш да идваш тук, без да си държиш устата затворена на тема мама, може би изобщо не бива да идваш.

- Не изглеждаш добре. Само това се опитвам да кажа.

- И това излиза от твоята уста?

- Не става дума за мен.

- Просто ме остави на мира, татко.

- Не възнамерявам да те оставя просто така. Вече не.

- Напротив, ще го направиш - отсече тя и тръгна към него с протегнати ръце, като че отпъждаше овца през отворената порта. - Здравословна вечеря, моля. Боб върху препечена филийка или нещо от този род. Не чипс.

- Но...

- Довиждане, татко - произнесе и затвори вратата. Беше в състояние да понесе подобна загриженост от Марк, но не и от него. Допусна баща й да бъде част от живота на Лили. Това не означаваше, че желае да е част от нейния собствен.

Рейчъл изрови телефона си и отвори УотсАп. Конрад все така не беше онлайн. Прочете отново съобщението, което й беше пратил същия следобед, гласящо: „Нямам търпение да те видя довечера, утре вечер и всяка следваща вечер. х“. След това беше последвала снимка на принц Хари - Конрад не спираше да я занася на тази тема, откакто тя обяви, че го намира за изненадващо привлекателен. Бяха планирали по повод рождения й ден тази неделя да посетят Музея на мадам Тюсо, последвано от сладолед, колкото можеше да побере стомахчето на тригодишната й дъщеря в огромния клон на „Баскин-Робинс“ на Бейкър Стрийт, и по този повод вече от седмици той не спираше да се шегува как ще я залови да си открадва целувка от Негово Височество восъчната фигура. Двете сини отметки до нейния отговор - Предпочитам теб пред всички рижи принцове на света! Х - показваха, че го е прочел.

Ами ако Пит беше част от злокобна група във Фейсбук, която намираше за забавно да унижава невинни жени? Беше убедена, че един от приятелите му заснемаше клипче, докато тя се мъчеше да се докопа до телефона си. Ами ако всичко това беше част от тъпите им мачовски игрички? Може би Конрад беше изгубил някакъв облог и беше принуждаван да гледа унижението й като наказание? Ами ако притежаваше две страни, едната на забавен и сладък тип, с когото тя обичаше да прекарва време, а другата на психар, на когото се харесва да гаси пури в ръката си и да резили приятелката си?

Не. Нямаше начин. Може и да си падаше по мъжки удоволствия и да се размотаваше с хора, които тя не понасяше, но дори през изминалата седмица никога не се беше показал жесток или подъл.

Ами ако нямаше нищо общо с Конрад и приятелите му?

Възможно ли беше Алан Грифин да е организирал всичко? Да шпионира нея, да опознава гаджето й и приятелите му и да е пратил снимката на Пит с ясното съзнание, че после той ще каже на Конрад?

Дали беше излязъл от затвора и отново се опитваше да съсипе живота й?

Седна пред лаптопа с препускащ пулс. Когато Алан Грифин беше арестуван първоначално, бе я обсебила потребността да проверява форумите за последни данни по случая му Този с най-голяма общност и с най-актуална информация беше \\л\лураебо-1111п1ег.пе1. Когато челната страница се зареди и тя зърна камуфлажния цветови мотив, устните й неволно се извиха в усмивка. Въведе потребителското си име и паролата, притеснена, че е възможно вече да не действат. Изпита силно вълнение, когато все пак проработиха.

Ако някъде фигурираше сведение за освобождаването му, то щеше да е тук.

По онова време случаят привлече сериозно внимание. Залавяне с такива мащаби беше нещо голямо. Не само заради изображенията на деца, макар че те бяха над пет милиона, а заради препратките към излъчвани на живо изнасилвания в тъмната мрежа, екранни копия на опити за примамване на малолетни в чатрумове и файлове в уърд, съдържащи описание на измъчването и осакатяването на тийнейджърки. Далеч по-шокиращо от онова, което беше очаквала, че ще открият. От прокуратурата поставиха под въпрос нормалната му психика и той се озова в психиатричната болница „Броудмур“ Дванайсетгодишна присъда с опция за перманентно лишаване от свобода, ако се сметне за нужно, за да бъде предпазена обществеността.

Това означаваше, че му оставаха най-малко четири години, преди да го пуснат.

Нали така?

Уебсайтът беше натоварен както винаги, лентата в горния край показваше петстотин трийсет и осем регистрирани членове, двайсет и шест от които бяха активни. Беше общност, състояща се от жертви, техните семейства, бивши полицаи, загрижени граждани. Разменяха идеи относно методи за вкарване в капан, качваха клипове на перверзниците, допълвани от разпечатки на мръснишките им разговори, публикуваха актуализации на секс регистъра.

Рейчъл написа „Алан Грифин“ в правоъгълничето за търсене. Появи се заглавие, включващо неговото име. Пръстите й потрепериха, преди да натисне. Моля те, нека още да е вътре. Щракна на линка, отиде на последната страница и свали курсора най-долу

Най-новата информация беше отпреди няколко дни и беше публикувана от някой, кръстил се Ангел хранител.

Освободен от „Броудмур“ на 27 септември.

Местонахождение неизвестно.

Девета глава

Доксинг

Рейчъл седеше взряна в екрана на лаптопа. Почувства в гърлото й да напира тревожност и после бавно да отминава надолу, все едно беше преглътнала прекалено много наведнъж и единствено можеше да чака в дискомфорт да се освободи.

Той беше навън.

Алан Грифин беше излязъл от затвора.

Защо не беше по-подготвена? Наложи си да се фокусира. По-късно щеше да разполага с предостатъчно време за несекващи самообвинения. Изтича в кухнята, дръпна чекмеджетата под чайника и разрови купоните, сметките и дребните монети, за да открие топче остаряла лепенка „Блу-Так“ Премина от помещение в помещение, за да се увери, че прозорците са затворени, после дръпна завесите и залепи ъглите им към первазите, като се напрягаше все повече, задето тъканта не се задържа на място. Като свърши със завесите в дневната, вече почти беше изпаднала в паника.

Алан Грифин. Проклетият Алан Грифин. Беше извън затвора вече две седмици. Ръката й затрепери, когато потърка лице. И сега имаше толкова много повече за губене.

Лили.

Нямаше как да не знае за дъщеря й.

Рейчъл се върна в кухнята, пусна водата и наплиска лицето си с надеждата, че шокът от студената вода ще й помогне да проясни разсъдъка си. Само защото Грифин беше вън от затвора, това не означаваше, че случилото се във фитнес залата се дължи на него - ако Марк беше прав за имейла от „Личен състав“, тогава определено би имал достъп до профилите й във всички социални мрежи. Тогава защо не и беше причинил нещо повече?

Носещата се от фурната миризма на галета и разтопено сирене направи глада й непоносим. Тя отвори рязко вратата, хвана кърпа за съдовете и измъкна тавата навън. При вида на хапките гърлото й се стегна като вързано на възел въже. Пръчиците моцарела изглеждаха най-готови, така че тя духна върху една и я пъхна в устата си. Изкриви лице, когато панировката опари езика й, накара се да сдъвче и едва не се задави от лепкавата текстура и млечния привкус, наложи си да преглътне с малко вода от чешмата.

Това беше другият проблем. Храненето й. Какъв беше смисълът да се самозалъгва? Вече се беше започнало - усещаше напрежението да се трупа, началото на епизод, точно както морето се отдръпва преди цунами - и колкото по-скоро го признаеше и предприемеше нещо, толкова по-бързо щеше да се свърши. Позволи му да се прокрадва през изминалата седмица заради тревогите й около Конрад. Няколко пропуснати обяда, някоя и друга недоядена вечеря, докато не се стигна до настоящото положение. Нищо за вечеря снощи, нищо за закуска днес сутринта, пакетче с шейк „Иншуър“ за обяд и протеинова напитка в автобуса. Най-много двеста калории за последните двайсет и четири часа. Вероятно не ги беше докарвала до хиляда вече от дни. Нищо чудно, че Марк я намери отслабнала. Като си направеше самооценка, можеше да почувства особения прилив и типичната за началото на гладуване енергия, която не й даваше покой.

Рейчъл се строполи на един стол. Постара се да запази дишането си спокойно, да заприщи ужаса, който напираше в нея. Щеше да потъне като в спирала, да бъде привличана от някаква странна гравитация към черната дупка в самата й сърцевина. Анорексия. Боже, мразеше я тази дума. Звучеше толкова драматично - като име на египетска кралица или бебе на знаменитости. Такова помпозно название за тъй коварно състояние.

Защо продължаваше да си причинява това? През годините беше лежала на безброй канапета на психотерапевти, беше разнищвала до смърт липсата си на самочувствие, срама да е висока почти метър и осемдесет и пет и с всевъзможни дефекти в сравнение с лъскавите миниатюрни мацки от музикалните клипове, повтаряла си бе едни и същи мантри как в епохата на Инстаграм е разочароващо неактуална в контраст с красивата галерия останали образи, а това наистина можеше да те разбие вътрешно. Един психолог изложи тезата, че може би иска завинаги да остане малко момиченце, че да се подлага на глад може би е несъзнателен опит да живее във времето, преди да си тръгне баща й. Друг допусна, че се мъчи да се смали максимално много, та вече да не става мишена за мъже като Грифин. Трети пък заяви, че е нужно да престане да се наказва за смъртта на майка си.

Рейчъл нямаше много спомени за майка си и успяваше да извика в съзнанието си единствено фрагменти. Как пръстите й бяха червени и студени дори през лятото. Как неизменно търкаше нещо, кухнята, банята, стълбите към мазето, дори тротоара пред къщата, когато не беше останало друго, което да не е усетило натиска на четката й. Миризмата на белина се задържаше по кожата й подобно на парфюм. В продължение на години Рейчъл беше мислила, че майка й трябва да е мразила микробите, но сега разбираше, че го е правила вместо гимнастика, за да изгори малкото консумирани калории.

След като баща й си тръгна, майка й започна да повръща постоянно. Поначало дребна жена, тя се смали пред самите очи на Рейчъл. Като седнеха на масата, побутваше храната из чинията си или я изплюваше скришом в салфетка. Понякога заявяваше, че не й харесва и по-късно ще си приготви нещо друго, но това никога не се случваше. Всяка вечер сядаше намусено на задните стълби с колене, притиснати към мършавите й гърди, пушеше и въздишаше. След две години вече я нямаше. Докато беше тийнейджърка, Рейчъл не спря да вини себе си. Избра да умре, вместо да е с теб.

Достатъчно. Трябваше да поеме въздух и да се успокои. Посоката на тези мисли само я отвеждаше още по-дълбоко в тъмнината, а тя не можеше да допусне такова нещо. Не и при всичко останало, което се случваше.

Насили се да лапне още една пръчица моцарела. Мразеше я обаче. Мразеше всичко това. Как всеки път, щом в живота й имаше стрес, тялото й отхвърляше храната и на нея й се налагаше отново да се учи как да яде. Как гласът на анорексията ставаше по-силен и мощен, когато болестта придобиеше контрол също като паразит, който пируваше с мозъка й, уверяваше я, че няма нищо лошо в това да не яде, че хората могат да карат с дни, без да се хранят, че ако се подлага на глад, вече няма да чувства вина, срам или дори скръб, защото, като си достатъчно гладна, нищо друго няма значение. Но какво можеше да стори? Болестта щеше да продължи да се връща отново и отново до сетния й дъх.

Защо ли?

Защото беше част от нея, също като кафявите ириси на очите й и ударите на сърцето й.

На вратата се позвъни. Дали беше Конрад? Да не си беше забравил ключа? Изплю моцарелата в боклука, прекоси забързано дневната и отвори.

- Здравей, мила! - изписка Бека, стиснала за обвитото в сребрист станиол гърло бутилка просеко от „Маркс & Спенсър“. - Нося ти нещо пенливо за рождения ден.

Влетя издокарана като за вечер навън, черна блузка с презрамки, златни халки на ушите и червени сандали на висок ток, които предизвикваха болки в прасците на Рейчъл само като ги гледаше.

- Конрад го няма - обяви Рейчъл и обърса уста, защото искаше да махне трохите от устните си.

Бека се строполи на дивана и си събу обувките, все едно тъкмо се беше върнала от нощен клуб. Изглеждаше значително по-пияна, отколкото при видео разговора им, розовият й гланц за устни беше размазан, а по предницата на белите й джинси имаше разлято нещо безцветно, вероятно вино.

- Трябваше да е тук в шест и половина - добави Рейчъл.

- Мъже! - Бека повдигна бутилката. - Чаши?

В първия момент Рейчъл се засуети. Само толкова ли? Нима Бека не забелязваше, че тя има нужда да поговорят за това?

- Наистина трябва да чуеш какво се случи.

- Размърдай се, сладурче. Освен ако не искаш да ме видиш да надигам бутилката.

Рейчъл се втурна ядосано към кухнята. Понякога Бека можеше да е такава кучка, особено като беше пила, а напоследък това май беше през цялото време.

Всъщност защо се беше вкопчила така в Бека? Вече не бяха в училище; не се налагаше да остават приятелки. Все тя се опитваше да организира нещо, като например посещенията във фитнес залата, които Бека пропускаше без извинения. И тази вечер я покани в опит да поддържа приятелство, което явно не беше желано. Защо иначе ще се появи пияна до козирката?

Рейчъл взе две чаши за вино от шкафа, а после се отпусна до вратата и опря глава в хладното дърво. Защо беше така сурова към нея? Имаше този неприятен навик да мисли най-лошото за хората, все едно че като се самонавиваше срещу тях, можеше да им попречи да правят, каквото правят, за да я нараняват. Такъв глупав механизъм за самозащита. В резултат на това се оказваше и гневна освен тъжна.

Колко време мина, откакто Бека напусна работата си в „Оркид“? Най-малко няколко месеца. През този период не се бяха виждали много и, честно казано, вината беше главно на Рейчъл. Беше прекалено отдадена на Конрад, прекарваше повечето си вечери с него и ако й се приискаше една бира по път, за която да е сигурна, че няма да прерасне в десет, беше далеч по-лесно и просто да я изпие със Спенс. Ами ако Бека не понасяше напускането си с лекотата, за която претендираше? Заяви, че й е дошло до гуша да работи във връзки с обществеността - безкрайните часове, хипер конкуренцията, склонността на всички да ти забият нож в гърба, за да задигнат най-популярните клиенти, - но тогава защо не използваше времето си по-пълноценно от това да се напива и да пуска в Инстаграм селфита с устни, издадени като патешка човка?

Защото не е щастлива. Просто не иска да го признае пред теб.

Още откакто се бяха запознали, тя беше тази с объркания живот, идваше от разбито семейство, имаше проблеми с душевното здраве и беше преследвана от откачалка. Междувременно Бека израсна с двама вменяеми, пълноценно функциониращи родители, по-малък брат, когото да тероризира, и дори семейно куче, което сутрин се сгушваше при нея в леглото. Ходеше по купони, имаше си приятел, постъпи в университет и като завърши, намери си мечтаната работа.

Но ето ги сега с разменени роли, нали така? Тя беше тази с партньор, дете и кариера, докато Бека беше необвързана и безработна и се натряскваше всяка вечер - и беше започнала да пълнее. Когато седна, платът в горната част на джинсите й се разтегна. Несъмнено това я караше да беснее вътрешно.

Рейчъл въздъхна, тя самата не беше кой знае колко добра приятелка. Как можеше да очаква Бека да взема присърце проблемите й с Конрад, при положение че през последните няколко месеца не й беше оказала кой знае каква подкрепа? Каквото и да беше онова, накарало Бека да напусне работата си, беше я объркало здраво и тя трябваше да се покаже по-съпричастна.

Понесе двете чаши към дневната, където Бека отпиваше от бутилката. Оригна се и погледна виновно нагоре.

- Опа!

- Дамите покриват уста - отбеляза Рейчъл и се строполи на дивана до нея. Пое бутилката и напълни двете чаши.

Бека се престори, че посръбва чай, с превзето изражение на лицето и вирнато кутре.

- Тук няма дами, скъпа моя - произнесе Бека с изкуствен фалцет.

- Това е повече от ясно - отговори Рейчъл и се усмихна на старата им шега. - Чуй ме, Бека...

- Да?

- Случилото се в „Оркид“...

Бека издаде звук на отвращение.

- Пфу. Та къде каза, че е твоят човек? Ще доведе ли някого?

- Не. Ще е само той. Е, поне такъв беше планът. И Спенс.

- О, значи аз съм балансьор за педала.

Рейчъл зърна как част от интереса й към вечерта се изпари.

- Исках да е нещо в тесен кръг. Само няколко приятели. Не ми е притрябвало да водя празни разговори с непознати, особено пък след ден като днешния.

Остави последното изречение да увисне във въздуха с надеждата, че Бека ще захапе кукичката.

- О, ясно - отвърна тя и започна да масажира слепоочията си, а по лицето й личеше, че изпитва болка. - Искаш ли да чуеш клюката?

- Разбира се. - Рейчъл напрегна тяло, докато я слушаше да разказва за някакво момиче от училище, което не можеше да си спомни. Било арестувано за кражба от магазин и в момента се подлагало на терапия за хронична клептомания.

- Просто е толкова жадна за внимание - заключи Бека, а после изгледа косо Рейчъл и се изхили рязко. - Съжалявам! Не исках да...

- Все така си мислиш, че аз съм ти пратила онази снимка, нали?

- По дяволите, Рейчъл. Не може ли просто да си побъбрим? Не ги понасям тези драми.

- Не са драми. В действителност беше доста унизително. Нямаш представа какво се случи. Снимката беше пратена също и на Пит. Знаеш го, приятеля на Конрад, с когото имат бизнес. И сега Конрад го няма и вечерта е съсипана, а аз си мисля... Мисля си... - Защо Бека я гледаше по този начин? Тя беше на ръба да се разплаче и успя да пребори сълзите, но по лицето на приятелката й личеше истината - според нея тя си измисляше.

- Налага ли се да го правиш? - изпухтя Бека и Рейчъл беше облъхната от винени пари. - Ти си я пратила, ясно ли е? Без значение дали е трябвало да стигне само до мен, или си успяла да се издъниш тотално и си я пратила на приятеля на гаджето си, може ли да прекратим тези тъпотии? Не ме е грижа. Ти си имаш своите „проблеми“. Чудо голямо. Кое му е новото?

- Защо бих го направила?

- Не знам. Може да си била отегчена.

- Това е нелепо.

- Нямам представа какво се случва в главата ти.

- Чуй, Бека. Мисля... Мисля, че е възможно да е Алан Грифин. Той би искал да си мислиш,

че аз съм ти я пратила.

- Онзи тип? Перверзникът, който някога те тормозеше? Но оттогава мина толкова много време. Защо ще се връща сега? Ти не си така... Нали разбираш.. млада.

- Не помниш ли какво ми причиняваше?

Бека примижа и дори не направи опит да прикрие скептичността в изражението си.

- Кажи ми едно нещо. Когато снимката е била пратена, ти си била във фитнес залата, нали?

- Да.

- Беше ли включена в Снапчат?

Трябва да е била. Въведе паролата си, докато пътуваше в автобуса, и после не се наложи да го прави повторно. От дълбините на гърлото й пропълзя вледеняващо чувство.

- Ами, бях...

Бека вирна ръце - пипнах те!

- Ако някой друг е използвал профила ти в Снапчат, щеше да бъдеш изключена на телефона ти.

- Но... Аз не...

- Лично го изпробвах. Влязох в профила си на таблета и проверих телефона си. Край.

- Но защо ще правя подобно нещо?

- Била си включена!

- Кълна се в живота си, Бека. Как можеш да...

Бека я прекъсна с раздразнено цъкане с език и допи чашата си.

- Така или иначе, кого го е грижа? Ти си сбъркана. Аз съм сбъркана. Хайде просто да се напием, а? Защо пък не! - Погледна я в очите и изсумтя развеселено. - Ти, заспала краво.

Рейчъл се втренчи в нея със зяпнала уста и бузите й пламнаха. Почукване на входната врата я изтръгна от ступора й. Отиде да отвори.

На прага й стоеше Спенс. Все още беше в униформата и се усмихваше, но по необичаен начин, все едно в сенките се спотайваше някой, насочил към него дулото на пистолет и му беше поръчал да изглежда щастлив. Снимката. Разбира се. На него също беше пратена. Защо на тези тримата? Тя нямаше много контакти в Снапчат - използваше го предимно да чете клюки за знаменитости, докато беше в тоалетната, - но защо не е била пратена на целия списък с имена? Нямаше логика.

- Видял си я значи? - осведоми се.

Изражението му премина през объркано и подозрително, а после усмивката се върна обратно, макар че сега беше още по-несигурна от преди. Подаде й картичка за рождения й ден с името й, изписано на плика със сигнален зелен маркер.

- Ти... Дали искаше моя в замяна?

- О, Боже - изпъшка тя. - Влез.

- Спенс! - Бека килна бутилката към устата си, а после подскочи, защото изля мъничко върху гърдите си. - По-добре да побързаш, ако искаш нещо пенливо.

- Само ако си се изчистила от херпеса - заяви той.

- Предпочитам да му казвам разпръскване на любовта - отговори тя и отпи още веднъж. -Мм... Толкова е приятно да усетиш мехурчетата в устата си. Те правят света малко по-поносим.

- Къде е онзи звяр, гаджето ти? - обърна се Спенс към Рейчъл.

- Няма го.

Той повдигна въпросително вежди.

Рейчъл изду бузи. Дълга история.

- Седни. Ще ти донеса чаша. Освен ако нямаш желание да се присъединиш към къркащите от бутилката. - Спомни си за хапките. - Искаш ли нещо за ядене?

- Тази сутрин си пропуснах обиколките. - Спенс потупа плоския си корем. - Така че за мен нищо.

- Дай ги насам - намеси се Бека.

Рейчъл отиде в кухнята, извади чиста чиния от шкафа и хлопна вратичката. Конрад нямаше да се появи, това беше ясно. Значи дотук. Единайсет месеца и всичко приключи. В ума й изникна образът му, когато се накланяше за целувка към нея; почувства мекия натиск на устните му, топлината на дъха му, допира на пръстите му, когато галеше бузата й. Дявол го взел. Всичко това беше толкова скапано. Едва предишната седмица си беше фантазирала как ще реагира, когато той произнесе „Обичам те“. Нямаше желание да свършва. Не искаше нищо от това. Изсипа хапките в чинията и тропна шумно тавата до мивката.

- Хубаво - обади се Спенсър зад гърба й. - Ще ям от глупавата ти храна. Само недей да трошиш.

Беше протегнал ръце за прегръдка. Тя се отпусна в ръцете му и заплака.

- Всичко е наред - увери я. - Всичко е наред.

Тя се отдръпна и обърса очи с основата на дланта си. Поне не беше стигнала дотам да си поднови грима, в противен случай да се бе стекъл по лицето й.

- Не е наред.

- Направо влязох в екрана. - Спенсър извади телефона си. - Изглеждаш страхотно. Ще ти я сложа като контактна снимка, та като ми звъннеш, да мога да плакна око, госпожичке Сексапил.

- Може ли да я изтриеш, моля те?

Той завъртя очи в шеговита гримаса.

- Ох, щом се налага.

Преди да е успял да натисне иконката, представляваща кошче за боклук, Рейчъл изтръгна телефона от ръката му. Огледа внимателно снимката си като седемнайсетгодишно момиче. Наистина ли беше правена преди близо десет години? Лежеше върху леглото на една страна, беше гола с изключение на гащичките и три четвъртите чорапи, беше слаба, но не болезнено слаба, все още не. Нямаше широка пролука между бедрата, нито щръкнали тазови кости, нито ключици като трамплини за скокове във вода. Определено беше по-привлекателна, отколкото си беше мислила тогава, преди заболяването и бремеността да деформират тялото й.

- Не съм ти я пращала аз - заяви.

- Но дойде от твоя профил в Снапчат.

- Някой е проникнал без разрешение.

Спенс направи физиономия.

- Занасяш ме. Знаеш ли кой е бил?

- Мисля, че да... Може би...

- Нека позная, някой отмъстителен бивш?

- Не точно.

- Не ме оставяй на сухо.

- Беше грешка, глупава грешка. Просто убивахме времето с Бека.

Веждите на Спайк оформиха остри ъгли.

- Нищо такова! - Тя направи пауза. Не беше период от живота й, за който си умираше да говори, но след като беше видял снимката, можеше да научи и останалото. Или поне част от него. - Да си чувал за доксинг?

- О, четох за това. Публикуват нечии лични данни онлайн.

Тя увеличи снимката с два пръста и насочи фокуса към табло над леглото.

- Виждаш ли това?

- Кое? Писмото ли?

- От болницата е. С данни за ниска кръвна захар.

- И?

- На него са името и адресът ми.

- Но как... Още не схващам...

- Хубаво. Ще ти обясня. Но, моля те, не казвай нищо на никого.

Да направят снимката беше идея на Бека. През ученическите им години група момчета от дванайсети клас, добре сложени футболисти с модерни прически и маркови дрехи, си бяха направили профил в Хотмейл. В него се съдържаха снимки на момичета, които харесваха. Повечето голи от кръста нагоре. Всички до една бяха предоставени лично от момичетата.

- Въпрос на чест е - заяви й Бека. Вече имаха нейната снимка, седнала в спалнята на Рейчъл и отпиваща от бутилка джин, която бяха задигнали от кухненския шкаф на баба й, а сега се мъчеше да убеди Рейчъл да я последва. - Това значи, че някой си пада по теб.

- Ами ако започнат да ги показват на хората? А ако ги качат онлайн?

- Като че някой ще прояви интерес към кльощавия ти задник сред безчетните гигабайти порно. Хайде, сладурче. Максин Поузън хвана Грег Кларкуел точно по този начин. Аз се събрах така с Фин Йънг.

Беше ли способна на такова нещо? Беше й дошло до гуша да е тъжна и да не прави секс. Беше й дошло до гуша да се тътри след най-добрата си приятелка и да си пожелава да имаше нейния живот. Беше на седемнайсет. Зад невидима стена я очакваше пълен с вълнения свят на момчета и купони, на хубави спомени, които щяха да траят цял живот. Дали беше възможно това да е гюлето, което ще я срине?

Рейчъл въздъхна. Кого занасяше? Имаше по-голяма вероятност да й пораснат хриле и да започне живот на русалка, отколкото да прати своя гола снимка на момчетата.

- Хубаво, зарежи ги тях - отсече Бека. - Нека просто те снимам. Такава си сладурана, а дори не го съзнаваш. Ако видиш как изглежда тялото ти за околните, няма да си толкова самокритична.

- Ако искам да се видя гола, мога да погледна в огледалото.

Бека поклати пиянски глава.

- Не е същото. Като гледаш в огледалото, ъгълът винаги е погрешен и светлината е неподходящата.

Със сърце, блъскащо бясно в гърдите, Рейчъл отпи две големи глътки джин. Може би тя беше права. Може би при подходящо осветление, легнала в секси поза, с грижливо направени коса и грим, щеше да съзре в снимката нещо, което й беше убягвало преди, нещо, което да й вдъхне увереност, да я запрати със засилка в нормалния живот. Алкохолът бе замаял главата й. Хайде, помисли си. Като си тийнейджър, от теб се очаква да вършиш подобни неразумни неща. И ако щеше да го направи с някого, това беше Бека, един от малкото хора, пред които без дрехи се чувстваше ако не удобно, то поне не така ужасно засрамена.

И бездруго, ако снимката й се видеше ужасна, а това със сигурност щеше да се случи, можеше да я изтрие и да прати спомена за нея в папката „Неща, за които вече никога няма да мисля“.

Ами ако не се окажеше толкова ужасна...

Какво толкова имаше да губи?

Рейчъл още беше облечена в екипа си за нетбол и се поколеба с пръсти, стиснали ръба на червения потник.

- Обещай, че ако ти кажа, веднага ще я изтриеш.

- Кълна се в честта си - отвърна Бека и бегло имитира воински жест. - Хайде, Рейч. Не искаш ли да си повдигнеш самочувствието?

Да, искаше. Отпи още веднъж от бутилката и изхлузи потника.

Както и очакваше, Рейчъл възненавидя образа си - само издутини и вдлъбнатини плюс купища грозна бледа плът - въпреки протестите на Бека, че снимката е невероятна, бейб.

- Защо все трябва да си толкова вбесяващо негативна - изпухтя и прати на момчетата имейл със своята снимка от телефона си.

- Ще я изтриеш ли? - попита Рейчъл. - Моля те.

- Изтрита е, изтрита е. - Бека завъртя телефона си и й показа галерията с размерите на нокът на палец. - Ето виж, няма я. - Отпи от джина и поклати отвратено глава. - А сега да се натряскаме здраво.

Рейчъл не пиеше често, твърдият алкохол особено много не понасяше на стомаха й, но вечерта беше объркала главата й и тя изпитваше потребността да я заличи от спомените си. Ами ако беше проявила достатъчно смелост да прати снимката на момчетата? Току-виж зърнали у нея нещо различно от начина, по който се възприемаше тя? Взе бутилката от Бека. Мислите й препускаха. Пулсът й се ускоряваше все повече заради пропуснатите възможности.

Телефонът на Бека звънна. На екрана се появи името Фин И. заедно със снимка от нощен клуб, на която той беше прехвърлил ръка през рамене на друго момче, непознато за Рейчъл.

- О, боже мой, о, боже мой! - изписка Бека. - Трябва да са я видели.

Прие обаждането и притисна здраво телефона към ухото си, но той говореше достатъчно силно, та Рейчъл да схване, че същността на обаждането е извинение. Може да е бил прекалено напорист, макар че това беше малко вероятно. След като изгуби девствеността си на четиринайсет на задната седалка на колата на съседски хлапак, чието име дори не помнеше, най-добрата й приятелка се пускаше на момчетата със същата охота, с която използваше мострите за парфюми от списанията.

Бека покри уста. Дори под бронзиращия блясък пролича как бузите й пребледняха. Хвърляше бързи погледи към Рейчъл и кимаше на нещо, което казваше Фин. Изглеждаше, сякаш е получила ужасяваща новина, диагноза за неизлечима болест, кървавите подробности за автомобилна катастрофа или че астероид е на мигове да удари северен Лондон.

- Прати ми я - нареди Бека и затвори.

- Какво има? - поинтересува се Рейчъл. - Какво е направил?

Бека се включи в профила си в Яху Най-скорошният й имейл беше получен минута преди обаждането на Фин. Съдържаше линк и нищо друго.

Ийр://Ьоагд8.4сйап.огд/Ь/Фгеад/739373421

Рейчъл беше чувала за 4сКап. Момчетата го обожаваха. Най-старият форум в мрежата, дом за несретниците. Веднъж се порови за около десет минути и не откри друго освен расизъм, хомофобия, тук-там някой забавен мем, също така изпита дълбоко и примитивно отчаяние от целия мъжки род. Бека щракна на линка.

И там на показ, най-горе на страницата - в интернет - се мъдреше снимката на Рейчъл. Същата, която направиха тази вечер. Тя по бикини и чорапи. Рейчъл отстъпи встрани, посегна към перваза, стаята се наклони. Гърлото й запари от върналия се джин. Помъчи се да го задържи.

- Публикуват там всички снимки - обясни Бека. - Моята също. Скапани мръсници.

- Но как... - простена Рейчъл. Чувстваше бузите си толкова горещи, че си ги представяше морави на цвят. - Ти каза...

- Съжалявам. Толкова съжалявам. Мислех, че помагам. Мислех...

Телефонът на Рейчъл, евтина „Нокия“, завибрира на леглото. На малкия зелен екран се беше изписало „частен номер“. Нещо й подсказа да не вдига, все едно че самото вибриране беше различно, осмиващо, застрашаващо. Престана.

Плъзнаха курсора надолу и откриха друга снимка, едър план на писмото, закачено на таблото над нея.

Телефонът й отново зажужа. Рейчъл отговори, като го задържа надалече от лицето си, сякаш притеснена да не я нападне.

- Кой е?

Нищо. После протяжен и саркастичен смях. Рейчъл запрати телефона през стаята. Той се удари в стената и падна на пода. Смехът, далечен и тенекиен, не секваше.

- Виж тук - заговори Бека и посочи към коментарите.

Анонимен: Името й е на писмото. Да има хакери, които искат да влязат в системата на болницата за останалата информация?

Анонимен: Няма как да е особено трудно.

Анонимен: Проникнах. Боже, защитата им е нула.

Анонимен: Рейчъл Стоун. Възраст 17 години. Адрес: Ханли Роуд №68, Лондон, \43Р12.

Домашен телефон: 0207 489 6358, мобилен: 07942 451785. Имейл адрес: са11тег_аск95@ко1таИ. сот

Анонимен: Ти, тъпа кучко. Ти, тъпа, тъпа кучко.

Анонимен: Както изгл ежда, тази тъпа кучка си изпроси доксинг.

Анонимен: Прииждайте, момчета!

Анонимен: Смея се с глас!!!

В продължение на дни животът й беше същински ад. Телефонът й не спираше да звъни, като заедно с това прииждаха просташки съобщения, докато накрая не го изключи. Мъже бомбардираха имейла й със снимки на пенисите си. Някой откри кое училище посещава, проникна в системата и направи снимката скрийнсейвър на всички компютри. Дори купуваха имена на домейни от рода тъпакльощавапутка.ком и доксингзатъпачката.ком и публикуваха там карикатури на снимката, също така прикрепваха името й към метаданните на уеб страницата, така че ако някой я потърсеше в Гугъл, тъкмо тези сайтове запълваха първата страница.

Но това не беше най-лошото. Далеч не.

***

- Защо се бавите там? - провикна се Бека от дневната. - Обеща ми хапки.

- Не можеш да спреш дотук! - запротестира Спенс.

- Вече знаеш всичко.

- С изключение на това защо снимката се появява отново десет години по-късно! - Изви пръст над рамото си. - Да изчакаме Пияндура Макселфи да заспи и после искам останалото.

Тя натисна иконката на кошче за боклук под снимката и я видя как изчезва.

- Благодаря, задето не ме съдиш, Спенс. Искрено съм ти признателна.

- Чуй, искаш ли да отложа полета си утре? Мога...

- Никакви такива - отсече тя и понесе платото с хапки към дневната. - Искам да си щастлив.

В дневната Бека се беше облегнала на дивана с изпъчени гърди, беше протегнала ръка, стиснала телефона си и се цупеше срещу обектива.

- Вие двамата! Време е за групово селфи.

Спенс хвана Рейчъл за ръката и издаде устни.

- Чу жената.

- Аз ще пропусна - заяви тя. В момента никак не й трябваше да шества из социалните мрежи.

Спенс застана плътно зад Бека и тя улови всички ъгли.

След това, докато тя търсеше най-добрата, та да я публикува в Инстаграм, Спенс отвори бутилка червено вино и наля в две чаши. Рейчъл се зае да го разпитва за пътуването му до Гърция, макар да го бяха обсъждали всеки ден, откакто беше купил самолетните билети. Каквото и да е, за да си попречи на всеки две минути да проверява телефона за съобщения от Конрад.

- Дори не знам дали Андреас още си пада по мен - вметна Спенс. - Цял ден му пращам съобщения и нищо в отговор.

- И за двете ни важи, сестро - отбеляза Рейчъл и чукна чашата му със своята. - Не би те поканил, ако не си падаше по теб.

- Той ме е поканил, аз съм се самопоканил. Толкова ли е голяма разликата?

- Хайде сега, господин Позитивен. - Тя го потупа по коляното, макар в действителност да таеше известни съмнения относно това пътуване. Всеки път, щом Спенс заговореше за Андреас, с когото се беше натискал седем дни на адриатически круиз през юли, вмъкваше някаква уговорка. Андреас искал да се премести в Лондон, но можело да се запише в университета на Атина за магистърска степен по туризъм; искал да представи Спенс на родителите си, но това пътуване не било точният момент. Тя мразеше да се показва негативна пред него, въздържаше тази си страна, като прекарваха време заедно, е, поне колкото й беше възможно, така че демонстрираше единствено съпричастност на тема заминаването му Ако Спенс извадеше късмет, в случай че нещата не потръгнеха, нямаше да е прекалено съкрушен. Ако правилно преценяваше приятеля си, когато въпросният Андреас изчезнеше, бързо щеше да го последва някой нов.

- Не се подмладяваме, драга - отбеляза Спенс. - Особено пък аз.

- Още ботокс?

- Не мисля, че лицето ми ще може да го понесе.

- Според онова, което...

- Добре. Престани. Не мога да го обсъждам повече.

От дивана Бека изхърка гърлено и завъртя глава в другата посока. Рейчъл дори не беше забелязала, че е заспала. Черната й блузка с презрамки се беше вдигнала и разкриваше гънка плът със загар, преливаща над колана на джинсите.

Спенс я посочи с кимване на главата.

- Дали да се обадим на спасителите? Да я изтеглят обратно в морето.

Рейчъл го перна по ръката и се ухили, чувстваше се едновременно виновна и тайничко доволна от тази находчива подигравка. Още не можеше да повярва на обвинението от страна на Бека, че тя сама е пратила снимката, звучеше като поело в грешна посока угризение. Наистина ли това беше мнението на Бека за нея? Че е способна на нещо подобно? Може би да. И в такъв случай това само доказваше как понякога онова, което вярваш, че си мислят хората за теб, е по-далече от истината, отколкото изобщо допускаш.

- Подай ми го - произнесе Спенс и кимна към телефона й. Тя реши, че се кани да направи снимка на тях двамата, отключи го и му го подаде. Вместо това той щракна Бека няколко пъти.

- Следващия път, като е гадна към теб, можеш да ги погледнеш и да си напомниш, че изобщо не е толкова идеална.

- Ужасен си - отсече Рейчъл.

- А ти още не си ги изтрила. - Размениха си лукави усмивки.

- Явно ще трябва да сме ужасни заедно.

Снимките така или иначе скоро щяха да изчезнат. Тя се канеше да изтрие всичко от телефона си веднага щом те с Бека си тръгнеха, да изчисти ужасния софтуер, който Грифин или някой друг я беше изиграл да инсталира.

- И така. - Спенс се облегна на креслото си и разклати виното в чашата си. - Да се върнем на онова, което ми разказваше в кухнята. Искам наистина дългия вариант.

Рейчъл отпи, застина с чаша пред устните, а после изгълта и останалото. Не биваше да пие толкова много на празен стомах, но алкохолът я караше да се отпусне, а след всичко, през което премина през последните двайсет и четири часа, това й се струваше по-важно, отколкото да се тревожи за лекия махмурлук утре. Освен това беше приятно да поговори с някого, който й вярваше, вместо с човек, винящ я, че все се стреми към драми.

- Добре - обяви. - Ето как беше.

Десета глава

Грифин

След доксинга, неспособна да се яви в училище, Рейчъл остана затворена в стаята си.

Прекарваше дните сгушена под юргана си. Всяка вечер Бека я навестяваше, за да препредаде мрачно най-новите събития - две от момчетата, качили снимката, били изключени, а останалите - временно отстранени. Да, всички я бяха видели, но най-накрая бяха успели да я свалят от скрийнсейвърите на училищните компютри. С идването на всяка нова информация волята й да гладува се усилваше. Какъв беше смисълът да яде? Никога нямаше да се възстанови от това.

Само дето Рейчъл не беше единствената, която страдаше. Баба й беше почти на седемдесет, с артрит в коленете и една шепа лекарства за сърце, които да приема всеки ден. Беше силна жена, надживяла мъжа си и отгледалата двамата им синове, но това беше друг тип стрес. Тревогата от това да вижда как Рейчъл чезне, става все по-болна и отчуждена, я състаряваше бързо.

Това повече от всичко тласна Рейчъл обратно към живота. Първият й ден в училище беше тежък - шеги, подигравателни забележки, хихикане от страна на момичетата, когато се разминаваха в коридора, - но на втория ден никой дори не го спомена. Разполагаше с подкрепата на Бека, а тя беше популярна, също както и с тази на останалите момичета, подлъгани от момчетата да пратят снимка. Техните снимки също бяха публикувани във 4сйап и като знаеха, че всяка от тях може да стане жертва на доксинг, те предпазваха Рейчъл.

Преди случилото се тя беше добра ученичка, получи две отлични оценки на пробните изпити по биология и математика и се канеше да кандидатства в университет, за да учи диетология. Консултантът за избор на професия беше разговарял с нея за стипендията, която би могла да получи на базата на финансовата й ситуация, стига да поддържаше успеха си. Рейчъл реши, че ако се труди усилено, ще успее да навакса пропуснатото и да влезе обратно в релси.

И после Алан Грифин нахълта в живота й.

Помнеше кога го видя за пръв път. Не беше изтекла и седмица от връщането й в училище. Стоеше при задната порта, едър мъж на средна възраст. Тъмни очи, черна коса, сресана на път, официално облечен в тъмносин костюм, комбиниран с яркожълта вратовръзка, все едно че чакаше някого от учителите, може би за да отидат на среща. Очите им се срещнаха, когато тя приближи, и неговата уста се разтегна в усмивка. Помаха й да отиде при него. Тя продължи да крачи със стегнато гърло и препускащо сърце. Десет минути след звънеца наоколо все още имаше много ученици. Тя ускори крачка с надеждата, че е станала грешка, че той е правел знак на някого зад нея.

Живееше на двайсет минути пеша от училище. Първата половина от пътя й беше по Хорнси Роуд, оживен, както обикновено, при положение че магазините още бяха отворени, но после, за да достигне до своята улица, трябваше да се отклони, да мине по някоя от задните преки и да прекоси малък затревен участък. Хвърли поглед през рамо и ето го него по-близо, отколкото очакваше, с избила по ризата пот.

- Рейчъл, почакай - произнесе той с тих глас, все едно не искаше никой да го чуе.

- Не те познавам.

- Може ли да поговорим? Само две минути.

- Върви си!

Мигновено решение. Затича към къщи. Беше в училищния отбор по лека атлетика от тринайсетгодишна. Нямаше начин да я настигне. Пое по криволичещ и затънтен път и се добра до дома. Задъхана, зарови за ключовете, отвори си и затръшна вратата след себе си, като си пожела това да е бил изолиран случай, но заради начина, по който я беше гледал, осъзнаваше ясно, че не е така. Беше положено началото на нещо лошо, усещаше го в мозъка на костите си. Нещо много лошо.

Алан Грифин се превърна в постоянно присъствие в периферията на живота й. Показваше се навън и той беше там, седеше в автомобил от другата страна на улицата или я наблюдаваше изпод някое дърво. Отиде на кино с Бека, озърна се на опашката за билети и ето го него на съседната каса, купуваше си билет за същия филм. Кри се в тоалетната до началото на филма, хлипаше и си пожелаваше да я остави на мира, а после се изниза през противопожарния изход.

Теглото й спадна рязко. Отново беше засмукана в коварната спирала, потребността да се изолира, да се лишава, ставаше все по-силна.

Не отново.

Не и след като се беше борила така усилено да се възстанови.

Следващия път, като го забеляза да се мотае около къщата, тя изскочи навън.

- Просто се махай или ще се обадя в полицията.

Той изпъна реверите на сакото си.

- Ако ми дадеш възможност...

- Откачалка!

Вместо да се стресне, той придоби объркан вид, малко смутен, все едно беше пуснал монети в автомат за храна, беше видял закуската му да пада, но не успяваше да я открие на плота долу.

- Ти си тази, която публикува свои мръсни снимки онлайн - отбеляза той. - Ти раздаваш телефонния си номер и адреса си.

- Не бях аз.

- На мен ми се видя точно ти.

Позната й възрастна двойка разхождаше своя териер, а по-нататък на улицата забеляза младо семейство, майката буташе количка, а бащата теглеше малко момченце на червен скутер. Рейчъл посочи към Грифин.

- Този мъж е извратен! - провикна се към тях.

- Престани - просъска той.

- Последва ме до къщи от училище и... се опита да ме насили!

- Затваряй си устата. Предупреждавам те.

Възрастната двойка се беше заковала на място и ги гледаше. Бащата приближаваше забързано.

- Стои пред прозореца ми! - викна Рейчъл. - Играе си със себе си!

Грифин се взираше в нея, устните му бяха изпънати и потреперваха.

- Ти, злобна кучко! - просъска. - Ще ти съсипя живота.

След това продължи да я дебне, но вече правеше присъствието си нейно достояние само когато наоколо нямаше никого. Рейчъл отминаваше някой автомобил и го зърваше на мястото на шофьора, стиснал бинокъл, та да й даде да разбере, че я е наблюдавал от разстояние. Ако вечер чакаше на някоя тиха автобусна спирка, той пристъпваше навън от сенките и се взираше в нея. Тероризираше я дори когато си беше вкъщи, звънеше непрестанно на домашния телефон, докато накрая баба й не дръпнеше кабела да го изключи от контакта в стената, нощем пускаше в пощенската кутия печатни бележки. Неща от рода на „Всеки път, като излезеш от къщи, аз ще те чакам“ или „Много скоро ще ми принадлежиш напълно“.

Стана по-лошо, когато започна да я атакува онлайн. Проникна в профилите й в социалните мрежи и смени паролите й. Докато полагаше усилия да отблокира профила си, наложи се да сканира паспорта си и да чака в продължение на дни от Фейсбук да се уверят, че наистина е тя, той безчинстваше на стената й, публикуваше от нейно име, мъчеше се да звучи като нея, все едно е мръсница и тотална кучка. От профила й в Яху прати имейли на хората, в които им заявяваше какво мисли за тях в действителност, а после изтри оригинала и отговора, така че Рейчъл нямаше как да знае точно какво е написал. Тя обясни на хората какво се случва, как някой друг върши всичко това, но видя, че не всички повярваха. Някои приеха, че случилото се онлайн я беше тласнало отвъд ръба.

Всеки път, когато успееше да проникне в профилите си, до края на деня Грифин отново ги контролираше. Разпръскваше жлъч от нейно име и я отчуждаваше от приятелите й.

Тя състави дневник и събра доказателства, точно както препоръчваха уеб сайтовете да постъпиш, ако някой те дебне, и ги отнесе в полицията. Двамата детективи, които разговаряха с нея, проявиха съпричастност, но обясниха, че не могат да сторят кой знае какво. Тогава тя дори не знаеше името му. А описанието, което им даде, „чернокос мъж на средна възраст“, нямаше да стигне до „Краймуоч“ Когато тя настоя, че трябва да предприемат нещо, те се спогледаха и поискаха да узнаят откъде е толкова сигурна, че точно този мъж прави всичко това. Не е ли обяснила как много мъже са били замесени в случката с доксинга? Може би, ако се въздържа да публикува свои голи снимки онлайн, не биха се случвали подобни неща.

Бяха видели у нея единствено вманиачена и параноична болезнено кльощава тийнейджърка, която лично беше поканила неприятностите в живота си.

По-късно, когато Грифин вече беше в затвора, Марк успя да установи как е прониквал в профилите й.

- На едно и също място ли държиш лаптопа си? - попита. Стоеше на бюрото в стаята й. Когато тя кимна, той приближи до прозореца, до който имаше високо дърво. - Обзалагам се... - промърмори, докато оглеждаше навън. - Аха! Виж това.

Беше наместена на един клон и сочеше право към стаята й. Черна кутия с леща по средата.

- Камера е - обясни Марк. - Гледал те е как се включваш. Така се е сдобил с паролите ти.

- Та, продължавай - подкани Спенс. - Какво стана с него?

Рейчъл направи пауза. Наистина ли искаше Спенс да узнае какво е предприела, та да уреди на Грифин да го затворят? Ами ако му кажеше и той повече не желаеше да има нищо общо с нея?

Прочисти гърло.

- Намериха снимките на компютъра му.. Деца.

- Бил е отявлен педофил!

- Нещо такова.

Спенс я изгледа замислено.

- Но ако е влязъл в затвора, защото е педофил, по каква причина ще те преследва отново сега, като е навън?

- Съвпадението ми се струва прекалено. Да проникнат в профила ми само седмици след освобождаването му

- Аз продължавам да си мисля, че е бил онзи тип от фитнеса, приятелят на Конрад. Опитвал се е да те шокира със снимката на чепа си. Трябваше да тикнеш телефона в гащите си. Щрак. Видях пениса ти и отвръщам с моето котенце!

- Да, страхотна идея. И как бих го обяснила пред Конрад?

Спенс се озърна с извинително изражение.

- Какъв Конрад?

- Недей! Направо съм смазана. Нямаш представа колко. Просто... Имам предвид това е краят, нали? Тази сутрин му заявих, че му давам последен шанс и той го направи отново. - Тя преглътна сълзите си. - Обеща да е тук, а...

- О, по дяволите, съжалявам! Само се шегувах.

- Не, прав си. Какъв Конрад?

Цяла вечер ту се беше тревожила за него, ту му се гневеше. Сега обаче се чувстваше примирена. И тъжна, толкова тъжна. Изпитваше онзи тип безпомощна тъга, която се пропиваше в костите ти и те караше да мислиш, че ще трае вечно.

- Все още може да... - подхвана Спенс, но Рейчъл му направи знак да замълчи.

- Няма значение - произнесе, внезапно почувствала се изтощена от алкохола, недостига на сън и стреса от деня. - Просто това е животът. Не е първото скапано нещо, което ми се случва, и съм убедена, че няма да е последното. Поне не съм сама. Имам Лили.

- А аз какво съм? Сандвич с пуешко?

Тя обърса последните си сълзи и се усмихна.

- По-скоро плодово сладкишче.

- Я, я виж ти!

Баща й нямаше да доведе Лили преди осем на следващата сутрин и колкото и да обичаше Рейчъл да бъде будена преди зазоряване от гмуркането на момиченцето в леглото й, малко излежаване й звучеше точно като нещо, което да вкара мислите й в ред. Прозя се, протегна ръце и описа въртеливи движения с рамене.

- Това е сигнал за мен, нали? - попита Спенс.

- Извинявай!

- Няма проблем, знам кога не съм желан. - Надигна се от креслото. - Добре, ще използвам тоалетната, а после ще вдигна от дивана онази хъркащата и ще си вървим.

- Спенс? - подвикна му, когато пое нагоре по стълбите.

Той подаде глава над парапета.

- Да?

- Благодаря ти още веднъж. Ти си добър приятел.

- Не го мисли. - Усмивката му стана по-широка. - Сигурно имам пред себе си години наред със сбъркани гаджета. Ще ми се реваншираш.

Рейчъл се зае да разчиства масичката и ръцете й бяха пълни с чаши за вино и мръсни салфетки, когато чу дращене по входната врата. Звука от ключ, търсещ да срещне метал. Това трябва да беше Конрад. Захвърли всичко и забърза да му отвори с кръв, бушуваща във вените. Беше разкъсвана между желание да му се разкрещи, задето не се появи по-рано, и да обвие ръце около него, благодарна, че е жив и здрав.

Вратата се отвори със засилка, преди да я е достигнала. Конрад влезе, олюлявайки се, очите му гледаха трескаво и бяха кръвясали. Имаше ужасен вид, бузите му бяха отекли, долната му устна беше разцепена, а дрехите му бяха мокри, мръсни и напълно обезформени. Якето му беше разпорено отстрани и висеше на гърба, наподобявайки крилете на нескопосано изработен у дома костюм на Батман. Като забеляза яростта по лицето му, Рейчъл направи опит да се снижи, но той закачи рамото й и я запрати към стълбите.

Извиси се над нея, като блокираше светлината, и главата му се превърна в плътен силует.

- Защо Пит? Защо най-добрият ми приятел?

- Конрад, чуй ме, моля те. Не съм пращала тази снимка. Телефонът ми...

- Мамка му Мамка му. - Вкопчи се в челото си, сякаш се опитваше да го съдере. - Да не си посмяла да ме лъжеш, ясно ли е? Видях я.

- Обадих ти се! Обясних ти какво...

- Престани да ме лъжеш в лицето, чу ли? Всички са видели какво си направила. - Отблизо от него се разнасяше воня на повръщано, водка и кал. - Пратила си тази снимка на Пит в Снапчат, после си се навела и хубаво си разтресла задника си.

- Изпуснах си телефона.

- Всички момчета са присъствали, така че задръж за себе си изпълнението на добро и невинно момиченце, защото аз приключих. Не ми трябва да имам в живота си откачена кучка.

Достатъчно! Каквото и да му се беше случило, то не го оправдаваше да я блъска така и да отказва да чуе нейната страна на случилото се.

- Не аз съм тази, която се прибира с изгаряния по ръката. Нито сякаш съм била преборена от водна помпа.

- О, така било значи. Някакъв вид отмъщение. Не ти обръщам достатъчно внимание, а? И ти реши да ме унижиш...

- Не ми говори за унижения! Най-добрият ти приятел ми причини нещо ужасно, а теб не те е грижа. Дори не си правиш труда да чуеш..

- Значи всички останали лъжат и...

Стъпките на Спенс прокънтяха, докато слизаше надолу по стълбите. Заобиколи Рейчъл и избута Конрад, опрял дланите си в гърдите му.

- Дотук - отсече. - Стига ти за тази вечер.

Конрад се изправи и пристъпи обратно към него.

- Значи искаш да се замесваш, така ли?

- Казах ти, достатъчно. - Спенс скръсти ръце. - Върви си у дома и се наспи или ще повикам полицията.

Рейчъл видя Конрад да напряга шия и да стисва устни. За един ужасен момент реши, че ще удари Спенс или най-малкото ще го блъсне - беше двоен на размери. За късмет искрата му угасна. Той отпусна рамене, а дишането му стана бързо и насечено. Притисна очите си с пръсти, а по бузите му се стекоха сълзи.

Не можеше да се отнася така с нея, без значение какво си мислеше, че е направила - и направо й призляваше, задето беше видяла агресивната му страна, държана досега скрита, -но той изглеждаше толкова объркан, че въпреки гнева си Рейчъл изпита потребност да го прегърне и да оправи нещата.

- Конрад - промълви и протегна ръка. - Ела вътре. Нека седнем. Ние...

Той изкриви лице при допира й.

- Просто се разкарай, ясно ли е? Пит ме предупреди да не се замесвам с теб, защото ще ми донесеш само ядове, но аз не го послушах.

Спенс го завъртя по посока на вратата.

- Мисля, че е най-добре да си вървиш.

Конрад се отскубна от ръцете му.

- Майната ти - произнесе. После се обърна към Рейчъл. - Майната ти и на теб.

Като излезе, бутна рязко вратата. Тя се блъсна в стената и спря, тресейки се.

- Бога ми - отрони Спенс и я затвори внимателно.

- О, боже - простена Рейчъл и от устните й се откъсна ридание, което изпразни въздуха от дробовете й. - Защо се случва това?

Единадесета глава

Банка

Тонът на жената е отзивчив. Хората обикновено са такива.

- Здравейте, телефонен номератор - произнася. - Клон Камдън и Ислингтън на

Националната здравна служба.

- О, да, здравейте. Чудех се дали ще можете да ми помогнете. Работя в клиниката ,Чокхил“ в Хайбъри и има някакъв проблем със заплатата ми. Можете ли да ме свържете с отдел „Заплати“, моля?

Сладкодумието не е задължително, но прави отказа по-труден.

- Няма проблем - отвръща тя. - Мога да ви свържа веднага.

- Нали не е автоматична линия за помощ? Прекарах с тях на телефона цяла вечност. Може ли да ме свържете с човек? Моля ви.

Успяваш да разчетеш несигурността й в последвалата пауза.

- Чуйте - подхващаш. - През уикенда е годишнината ни и искам да поднеса приятна изненада на госпожата. Ако не говоря с тях през следващите десет минути, няма да получа заплащането си до понеделник. Разбирате ме, нали?

- Безспорно - потвърждава тя и може би е самата истина. Възможно е тя също да има желания мъждивият пламък на живота й веднъж да бъде подкладен от мъжа, с когото я е събрала съдбата. Да съумееш да натиснеш верния бутон за безмозъчна съпричастност е това, което значително улеснява нещата. - Нека проверя.

Пръстите й чаткат по клавиатурата.

- Мога да пробвам със Зоуи Раундстед - обяснява. - Според календара й е свободна.

- Благодаря ви от сърце. Невероятна сте.

Щрак, щрак, свързване.

- Ало, Зоуи е на телефона.

- Здравей, Зоуи. Обажда се Оли Сийдър от „Личен състав“.

Погрижете се да сте позвънили предварително в „Личен състав“, за да разполагате с името и да сте наясно какъв счетоводен софтуер използват. Само неподготвените биват залавяни.

- Здравей, Оли - поздравява Зоуи. - Какво има?

Обаждането ви идва посредством вътрешна линия, а не от общия номер за запитвания, така че гардът й е свален.

- Имам една медицинска сестра, която е отчаяна да си получи парите. Открила си е нова банкова сметка. Трябва да се уверя, че вече е в системата. Бих проверил сам, но проклетата „Сейдж“ пак се заключи. Ако ти прочета данните й, можеш ли да потвърдиш какво фигурира при теб?

- Не съм сигурна...

- Ако не бъде потвърдено до пет минути, ще пропусне крайния срок. Бих я накарал лично да ти позвъни, но отиде да прибере децата. Обещавам, че ще отнеме само две минути.

Това е критичната част. Моментът, когато или се получава, или не. Но ако сте подбрали мъдро времето на обаждането, ако сте установили чрез друго обаждане точно кога става превеждането на заплатите - и знаете, че е след пет минути, - тогава шансовете ви са добри. На никого не му е драго да поеме отговорността някой да остане без пари за уикенда, особено когато е възможно да бъдат лишени деца.

- Хайде - подканя тя. - Имаш ли име?

- Рейчъл Стоун.

- Идентификационен номер?

- С1Т42815. Каза, че... - Откъсваш се от слушалката и се преструваш, че проверяваш нещо. - Каза, че работи в „Сейнт Панкрас“.

Чат-чат на клавиатурата.

- Открих я - обявява Зоуи.

- Чудесно. Сорт кодът при мен е 33-44-55.

- При мен не е този.

Изпъшкваш шумно, все едно това наистина е от значение за теб.

- Дявол го взел. При теб какъв е?

- 23-76-12.

- Предполагам това значи, че сметката не е 23695434.

- Не. 74937482.

- Това сигурно е старата й сметка. Както изглежда, най-добре да й съобщя лошата новина. Много ми помогна, Зоуи.

Проверявате сорт кода и установявате, че банкира с „Лойдс“ Вече би трябвало да сте си открили сметки във всички банки и да сте запознати с въпросите им за сигурност. Бъдете подготвени с отговорите.

Набавяте си висококачествени слушалки, микрофон и софтуер от типа на „Морфвокс Про“, който да накара гласа ви да звучи като женски. Звъните в банката неколкократно, докато не попаднете на младо момиче, което създава впечатлението, че да се отегчи ще бъде прекалено голямо усилие за нея. Съобщавате сорт кода и банковата сметка на Рейчъл и казвате, че искате да прехвърлите пари. Когато момичето ви пита за защитния идентификационен код, обяснявате, че го имате във файл, но компютърът ви е забил, а се налага да платите...

- Добре, добре - пресича ви тя в цялото си великолепие на гримаси и пълна незаинтересованост.

- Та как...

- Мога да ви пратя съобщение с нов идентификационен код. Име?

- Рейчъл Стоун.

След предисловията - дата на раждане, домашен адрес и така нататък - тя изпуска въздишка и заявява:

- Трябва да ви задам няколко от въпросите за сигурност.

- Няма никакъв проблем.

- Моминското име на майка ви?

- Дъгдейл.

- Паметна дата.

Посочвате датата и после добавяте:

- Рождения ден на дъщеря ми.

Моли ви да изчакате и изминават няколко секунди.

- Кодът ви е пратен. Ще го получите в рамките на един час, но повечето хора казват, че е дошъл веднага. Каквото и да...

***

Набавяте си смартфон. Очукана „Моторола Дроид“ за десет лири от Ибей ще свърши работа. Актуализирате фърмуера, за да я направите на радио; има хардуер за такива неща. Мислете за фърмуера като за инструкции, които казват на хардуера как да се държи.

Настройвате го на канала на мрежовия доставчик, в този случай О2, и се позиционирате в обхвата на същата клетка като Рейчъл, за да получите текстовото съобщение със защитния идентификационен код, пратено от банката. Това може да е малко сложно, защото в Лондон се случва да прекосиш коридор и да се озовеш по-близо до различен пилон. Нали знаете старата поговорка, че съдбата е благосклонна към смелите?

Е, има други, към които е по-благосклонна.

Планиращите. Онези, които обръщат внимание на детайла.

Болницата „Сейнт Панкрас“ е в обхвата на един-единствен клетъчен пилон.

Избирате време, когато тя ще бъде там и ще е прекалено заета да си провери телефона при пристигането на съобщението. Като например в началото на смяната, когато добросъвестната сестричка прави обиколка на отделението.

Когато кодът пристигне, обаждате се отново в банката, молите за паричен трансфер и предоставяте изискваните две цифри от въпросния защитен идентификационен код. До минути заплатата й ще се е изпарила.

Дали работата не е прекалено много за такива пари ли? Не би ли било по-лесно да монтирате скенер на някой банкомат, да поставите камера на съседната сграда, да си набавяте пинове и да използвате фалшиви карти?

Това би било самата истина, ако опираше единствено до пари.

Но всъщност е много по-амбициозно начинание.

Дванадесета глава

Списък

Когато лентичката на телефона й, показваща прогреса, достигна сто, миниатюрният зелен андроид престана да пулсира и екранът стана черен. Рейчъл сдържа дъха си, отчасти убедена, че това ще бъде краят, телефонът ще се окаже покойник, но миг по-късно се появи логото на „Самсунг“ и пред нея се разкри екранът за регистрация. Провери часа. Два и петнайсет. Нямаше да отнеме дълго - да регистрира телефона си, да нагласи будилника и можеше да си легне, - но й беше ясно, че няма начин да заспи.

При комбинацията от гъстото като тиня кафе, което си беше приготвила, за да проясни ума си, адреналина, на който все още бяха подвластни крайниците й, и тормозещия я глад щеше да има късмет, ако изобщо затвореше очи тази нощ. Както и да е. Щеше да го преживее. Лили страдаше от колики като бебе, имаше толкова тежък рефлукс, че млякото пареше гърлото й; през първите шест месеца почти всяка нощ беше белязана от безкрайно и травматизиращо безсъние. Щом оцеля през това, щеше да преживее някак си утрешния ден. Надяваше се да има няколко часа, преди баща й да остави Лили на сутринта, достатъчно, че да успее да издържи работния ден.

Рейчъл допи кафето си и в устата й попадна бучката ванилова каша от дъното, от която почти й се догади, а после вниманието й беше привлечено от лаптопа. След като Спенс най-сетне си тръгна - предложи да остане за през нощта, но нямаше начин да поеме отговорността той да е скапан от умора на полета до Гърция утре, - тя го сложи на кухненската маса и се помъчи да подреди мислите си, като ги изля във файл в уърд.

Какво знам със сигурност?

Някой наранява Конрад. Случи се три пъти през изминалата седмица.

Някой е проникнал в профила ми в Снапчат и е разпратил снимката ми.

Пит, противният приятел на Конрад, ми отговори със снимка на члена си.

Алан Грифин е излязъл от затвора.

Добре. Какво е целяло да постигне изпращането на снимката? Да я унижи? Да я накара да се срамува? Ако отново е станала жертва на доксинг, би имало логика, но само няколко души я бяха получили, сред които Бека и Спенс, които едва ли биха могли да се броят за възприемчива аудитория.

Дали това означаваше, че снимката е била изпратена заради Пит?

И ако беше така, дали той беше човекът, който я е пратил?

Ами ако я е издирвал в Гугъл, натъкнал се е на снимката и е осъзнал, че би могъл да я използва, за да ги раздели с Конрад? Оказа се права, че той не я харесва, Конрад в общи линии го потвърди. Той ме предупреди, че ще ми донесеш само ядове. Какъв по-добър начин за Пит да убеди Конрад от доказателство, че му се е натиснала?

Колкото и това да звучеше възможно, и фактът, че снимката беше пратена, докато двамата се намираха във фитнес залата, само да подсилваше доводите, нещо не се връзваше.

Връзваше се да е Алан Грифин.

Стилът отговаряше директно на неговия списък със стратегии. Същото важеше и за изчезналия имейл. Беше излязъл от затвора само преди две седмици и ето до какво се беше стигнало. Възможно ли беше наистина да става дума за съвпадение?

Само дето... Ако беше Грифин, защо не я беше елиминирал от профилите й? Или не бе предприел нещо повече от изпращането на една самотна снимка? Същите номера като преди. Просто нямаше логика.

Надигна се от стола и започна да кръстосва из кухнята. Може би той действаше бавно, първо изключваше Конрад от картинката, а после щеше да я погне. Но точно каква игра играеше? Какво искаше? Отново да съсипе живота й? Да я прати обратно в психиатричното отделение? Да й уреди затваряне там веднъж завинаги? Или може би нещо още по-подло? Като например тя да отиде в полицията и да признае ролята си за пращането му в затвора? Винаги се беше чудила дали му е известно, че именно тя го прати там - най-малкото беше напред в списъка на заподозрените, - и може би със снимката й даваше да разбере, че тя е номер едно.

Но как да си обясни нараняванията на Конрад? Дали Грифин имаше нещо общо и с това? Имаше повече логика, отколкото Пит да стои зад тях. Но макар в миналото Грифин да беше заплашвал с физическо насилие, всъщност никога не беше прибегнал до такова - само че това беше, преди да прекара осем години в затвор със засилена охрана. Вярно, че Конрад беше доста по-едър от Грифин, но пък той сигурно се беше запознал вътре с някой и друг главорез. Може би им беше правил услуги и сега те му се отплащаха.

Но ако се беше случило така, защо Конрад не беше отишъл в полицията?

Освен ако онзи не му беше поръчал да си държи устата затворена.

Възможно ли беше синините и изгарянията да се дължат на него? А Конрад да се опитва да я предпази? В това би имало логика, нали така? Пребиват го и му поръчват да не казва нищо или ще погнат и нея.

Рейчъл се облегна тежко на плота. Чувстваше се, сякаш мозъкът й е яко разбъркван. Едно обаче беше сигурно: който и да стоеше зад всичко това, беше прибегнал до физическо насилие. Не срещу нея, поне още не, но то беше налице, беше част от случващото се, и тя трябваше да бъде готова. Отвори чекмеджето с приборите, откри супер остър керамичен нож за заленчуци, който беше купила от пазара „Седем сестри“, и притисна бялото му острие към върха на пръста си достатъчно силно, че да пробие кожата.

Стече се капка кръв и тя тикна пръст в устата си, усети върху езика си острия вкус. Вече не беше крехката трийсеткилограмова жертва с тръба в стомаха и толкова тънки ръце, че на сестрите им се налагаше да използват детски маншон, за да премерят кръвното й налягане. Ходеше във фитнес залата и тренираше с тежести. С годините беше изградила тялото си до тегло от петдесет и седем килограма чист мускул. Да, беше имала рецидиви, епизоди, или както там ги наричаха, по време на финалните изпити за медицинска сестра и когато баба й почина - беше съвсем естествено от време на време да залита, - но никога не беше падала в бездната, не и от тийнейджърска възраст насам.

И нямаше да го допусне сега.

Озърна се из кухнята, към живота, който си беше изградила заедно с дъщеря си. Плъзна поглед по колажа от снимки на таблото на хладилника, по перата от паун, които намериха при еднодневния си излет до Ричмънд парк, по миниатюрните чашки за еспресо с приятен дизайн ар деко, които използваха за чаените си партита. На стената още бяха окачени гирлянди от празненството по случай третия рожден ден на Лили, а от лампата висяха цветни спирали, вече излинели от времето.

Който и да й причиняваше това, Рейчъл нямаше да му позволи да спечели. Протегна ръка и насочи острието на ножа към лаптопа. Това беше нейната къща. Нейният дом.

И проклета да беше, ако допуснеше Алан Грифин или друг да я прогони от него.

Тринадесета глава

Дрехи

Затварянето на входната врата събуди Рейчъл. Беше заспала в кухнята, отпусната върху капака на лаптопа. Повдигна глава, чувстваше шията си скована като стоманена греда, черепа си радиоктивен и устата си, все едно е била използвана като тоалетна на строителен обект.

Беше ли взела нещо? Запрепъва се през спомените си, отпреди да заспи. Не, не беше. Беше се изкушавала да посегне на запасите си, но, слава богу, се удържа. Това беше едно нанадолнище, по което не желаеше да се свлича.

Лили дотича в кухнята и се ухили към майка си.

- Може ли да закусваме с пуканки?

- Някога закусвала ли си с пуканки? - отвърна замаяно Рейчъл.

Баща й влезе в кухнята с пръхтене и донесе със себе си мириса на застоял цигарен дим и наденички в тесто, което накара стомаха й да се преметне.

- Здравей, мила.

- Доколкото разбирам, снощи сте яли пуканки - отбеляза Рейчъл и пое Лили в прегръдка.

- Само мъничко. Аз ги изядох повечето.

Беше възнамерявала да прозвучи като шеговит коментар, но по оклюмалото изражение на баща си съдеше, че той не го беше приел така.

- Не се тревожи за това - каза и махна отстъпчиво с ръка. - И благодаря още веднъж. Наистина оценявам помощта ти с Лили.

Очакваше сега баща й да си тръгне - финалното благодаря обикновено беше знак, че е време, - но този път той продължаваше да се помайва до хладилника. Прочисти гърло и прехвърли тежестта си от единия на другия крак.

- Чуй ме, мила. За снощи...

О, боже, не отново. Пълен работен ден след почти безсънна нощ беше достатъчно тежко изпитание, но да го започва с навъсените откровения на баща й вече щеше да й дойде в повече.

- Най-добре да вървиш - отбеляза тя и кимна към вратата. - Не искаш да закъсняваш, нали?

- Не го помниш - подхвана той, - но като беше на възрастта на Лили, щом се приберях у дома, се затичваше към мен и викаше: „Тате, тате!“.

- Прав си, не го помня.

- Казвам само, че имаш прекрасно дете. Не допускай същата грешка като...

- Добре, татко.

- Можеш да говориш с мен, мила - увери я той, докато разсеяно се попипваше под корема. - Ти си... Моя дъщеря си. Искам да бъда до теб.

Тя стисна здраво слепоочията си с надеждата той да забележи колко влошаваше главоболието й.

- Ето, тук си.

- Аз просто...

- Върви на работа, татко. Става ли?

Рейчъл го изчака да се затътри навън и да затвори тихо входната врата, а после завъртя Лили в скута си, така че да се озоват нос в нос.

- Е, малкото ми ангелче. Какво ще кажеш да приготвя закуска и за двете ни?

- Хм... Може ли да получа пуканки?

Тя настани дъщеря си на нейния стол. Ето заради това поръча без боклуци за ядене. Понякога беше достатъчно трудно изобщо да накара Лили да се храни, а какво оставаше, когато главата й е завъртяна от примамката на апетитни лакомства.

Рейчъл включи радиото, стар апарат с копче за настройване на станциите, намирал се в тази кухня още по времето на майка й, намери станция, за която допусна, че е „Маджик ФМ“, заради вървящата песен - „Колко е дълбока любовта ти“ на „Би Джийс“, - а после извади от хладилника яйца, мляко, масло и картофи. Бъркаше и режеше, подсвиркваше и припяваше, като си спомнеше думите, с надеждата, че за пред Лили ще успее да представи сутринта като напълно нормална, а не такава, в която някогашният преследвач на майка й евентуално се беше появил обратно на сцената.

Бяха изтекли осем години, откакто Алан Грифин влезе в затвора, а ето я отново, чувстваше се подгонена, наблюдавана, уплашена. Живееше с постоянно спотайващия се страх какво следва нататък. Чакането беше най-лошо от всичко. Снимката в Снапчат нямаше да е краят. Усещаше го.

И сега какво? Повече от всичко й се искаше да кръшне от работа и да се заключи вкъщи с Лили. Но като за начало сигурно щяха да имат външна сестра, която да замества Спенс, а през първия си ден в отделението те тичаха в помещението за отпадъци и мръсно бельо всеки път, когато се наложеше да сменят чаршафите на някое легло. Държеше прекалено много на пациентите им, та просто така да ги остави с недостатъчно опитен персонал. Освен това беше събота, Лили щеше да прекара деня в жилището на Марк с кодовете му на входа на сградата и охранителните камери във фоайето. И като се имаше предвид, че той не беше от татковците, склонни да висят по детските площадки - предпочиташе да строят с Лили сложни замъци от „Лего“, отколкото да я бута на люлката, - не съществуваше голяма вероятност да излязат. Сигурно там Лили щеше да е на по-сигурно място, отколкото навсякъде другаде.

Ами отиване до полицията? Ако заведеше Лили по-рано, можеше и да й остане време да се отбие и да докладва за случилото се. Но какво би им казала? Някакъв тип, когото познаваше, й беше пратил снимка на члена си. Нямаше доказателства, дори не беше направила скрийншот. Но дори да беше, какво от това? Щяха да повикат Пит за разпит? Но ако Грифин се опитваше да ги раздели с Конрад, тогава Пит беше просто балама, чиято роля беше да препредаде на гаджето й какво е получил от развратната му приятелка.

Почувства прилив на вина заради мисълта, че Грифин е причинил нараняванията на Конрад. След като влетя в дома й, тя взе категорично решение: без значение от обстоятелствата, той нямаше право да я блъска и да я кара да се чувства уплашена. Не желаеше да има нищо общо с човек, способен на това. Какво би се случило, ако го нямаше Спенс? Дали Конрад би я ударил? Съмняваше се, но не искаше да чака до другия път, за да узнае.

Тази сутрин обаче той й липсваше до лудост - не можеше просто така да заличи чувствата си - и си пожела с цялото си същество да можеше да се върне с една седмица назад до времето, преди да започне всичко това, когато по цял ден си пращаха глупави съобщения и тя можеше да си позволи да очаква вечер, прекарана в обятията му Знаеше по-добре от всеки как Грифин умееше да си играе с хората. Не спираше да си мисли как Конрад плачеше до вратата напълно сломен. Ако е бил тласнат до самия ръб и стигането му дотам е било по нейна вина, дали не му дължеше поне да се опита да узнае цялата история?

Сипа бъркани яйца и пържени картофки в една чиния и прошепна заговорнически към Лили:

- Имаме два часа, преди да тръгнем към татко. Ако ми помогнеш да изядем всичко това, може би ще се сгушим на дивана и ще гледаме „Замръзналото кралство“.

- Ще го изям всичкото - обяви Лили и взе две картофчета.

Рейчъл загреба с вилицата малко яйца и я повдигна, но устата й не се отваряше. Нещо не беше наред. Без значение колко пъти пререждаше парченцата в главата си, пъзелът пак не беше пълен.

Но какво се губеше?

Кое беше липсващото парченце?

Марк отвори вратата, облечен в колежански кафяв пуловер с шпиц деколте върху бяла риза без яка и чифт добре огладени бежови панталони, дрехи, за които на Рейчъл не беше известно, че дори притежава, а какво оставаше да си го представи в тях. Бяха в пълна противоположност със стандартния му гардероб от силно зацапани долнища на анцузи и тениски с каламбури от „Междузвездни войни“ или някоя шега, която тя не схващаше, дори след като й я обяснеше за милиарден път.

- Кафе? - зададе дежурен въпрос и се отмести от пътя им, та да могат да влязат.

- Изглеждаш нов, тате - обяви Лили с разтревожено изражение.

Марк я постави на раменете си и оплези език към голия й глезен.

- Ще го приема за комплимент.

Всъщност изглеждаше добре, комбинацията от ризата и пуловера подхождаха на слабата му фигура. С новата му прическа в стил хипстър всички следи от някогашната му неугледност бяха заличени от външния му вид. Просто беше много неочаквано. През цялото време, откакто Рейчъл го познаваше, той никога не беше ходил доброволно да си купи дрехи. При повече от един случай тя лично му беше купувала боксерки от „Праймарк“, защото така беше по-лесно, отколкото да се мъчи да го убеди да замени дрипавото разпадащо се бельо, което съхнеше на радиатора му А ето го сега, появяваше се облечен като от каталог на „Топ Ман“.

- Аз... Не исках да казвам нищо - отрони тя.

- Защо? Глупаво ли изглеждам?

- Не! Изглеждаш добре. Наистина добре.

- Пробвай да го изречеш, без веждите да са качени до средата на челото.

Тя го последва в кухнята и се подпря на каменния плот, докато го наблюдаваше да зарежда пакетче в машината „Неспресо“.

- Как мина купонът? - попита я и откачи две чаши от стойката. - Доста необуздано, ако се съди по външния ти вид.

- Ако искаш да знаеш, беше спокойна вечер. Няколко питиета. Малко хапки...

- О, обичам хапки - отбеляза той и постави чаша под чучура. - Какви хапки сервира? -провикна се, за да надвика шума от меленето на зърната кафе.

- Ще се покрусиш! - викна в отговор тя. - От „Айсланд“.

- О, Рейчъл.

Тя повдигна рамене. Меленето спря и се разнесе пара, когато кафето започна да тече.

Марк остана загледан в машината за няколко секунди, а после попита:

- Как е Конрад?

- Той... Добре е - отговори тя. Не й допадаше острият му поглед, все едно очакваше тя да излъже и се готвеше да й се нахвърли.

- Значи нещата вървят?

- Какво е това? Да не сме в трети клас?

- Просто... Не си го споменавала от известно време. Преди няколко седмици не спираше да произнасяш името му Не можехме да проведем един разговор, без да го намесиш. А сега, като те питам, само дето не отвръщаш „Кой Конрад?“.

Рейчъл оправи ревера на престилката си. Дали не беше редно да признае на Марк истината за вчера, че някой е проникнал в профил й в Снапчат. О, и между другото Алан Грифин беше излязъл от затвора и може би отново я дебнеше. Марк имаше право да знае, не на последно място, за да е подготвен, ако някой се опиташе да навреди на Лили. Но сега, когато беше отворила вратата към вероятността да изслуша страната на Конрад - и това беше всичко, просто вероятност, - може би щеше да е по-добре да отложи.

Макар Марк да знаеше всичко за Грифин, беше й лесно да допусне как ще изслуша случилото се, ще реши, че Пит стои зад всичко, както бе станало и със Спенс, ще обяви по асоциация как Конрад е виновен и ще настоява тя незабавно да прекрати всякакви връзки с него. И това още преди да е споменала за бурното му нахълтване в края на вечерта. Смръщените му вежди й подсказваха, че той отчасти очакваше да бъде доказана правотата му при всичките случаи, в които й бе казвал, че онзи „тъпанар“ не е стока. Тя не можеше да понесе подобна схватка.

Вместо да му причинява паника, вероятно беше по-добре да изчака, най-малкото докато изкопчеше истината от Конрад или вдигнеше ръце от него завинаги. Държеше нещата под контрол. Смени паролите си и преинсталира телефона си. Нямаше да отваря никакви приложения. Никой нямаше да я измами два пъти.

- Чуй - заговори. - Аз ще тръгвам.

- Но кафето ти...

- Ще си направя в работата - отвърна и пристъпи към коридора.

Марк заобиколи, за да й препречи пътя.

- Чакай, чуй ме. Трябва да поговорим. - Втренчи се в нея очаквателно и когато тя не отговори, добави: - Наясно си за какво.

- Ще говорим за това по-късно, обещавам.

Той се озърна, за да се увери, че Лили не се помайва на прага, а после се наведе към нея.

- Това е нещо сериозно. Можеш да умреш.

- Не мислиш ли, че си малко мелодраматичен?

Марк извърна глава, придобил наранено изражение. Не биваше да е толкова рязка с него. Това беше ролята им един за друг, на довереник, терапевт, някой в другия край на линията в моменти на слабост или отчаяние. И ако беше обратното, тя би му говорила със същото; нещо повече, щеше да го завлече за ухото до клиниката за хранителни разстройства.

Това беше мястото, където се срещнаха за пръв път. По онова време той бе толкова непохватен в присъствието на момичета, че водеше разговорите с нея в състояние на пълна паника, потрепваше между думите, все едно някой го ръчкаше в гърба с остен за добитък, и гледаше във всички други посоки, но не и към лицето й. В действителност се сприятелиха именно заради неговата свенливост. След като стана жертва на доксинг, тя срещаше трудности да говори с момчета и отношенията с него й помогнаха да си възвърне доверието в тях. Допадаше й да мисли, че той също беше извлякъл някакви облаги. Все така не проявяваше кой знае какъв интерес към нещо, което не беше захранвано от микрочипове, но беше по-уверен около жените. В немалка степен това се дължеше на нея.

Хората често питаха Рейчъл защо с Марк не са двойка. Въпреки излъчването му на отнесен особняк в действителност той беше добра партия. Умен, мил, забавен, успял и ако си падаш по недодялани типове, дори сладък. Но тя просто не гледаше на него по този начин - и беше убедена, че неговото отношение към нея е аналогично. След онова, през което бяха преминали заедно в клиниката, след физическото състояние, в което се бяха виждали един друг, нямаше как просто да отменят видяното.

Той взе кафето си от машината и отпи едва-едва. Все така без да я поглежда, произнесе:

- Наясно си какво правиш. Запитай сама себе си струва ли си.

Беше прав, тя наистина беше наясно. Защото истината беше, че при всичко случващо се тя се нуждаеше от глада. Имаше нужда от него, за да се справи. Когато страхът се трупаше вътре у нея, когато почувстваше, че я задушава, болката в стомаха я разсейваше, предоставяше й перверзна утеха, явяваше се като източник на гордост заради силата на волята й. Да умираш от глад и пак да си отказваш храна, когато тя е навсякъде около теб - колко хора бяха способни на това? Не, не беше добра идея да го изполва по този начин; нов епизод би лишил живота й от всичко, ако го допуснеше. Но траеше едва от седмица - дни, ако броеше от последното си нормално хранене, - така че гласът на анорексията още не беше силен. Не се беше загнездил в мозъка й.

Още имаше време.

- Хей - заговори и разтърси ръката му - Марк, Марки, Марки Марк, господин Фънки Бънч. - Когато помежду им се породеше стрес, това винаги предизвикваше широка усмивка, забавното в цялата работа беше, че носеше същото малко име като Марк Уолбърг.

Той се отдръпна от нея.

- Това е най-тежкото състояние, в което съм те виждал от много време.

- Днес изядох огромна закуска.

- Колко тежиш?

- Ти донеси кантара, а аз ще се шмугна навън да напълня джобовете си с камъни.

- Не е смешно, Рейч.

- Мерих се преди два дни. Петдесет и седем килограма, ясно ли е? Седмицата беше тежка, но всеки има тежки седмици. Дори ти с твоите шикарски нови дрехи. - Усмихна се с надеждата да прекрати разговора. - Нека бъдем приятели, става ли? Трябва да отивам на работа, а ти имаш да гладиш още панталони и...

- Престани с шегите, чу ли ме? - Направи пауза и прекара език по устните си. - Мислех си, че ще е добре Лили да остане при мен... Докато ти оправиш нещата.

Лицето на Рейчъл пламна, а скалпът й защипа. Какви ги приказваше той? Че Лили трябва да се премести при него? Харесваше й, задето двамата са близки, и приемаше с радост факта, че Лили имаше с Марк връзка, каквато тя така и не бе осъществила с баща си, но досега никога не беше стоял въпросът да я остави при него.

- Не изпадай в паника! - вметна той. - Беше само предложение.

- Няма да ми отнемеш дъщерята.

- Какво?

- Тя е моя дъщеря - процеди Рейчъл.

Марк пристъпи и застана директно срещу нея.

- Всъщност тя е и моя дъщеря.

Четиринадесета глава

Защитен идентификационен

През обучението й беше имало моменти, когато съжаляваше за решението си да стане медицинска сестра. Заучаването на десет милиарда медицински суфикса, разпределянето й за студентски стаж, както и попълването на безкрайни административни формуляри за персоналното й развитие - повечето от това, докато беше бременна с Лили и поделяше с нея първата им безсънна година - бе тласкало Рейчъл към поредица от мини рецидиви. Но тя се справи. Премина през целия процес. Дипломира се и зъбчетата на Лили свършиха да пробиват, така че вече беше прескочила тежката част. За пръв път изпитваше гордост от постигнатото. През целия си живот се беше чувствала леко засрамена, често без да знае защо, и да се отърве от това чувство беше абсолютно облекчение.

Работата й беше всичко за нея. Не, не оказваше помощ на проблемни тийнейджъри, както беше възнамерявала първоначално, но работата, която вършеше, все така имаше стойност. Беше истински сърцераздирателно да гледаш как светът на застаряващите пациенти често се свеждаше до това дали обичан човек си е направил труда да се появи в деня за посещения. Да бъде инструментът, предлагащ утеха в подобни моменти, й сочеше, че играе важна роля в здравната система. В действителност самоуважението заради това, че е сестра, внасяно в мисловния й процес - а той често се поддаваше на тенденцията да кара всичко да изглежда максимално зле, - я прекарваше през дни като днешния, когато желаеше единствено да се свие на кълбо и да го изчака да свърши.

Минути след като се появи в отделението, вече беше прекалено заета, та да мисли за Конрад, снимката в Снапчат, глупавия пенис на Пит, проклетия Алан Грифин или нещо друго. Жената в осма стая натискаше звънеца на всеки две минути, защото й бяха поставили назогастрална тръба и тя си мислеше, че се задушава, а новият пациент с инсулта беше паднал през нощта на отиване към тоалетната и се нуждаеше от помощ да се настани на инвалидната количка всеки път, когато имаше нужда да изпразни мехура си, който, ако се съдеше по броя на посещенията, трябва да беше с размерите на фъстък. Не беше от помощ и че заради проблем с графика заместникът на Спенс щеше да се появи чак в понеделник. Това значеше, че двете с Чина, санитарка в отделението, се справяха съвсем сами в тази лудница.

В продължение на няколко блажени часа не беше имала никакво време за размисли.

В късния следобед обаче, докато Рейчъл завършваше обиколката си за проверка, гладът, кротко карал стомахът й да се свива, се превърна в болка, равносилна на тази от удар в слънчевия сплит. Тя притисна длан към корема си и издиша рязко. Боже, какво си бебе. Някога търпеше с дни без храна. Поклати глава. Глупава мисъл - имаше нужда да се храни. През целия ден не беше слагала друго в устата си освен черно кафе. Не стигаше. Хана, стажантката, държеше бисквити „Джафа Кейк“ в дъното на шкафа под чайника. Нямаше да възрази, ако закъсала колежка си услужеше с няколко.

Рейчъл се запъти към стаята за почивка и извади телефона си да провери колко е часът. Почти четири. Беше средата на смяната й, а още беше накрак. Тъкмо се канеше да го прибере, когато забеляза пощенския плик в горния край на екрана. Сърцето й пропусна удар - дали беше от Конрад? Въздъхна разочаровано, когато отвори съобщението. Беше от банката, уведомяваха я, че защитният й идентификационен код е бил сменен, и съдържаше новия.

Закова се на място. Нейният какво?

Провери часа на изпращане на съобщението. Дванайсет и двайсет. Тъкмо е била започнала работа, когато се е получило, вероятно е била на първата си обиколка из отделението.

Може би не означаваше нищо, просто автоматично изпратено съобщение. Сигурно получаваше такова на всеки шест месеца и не му обръщаше внимание. Запрехвърля пощата си, но тя не стигаше толкова назад - този апарат беше на по-малко от седмица.

Дали някой се опитваше да се добере до банковата й сметка?

Влезе в помещението за почивката и позвъни в банката, като ровеше из чантата си, докато се осъществеше връзката. Повтаряше си да не изпада в паника и как сигурно не е нищо страшно. Електронен глас я попита за номера на банковата й сметка, но от възбуда тя не успяваше да изнамери портмонето си, така че натисна нула и в ухото й зазвуча „Радвижи тялото си“ на Джъстин Тимбърлейк. Събота следобед, дали съществуваше по-неподходящо време, в което да позвъни?

Какво може да е сторил? Да се представи за нея и да смени защитния й идентификационен код? Той за какво изобщо служеше? За телефонно банкиране? Дори не можеше да си спомни кога за последно е използвала тази услуга. Всичко, което правеше, беше да си проверява сметката и да връща пари на приятели, а това можеше да се свърши чрез приложението. Дори защитният й идентификационен код да беше сменен, как някой друг би могъл да получи съобщението? Във всяка прегледана от нея статия се посочваше, че като върне телефонния апарат към фабричните му настройки, ще се отърве от шпионския софтуер, така че не съществуваше начин друг да е бил способен да го прочете.

„Радвижи тялото си“ започна отначало. Сега беше номер осемстотин петдесет и седем хиляди на опашката. Който и да правеше това, със сигурност знаеше, че е преинсталирала телефона си. Би му било известно, че няма как да се добере до съобщението от банката. В такъв случай дали това беше просто маскарад, маневра, която да я стресне, да обърка главата й, да й даде да разбере, че някой я наблюдава? Че няма да остави...

В отделението зазвуча аларма.

Секунди по-късно Чина вече я викаше от коридора.

- Сестра? Сестра Рейчъл?

Разклати телефона си и му внуши да осъществи връзка. Две минути, само от толкова се нуждаеше, за да се увери, че всичко със сметката й е наред. Съжалявам, Агнес, дали ще изчакаш със сърдечния си пристъп още момент?

Чина влетя в стаята за почивка. По неподправения ужас, изписан върху лицето й, Рейчъл позна, че нямаше място за отлагане.

Щеше да се наложи да се обади пак. Може би тогава щеше да успее да се свърже с истински човек, преди Джъстин Тимбърлейк да е свършил работата на злодея, който я дебнеше, и да я е побъркал окончателно.

Остатъкът от смяната й беше убийствен. След един сърдечен пристъп (не Агнес), два нови приема, в това число объркан възрастен човек с ампутирано стъпало директно от операционната, който изцапа леглото в мига, щом легна, както и разнообразни други неприятности и злополуки Рейчъл напусна отделението прекалено изнурена, дори да помаха за сбогуване на Бел, нощната сестра.

Близо до болницата имаше отворен клон на „Сейнсбърис“. Тя се затътри към него с глава, размътена от деня. Нуждаеше се от две неща - вана и легло. Направо беше смазана. И прегладняла. О, и все така се налагаше да позвъни в банката. Страхотно! Хайде, Джъстин, подготви се да раздвижиш това тяло!

Вратите на супермаркета се отвориха с плъзгане. Вътре беше толкова тихо, че се чуваше как пъшка. Запрепъва се по една пътека, чувствайки се като статист от филм за зомбита, а очите й постоянно се отклоняваха от храната. Смес за палачинки? „Нутела“? Не, нищо сладко. Нещо прясно. Може би зеленчуци аламинут. Това ставаше бързо. Беше осем и половина, а тя искаше да е в леглото до десет. Да стане рано, да прибере Лили от Марк, да се заключи у дома и да направи сериозна оценка на ситуацията. Такъв беше планът.

Взе глава чесън, глава броколи, пакет бейби царевички. Добави късчета пилешки гърди от хладилника за месо и нискокалоричен шоколадов мус от отдела за млечни произведения. Истинска вечеря. Беше време да вкара нещата под контрол.

По път към касите взе бутилка сира на промоция и си се представи потопена във ваната чак до шията да отпива от виното си с тялото й, отпуснато в топлата вода. Отнесе кошницата си до една каса вместо до апарата за самообслужване, защото изпитваше потребност да размени усмивка с човешко същество, да побъбрят неангажиращо колко е гадно да си на работа в събота вечер. Би трябвало да сме на купон, искаше й се да заяви и да се посмеят хубаво. Младото чернокожо момиче с плитки, спускащи се по гърба на лилавата й униформа на „Сейнсбърис“, поздрави Рейчъл с приятна усмивка.

- Имате ли нужда от торбичка?

- Да, моля - отвърна Рейчъл.

Момичето прекара продуктите през касата и лично ги прибра в оранжевата пазарска торбичка. Нямаше неангажиращо бъбрене, но не беше проблем. Усмивката й беше достатъчно мила.

- Десет и двайсет и пет, моля - обяви. - Безконтактна ли е?

Рейчъл кимна и опря картата си в апарата. Бипна, но през металните зъбци не се показа касова бележка. Отново опря картата си и хвърли бърз поглед към момичето, а усмивката напусна лицето й. В гърлото й се надигна киселина.

О, боже, не. О, боже, не. О, боже, не. О, боже, не.

Същото като преди - бипване, но нямаше касова бележка.

- Апаратът ни е малко опърничав - обясни момичето. - Бихте ли въвели пина си?

Рейчъл пъхна картата в процепа и натисна бутоните.

Когато на екрана се изписаха думите, никак не се изненада.

Картата е отхвърлена.

Стисна лицето си в шепи.

- Ти, идиот такъв. Ти, проклет идиот.

Касиерката придоби нервен вид. Рейчъл отстъпи назад, промърморвайки извинение, а момичето й викна да изчака. Но тя не можеше да чака, трябваше да се махне оттам, преди да си е изпуснала нервите насред магазина. Някой я стисна за рамото. Тя се извърна, видя, че е човек от охраната, и се изтръгна от хватката му. Торбичката й с покупки още лежеше на щанда.

- Не съм взела нищо.

Той се хвърли към нея. Тя отскочи назад и закачи с пета стелаж с чипс „Уокърс“, при което запрати на пода яркочервените пакетчета. Завъртя се и се натъкна право на касиерката.

С изражение, издаващо нещо средно между страх и извинение, момичето й върна дебитната карта, а после се отдръпна от изхода и на Рейчъл не й остана накъде другаде да се насочи.

Петнадесета глава

Запас

Рейчъл провери картата на банкомат. Празна. Заплатата й я нямаше. Не разполагаше с пари в брой, така че не можеше да хване такси, не можеше дори да използва картата си в автобуса. Единственият й избор беше да тича до къщи.

Преоблече се в една близка кръчма, запуснато заведение на име „Свободният мъж“, с изметнати дървени панели по стените и застояла воня на бира. Местните се извърнаха на бар-столовете си, когато тя ги отмина забързано по път към тоалетната. Докато трепереше в студената кабина, наложи си да навлече потника си за бягане, още мокър от сутринта.

Подхвана спринт и забави темпо чак когато паренето в дробовете й стана болезнено. Промъкваше се сред пушачите, струпали се пред кръчмите из Кентиш, тичаше, все едно някой я гони, а бедрата и прасците й се намираха в състояние почти на пълна агония.

Като пресече Холоуей Роуд, десният й крак поддаде и се схвана жестоко. Тя се строполи на тротоара, претърколи се на една страна, зарита във въздуха и се зае да разтрива мускула в задната част на бедрото си. От гърлото й се откъсна толкова дрезгав стон, че трябва да беше дошъл право от сърцето й. Глупаво, толкова глупаво. Налагаше се да бъде внимателна -белезите от миналите й гладувания още личаха дълбоко в мускулите й, - а да товари тялото си по такъв начин, без да е яла през целия ден, беше все едно сама да си търси белята.

Отне й по-дълго да измине последните сто метра, отколкото да пробяга няколкото километра преди това. Дори когато спазъмът се поуталожи, чувстваше краката си като отсечени и едва успяваше да крета. Вървеше на една страна по тротоара и се подпираше на живи плетове и градински зидове, за да се задържи права, чувстваше се замаяна и не на себе си. Пръстите й бяха изтръпнали чак до втората става. Досещаше се, че кръвното й налягане е спаднало рязко.

Натика ключа в ключалката, а в очите й проблясваха бели светлини. Молеше се сама на себе си да съумее да запази фокус. Не се давай точно сега. Успя да влезе на третия опит и се завлече до банята. Съблече шортите и потника си и изчака водата да стане вряла, преди да влезе под душа. Ще си получиш парите. Ще проследят къде са били прехвърлени. Ще видят, че са били откраднати. Изтърка кожата си, все едно беше покрита със засъхнала кал, а после се облегна на плочките и зарида. Ами ако не успееха да намерят парите?

Ами ако заплатата й просто я нямаше?

Кафе. Лаптоп върху кухненската маса. Обади се на банката с високоговорител и докато чакаше да се свърже, зае се да търси „Незаконно проникване в банкови сметки“. Посочи сорт кода и номера на сметката си, когато записаният глас ги поиска, и мигом проби. Не беше чак толкова изненадващо, предвид че вече беше след девет. Дотук с ранното й лягане.

Отговори й млад мъж, който въпреки късния час звучеше услужлив и заинтересуван, щом обясни, че са били откраднати пари. Попита я за третата и шестата цифра от защитния й идентификационен код.

- Интересно, че го споменавате - отвърна тя. Наведе се по-близо към телефона и обясни за полученото съобщение, което гласеше, че е сменен, макар тя да не беше искала подобно нещо.

- Може ли да ви сложа на изчакване за момент? - попита той.

- Разбира се - отговори Рейчъл и мигом съжали. Проклетият Джъстин Тимбърлейк все така размърдваше тяло. Някога изобщо вземаше ли си почивка? Като например да положи долу глупавото си тяло и да си затвори устата. С цел да запази здравия си разум тя се съсредоточи върху лаптопа. В отговор на запитването й се беше отворила цяла страница със статии, кръстени „Как да проникнем в банкова сметка“. Значи беше толкова лесно? Отвори няколко страници успоредно една до друга.

Служителят се върна.

- Здравейте отново. Виждам, че искането за нов защитен идентификационен код е направено по телефона около обед.

- Нима някой може да позвъни и да направи такова нещо?

- Налага се да премине през мерки за сигурност.

Рейчъл стисна яката на халата си. Хвърли поглед към завесите, за да се увери, че са дръпнати.

- Имах над две хиляди лири. Всичките са изчезнали.

- Било е осъществено плащане на... Конрад Новак в дванайсет и двайсет и пет. Стойността му е цялото салдо по сметката.

Тя изключи микрофона.

- Аз не съм го правила.

- Не съм сигурен как...

- Някой е позвънил и се е престорил на мен.

- Моля ви, запазете спокойствие.

- Спокойна съм.

- Значи твърдите, че това е измама?

Най-накрая стигаше донякъде.

- Да! Да! Измама е.

- Проблемът е... Познавате ли този Конрад Новак? Пред мен са множество транзакции с този човек както до него, така и от него.

Винаги разделяха цената на разни неща, като единият прехвърляше пари на другия онлайн.

- Но не и всичките ми пари - изтъкна.

- Все пак това е...

Мъжът остави думите да увиснат във въздуха.

Тя почти се боеше да попита.

- Какво е?

- Всички плащания ли са били неправомерни?

- Не, разбира се, че не. - Почувства се, сякаш се е вкопчила в излиняло въже, едно погрешно движение и то щеше да се скъса. - Аз просто... Това...

Гласът му се сведе до шепот.

- Чуйте ме, госпожице Стоун. Ако пожелаете, мога да предам случая ви, но съществува сериозна вероятност от отдел „Измами“ да го отхвърлят. Осъществявали сте преводи до този човек в миналото и очевидно налице е реална и солидна връзка с него. Ще се наложи към това да бъде подходено като към кражба, криминално деяние, и да бъде прехвърлено на полицията. - Направи пауза и после добави със съчувствен тон: - Искате ли да задействам процедурата?

Тя си представи полицейска кола, паркирана пред дома на родителите на Конрад, полицейските служители на входната врата, той - извеждан в белезници навън.

Ами ако го бяха накиснали?

Първо трябваше да му се обади. Ако беше невинен, парите още щяха да са в сметката му.

- Благодаря - произнесе. - Мисля, че ще се обадя по-късно.

Ами ако грешеше? Ако Конрад дължеше пари на лоши хора и беше изпразнил банковата й сметка, за да се разплати с тях? Това със сигурност би могло да обясни синините и изгарянията.

Невъзможно. Беше абсолютно нелепо. Значеше, че цялото им време заедно е било преструвка. Тя не го вярваше. Всички онези случаи, когато се бяха целували, докато устните им не се възпалят и челюстите им не се схванат, всички нощи, прекарани в обятията един на друг... Човек не можеше да се преструва чак така.

Или пък можеше?

Извика на екрана номера на Конрад и натисна набиране. Притисна телефона до ухото си в очакване да звънне и се зачуди как беше най-добре да започне - като заговори за снощи и се опита да измъкне истината или като се впусне директно в темата за липсващата й заплата?

На телефона не се случваше нищо. Тя го дръпна от ухото си и провери екрана, решила, че не е натиснала набиране.

Още правеше връзка.

Това беше странно. Обикновено звънеше или се включваше гласова поща. Нямаше подобни забавяния.

Затвори и пробва наново. Случи се същото - още правеше връзка. Залови се да брои секундите с надеждата това да успокои дишането й, да попречи на ужаса й да нараства все повече.

Изтече една минута, минута и половина. Все едно че телефонът си играеше с нея, изпитваше я колко може да издържи, без да се пречупи...

Тишината беше нарушена от записан глас.

- Този номер вече не е в употреба. Моля, затворете.

Рейчъл се взря в телефона, все едно го беше почувствала да потрепва.

Позвъни отново.

Същото изчакване, същото съобщение.

Това беше откачено. Нима Конрад я беше правил на глупачка през всичкото това време?

Цялото й тяло пулсираше все по-бързо и по-бързо, пулсът на шията й, кръвта в главата й. А сега какво? Да го издири? Допреди няколко седмици беше делил с Пит и още едно момче студентски апартамент на Каледониан Роуд, занемарено място, пълно със засъхнали кофички от инстантни нудли, дополовина изпушени цигари с трева и мокри кърпи, лежали на пода толкова дълго, че бяха завъдили разумна форма на живот във вид на гъби. Като стана ясно, че прекарва повечето вечери при нея, той се отказа от дела си в апартамента, за да спести пари, и прехвърли вещите си в дома на родителите си в Хай Барнет. Или поне така й беше казал.

Ами ако се бе изнесъл, защото вече е бил затънал в дългове?

Тя скочи рязко от стола и закачи болезнено с хълбок ръба на масата. Трябваше да докладва в полицията. Но как? По телефона? Или беше най-добре да отиде в участъка. Представи си се в студената стая за разпити как се мъчи да обясни всичко на уморен и скептичен сержант, който е вкиснат до крайност, задето за трета седмица поред му се е паднала нощна смяна.

Ами родителите на Конрад? Метрото още работеше. Би могла да отиде при тях и да им разкаже всичко - за нараняванията, за пиянстването, за липсващите пари. Но Хай Барнет беше в самия край на Северната линия плюс още десет минути пеша. Навън беше толкова студено и тя беше повече от изтощена, така че не би й се струвало по-далече, ако се намираше на самата Луна. Държеше в къщата петдесет лири за спешни случаи, така че можеше да вземе такси, но то би й струвало почти цялата сума и какво правеше, ако утре й дотрябваха пари? Също така, ако им се явеше в такова състояние, родителите му можеше да решат, че се е побъркала и да не й повярват.

Не, щеше да е по-добре да си остане тук, най-накрая да легне да поспи и да се заеме с всичко това на сутринта.

Рейчъл осъзна, че се беше качила по стълбите и отвори килера с бойлера срещу банята. Разгъна малката сгъваема стълба, качи се на нея и заопипва скрития рафт над вратата.

Не биваше да върши това, разбира се, че не биваше, но защо иначе държеше запасите си, ако не заради моменти като този? Досега беше устоявала, но вече й бе дошло над козирката. Желанието й да спи граничеше с отчаяние. Толкова ли щеше да е лошо да получи малко покой? Иначе щеше да прекара нощта в спускане все по-надолу по спиралата. Кое щеше да е по-добро за здравия й разум?

Откри касетката за пари и ключа, закачен на стената, и ги свали долу Приседна на ръба на ваната, отключи касетката и запрехвърля прозрачните торбички вътре, всяка грижливо надписана: фентанил, трамадол, ксанакс, амбиен, клоназепам. Събираше таблетки от години, още откакто беше открила запасите от предписани медикаменти на майка си, след като тя почина. Други бяха дошли от баба й, след като й поставиха диагноза рак - като започна химиотерапията, отказа да взема каквото и да било, защото твърдеше, че лекарствата я карали да се чувства летаргична. Много от тях бяха предписани на самата Рейчъл по време на престоя й в болницата.

Мъчеше се да се придържа към някакви правила, когато опираше до запасите й. Никога не вземаше сънотворно, когато беше сама с Лили. Приемаше опиати като оксиконтин единствено когато тялото я болеше толкова много, че не можеше да стане от леглото, и не защото замайването я правеше щастлива и релаксирана или защото проблемите й спираха да я засягат.

Клоназепам, ето от какво се нуждаеше. Нещо не много драстично, което да й помогне да поспи, а после на сутринта с прояснена глава да измисли как да действа. Извади блистера от торбичката и притисна една таблетка в дланта си. Нямаше нищо лошо да го прави. Ставаше проблем само ако тя допуснеше да е такъв.

Пусна втора таблетка върху дланта си.

Ново начало утре.

Шестнадесета глава

Обич

Съществува тази приказка, или притча, или каквото е там.

Мъдър старец върви през гората. Представете си приглушена слънчева светлина, птички пърхат сред клоните, тих ручей, отклонил се от близък поток. Следобед е, въздухът е свеж, но топъл. Той достига просека, където странник седи до накладен огън и поглъща току-що изпечено пиле.

- Пилето ти харесва значи? - интересува се старецът.

- Много обичам пиле! - отговаря пътникът и бърше мазнината от брадичката си.

Мъдрият старец обмисля чутото.

- Казваш, че обичаш пиле?

- Точно така.

- Толкова обичаш пиле - заявява старецът, - че си набелязал това, убил си го, обгорил си тленните му останки и сега поглъщаш плътта му Не, приятелю мой, ти обичаш себе си. Знаел си, че пилето ще е вкусно, така че си го взел. Взел си го, защото те прави щастлив.

Пътникът хвърля поглед към кълката в ръката си и стиска устни.

- Взел си го, защото си можел - заключава старецът.

ВТОРА ЧАСТ

Седемнадесета глава

Разкаян

Първия път, когато Алан Грифин съсипа живота на Рейчъл, теглото й падна под трийсет и осем килограма. Две седмици след осемнайсетия й рожден ден - който тя прекара в леглото, преструвайки се на болна от грип, - припадна в кухнята, докато си приготвяше стръкчета целина със сос за гарниране. Като дойде на себе си, главата я болеше и в косата й имаше кръв, а баба й виеше, коленичила до нея. Рейчъл трябва да си беше ударила главата в ръба на масата.

- Ако се случи на стълбите... - беше подхванала баба й.

Тя също беше отслабнала. Поначало едра жена, широка, колкото и висока, сега пуловерът й с плетеници висеше като безформено одеяло. Движеше се из къщата, като неизменно се озърташе нагоре и наоколо, все едно очакваше някой да пробие тавана и да се спусне на въже. Какво искаше онзи мъж? Защо не преставаше?

Съгласиха се, че Рейчъл трябва да постъпи в болница. Същия ден беше прехвърлена в клиника за хранителни разстройства, откъдето отказаха да я пуснат. Тя не възразяваше чак толкова - специалистите, терапевтите, диетолозите, всички те бяха като нейни лични гардове, които я предпазваха от Грифин. Тук никога нямаше да успее да се добере до нея.

Животът сви границите си предимно до храна. Тя не изглеждаше толкова като човешко същество, колкото като стълба, висока и ръбеста. Дните преминаваха в постоянно състояние на двоумене: Да ям ли? Да не ям ли? През повечето време избираше второто. Беше трудно да се фокусираш върху нещо друго, когато умираш от глад. Тревожност, депресия, самоомраза, в сравнение те не бяха нищо. Като стигнеш дотам да си толкова гладна, че да усещаш как стомахът ти се храносмила сам, става трудно да си смазвана от осъзнаването, че това е твоят живот и ти го пропиляваш.

Когато напълно спря да се храни, преместиха я в психиатричното отделение в Едмънтън. Там натикаха тръба толкова дълбоко в носа й, че чак дращеше гърлото й, и започнаха да вкарват сива зърнеста тиня с воня на жабешки хайвер директно в стомаха й. Достатъчно, колкото да я държи жива. Малкото приятели, които още я посещаваха, я умоляваха „да се освободи от това“, все едно се беше заключила войнствено в някой долап. Не осъзнаваха, че не възразяваше да се намира там. Беше се сблъскала с истината за света, знаеше колко е безмилостен и жесток и вече не искаше да има нищо общо с него. Майка ми трябва да се е чувствала точно така, мислеше си, докато лежеше в леглото на доза оксиконтин заради болките в мускулите, и гледаше с копнеж към телевизионния екран, където тъкмо вадеха от фурната тава с лазаня, със соса с месо, къкрещ по коричката от запечено сирене. Нищо чудно, че е искала да изчезне.

Започваше да усеща мозъка си гумен и нереален. Беше преминала в различно състояние на съществуване, еуфория от постене като при онези религиозни откачалки в Индия, които клечаха на някой планински връх и оцеляваха на диви плодове. Стана безплътна, чист дух, отделен от тялото, рееше се над смъртните, които робуваха долу под нея и задължително се поддаваха на слабостите си. Никакъв самоконтрол у никого от тях. С техните дребнави страхове, дребнави мечти, с цялостната им дребнавост в дребнавия им живот. Светът беше изтъкан от отблясъци и илюзии, но тя вече го беше напуснала.

Оттук нататък не можеше да я нарани.

Плътта се отдръпна от костите й. Теглото й падна до трийсет и два килограма, фатално ниско. Тя мразеше тръбата за хранене в носа си и постоянно я измъкваше, така че й поставиха на корема перкутанна ендоскопска гастростома. Лекарите предупреждаваха за сърдечносъдови проблеми, увреждане на бъбреците, остеопороза и накрая смърт.

Рейчъл нямаше представа точно какво превключи в главата й и я накара да се бори. Може

би се дължеше на груповата терапия заедно с други драстични случаи в отделението, по-възрастни жени, които се бяха подлагали на глад двайсет години. Бяха напълно съсипани от заболяването. Беззъби, сбръчкани, с артрит. На светлинни години от бляскавите момичета, които следваше в Тъмблър, с къси тениски, шорти с високи талии и прекалено големи слънчеви очила на деликатните им лица, каращи ги да изглеждат като странна, но красива раса от човешки насекоми. Онова не беше действителността. Това тук беше действителността: Рита от Енфийлд, една от жените в групата, необвързана, безработна, бездетна и изхабена до крайност.

Или може би умерената психологическа подкрепа най-накрая даваше ефект. Не беше както през младините на майка й, когато анорексията почти не е била познавана, а какво остава да бъде разбирана. Вече не те завързваха, за да вкарат в черепа ти няколкостотин волта с надеждата, че може би като те изпържат, ще си поискаш втора чиния спагети на вечеря. Ако нещата стояха така, отдавна да беше вкарала пръсти в някой контакт. Тя не искаше да е такава. Просто не й беше известен друг начин да се справи.

Но онова, което наистина изигра роля на летящ старт за възстановяването й, беше приятелството й с Марк и помощта, получена от него. Не се познаваха от дълго време, може би няколко месеца - дори по-малко заради неколкократните й престои в психиатричното отделение, - но приятелствата, завързани в клиниката, се развиваха със скорост и интензивност, различни от тези във външния свят, особено при положение, че началото им беше полагано на гърба на най-мрачен позор и най-съкровени тайни, разкривани по време на груповите терапии.

Той беше този, който се добра до Алан Грифин.

Тя реши, че като е в болница, Грифин ще я остави на мира. Грешка. Правеше публикации във Фейсбук и във фалшив профил в Туитър, който беше създал от нейно име. Неща от рода на „Все още съм заключена в лудницата, където ми е мястото“ и „Най-сетне ще ви кажа истината - сама си причинявам всичко това“.

Също така я атакуваше във форуми за хранителни разстройства, обвиняваше я, че се преструва, и настройваше другите срещу нея. Именно така го откри Марк. Взе името на трола, Скарлет Бишъп, съотнесе публикациите й с други в същия форум и откри потребител, нарекъл се госпожица Уайлд, който се свързваше от същия 1Р адрес. Задълбочено претърсване в мрежата за тези имена доведе до друго: Бети Уайлд. Установиха, че този потребител тормозеше хора в многобройни форуми, от тийнейджърски свърталища до конспиративни клубове и форум, където бяха качвани коментари за ресторанти „Мишлен“.

Марк отвори електронна таблица и ги провери всичките един по един, отбелязваше кога се е включил потребителят, броя на публикациите му, всичко подозрително в профила му.

- Налага се да си супер щателен - обясни й. - Да не пропускаш да обърнеш нито един дигитален камък.

Най-накрая попадна на добра следа - потребител на име Б. Уайлд в Гугълбот имаше в кашираната си памет копие от страницата си във форум с ограничен достъп, №еагеФеЬе81уики.сот.

- Просто поредният форум - отбеляза Рейчъл.

- Без необърнати камъни.

- Какво значение има? Само за членове е.

- Те са аматьори.

Марк откри номера на версията на уебсайта, 3.3.1.2, от страницата за вход и после зареди уебсайт, наречен хсОгЗ.^8.

- Публични форуми като „Юку“ са пълни с дупки - обясни и щракна на линк, гласящ Уики_3.3.1.2_рег1_ехр1ой. На екрана се появи страница с програмен код, който изглеждаше на Рейчъл като съставен изцяло от двоеточия, скоби и символи за долар. - Тази поредица от команди ще открие дупки в софтуера на „Юку“ и ще извлече паролите на потребителите.

Запази го като §о1сйа.рег1, а после отвори малък черен прозорец и набра: §о1сйа.рег1 ^еагеШеЬе81уики.сот.

Програмата им върна списък с потребители, до всеки от които стоеше обикновена текстова парола. Марк избра една и влезе.

Този форум беше различен от останалите, разговорите бяха най-общи, на тема футбол, вечери навън, почивки. Нямаше тролове. Марк щракна на страница, кръстена „Снимки от ски ваканции“, и ето го него, човека, откраднал година и половина от живота на Рейчъл. Седеше заедно с други двама мъже пред алпийски бар, на дървената маса пред тях имаше халби с бира, а склоновете отзад бяха окъпани от слънце.

Заглавието гласеше: „Щури времена в Морзин с Томи К. и Б. Уайлд“

- Все още не знаем името му - отбеляза тя. - Освен ако наистина не е Б. Уайлд.

- Не сме приключили.

На страницата имаше безброй други снимки на същия човек. Релаксиращ в джакузи, стиснал вилица, от която капе разтопено сирене от фондю, размахал щеките си към кристално синьото небе. Марк запази снимките във формат ]ре§ и ги качи в РюТпеу.сот. Първите две не доведоха до нищо, но третата показа копие във Фликър.

Името на профила във Фликър ли?

Алан Грифин.

Излязоха навън, та Марк да може да запали цигара под навеса встрани от клиниката.

- Намерихме го - заключи тя и придърпа жилетката плътно около себе си заради студа. -А сега какво? В полицията?

- Имаме срещу него единствено, че те е нападал във форума за анорексия. И то ако изобщо ни изслушат.

Рейчъл потърка очи. Трябваше да се досети, че няма от какво да е особено ентусиазирана.

- Благодаря, че опита...

- Аз обаче имам идея.

- Казвай.

- Чувала ли си за тъмната мрежа?

Рейчъл повдигна рамене.

- Разкажи ми.

- Това е място в Уърлд Уайд Уеб, където не важат закони. Има уебсайтове с детско порно и филмирани убийства. Можеш да си купиш наркотици или оръжие.

- Оръжие ли? Благодаря, но нямам желание да заменям клиниката за затворническа килия.

- Не това. - Той метна фаса си в храстите. - Имам по-добра идея.

Беше го гледал в американска полицейска поредица - „От местопрестълението: Маями“ или „Престъпни намерения“. Някой плаща на хакер да подхвърли педофилски снимки на компютъра на някакъв човек и той влиза в затвора. Можеха да наемат хакер от тъмната мрежа да стори същото.

Свят без призрака на Алан Грифин...

- Не мога да си го позволя - заяви тя. - Не и освен ако не са склонни да им бъде платено с жални вайкания и съвети за диети.

Марк изтръска от пакета друга цигара.

- Аз имам парите - обяви и оформи фуния около устата си. Пламъкът на запалката очерта хлътнатините по мършавото му лице. - Цар съм на криптовалута.

- Крипто какво?

- Захванах се с Биткойн от самото начало.

Тя поклати глава.

- Части от монети, цели монети, не мога да приема парите ти.

Той й се подсмихна в смисъл „не ставай смешна“.

- Ние сме приятели, не е ли така? Приятели сме, нали?

- Да, приятели сме. Точно заради това...

- Именно заради това го правим.

- Ще ти ги върна, обещавам - отсече Рейчъл и обви ръце около него. Той явно не знаеше какво да прави със своите и ги разтвори в широка прегръдка приблизително на мястото, където се намираше тя, стига да беше десет пъти по-едра.

С истинското име на Грифин и снимката му можаха да издирят профила му в ЛинкдИн. Не успяха да достигнат до личните му данни като имейл, адрес или телефонен номер, но разбраха, че работи като системен инженер в „Креди Суис“.

- Пипнах те - процеди Марк.

Онова, което предприе след това, я изуми повече от всичко друго. Престори се на Алан Грифин и говореше със самоувереност, която не беше долавяла преди в гласа му, когато се обади в отдел „Личен състав“ на „Креди Суис“ и обясни, че се е преместил в нова къща и иска да потвърди адреса си при тях. И те му го казаха! Живееше на „Евърсдейл Клоус“ №16 в Тачъм, град западно от Лондон.

Рейчъл направо зяпна.

- Не можеш да погледнеш някого в очите, когато разговаряте, но си способен на това?

- По телефона не се налага да гледам никого в очите - поясни той.

- Да попаднеш в тъмната мрежа е лесно - обясни Марк. - Сваляш подходящия браузър, Тор е добър, и после се свързваш. Сложният момент е да си намериш пътя. Не е с индекси, както при видимата мрежа. Не можеш просто да търсиш сайтове. Ако не знаеш накъде си се запътил, няма да стигнеш никъде. Заради това на седмия ден Бог ни е дал Гугъл.

Той набра „уебсайтове в тъмната мрежа“ в полето за търсене и избра линк, наречен КИрАбеермеЬзНез.огд. Докато преглеждаше списъка с адреси, Рейчъл усети, че постепенно клюмва. Адресите бяха дълги, буквено-цифрови поредици, всички завършващи с .отон. До всеки фигурираше описание на сайта, обикновено редуцирано до почти винаги незаконната му същина.

Наркотици. Пароли за ПейПал. Фалшиви самоличности.

- Няма как да е истинско - отрони тя.

- Съвсем истинско е.

Тя посочи едно описание - „Мрежата на наемния убиец“.

- Това е истинско?

- Да хвърлим поглед - предложи той, копира адреса и го прехвърли в Тор.

Зареди се лъскав сайт в черно и сребристо, като нещо, свързано с луксозен градски бар. Марк отвори профил - аватарът беше мъжко лице в сянка, с пистолет, опрян в бузата - и прочете описанието. Нека реша проблема ви. В бизнеса съм от петнайсет години и съм познат под множество псевдоними. Нямам полицейско досие. Анонимността е гарантирана. Имаше дори оценки! Беше получил пет звезди за точност и дискретност, но четири за стойност. Рейчъл едва пребори потребността да хлопне капака на лаптопа и вместо това щракна на ценовата листа. Убийството започваше от пет хиляди.

- Това е налудничаво - промълви. - Защо някой не затвори всичко това?

- На някакъв етап ФБР ще разкрият сайта, но това няма да е от значение. Тук нищо не е постоянно, както е във видимата мрежа. Адресите се появяват и изчезват.

ФБР! Рейчъл си представи как в клиниката нахлува отряд на специалните части, нахлузват торби на главите им и ги пращат в „Гуантанамо“. Не биваше да се занимават с това - не беше редно да въвлича Марк в собствената си бъркотия. Но какъв друг избор имаше? Да се крие в клиниката до края на живота си?

- Чуй ме, Марк. Сигурен ли си, че си съгласен да се заемеш с това?

- Вече сме се заели.

- Добре... Добре. Та къде да търсим тези хакери?

Марк се върна обратно на сайта със списъка.

- Ето един. Хакерски услуги „Даркнет“.

Прехвърли линка в Тор. Отворилата се страница беше празна с изключение на една-единствена подчертана дума - хиперлинк.

Бит Чат.

- Какво е Бит Чат? - поинтересува се Рейчъл.

- Познай.

- Някакъв вид чат?

- Открито програмно обезпечаване, криптирано от край до край.

- Е? Може ли да щракнем на него?

- Не знам... - Марк задържа курсора върху линка. Щракна колебливо едва-едва, но не се случи нищо. - Може би се отваря в случаен анонимен адрес. - Поклати глава. - Тук трябва да си предпазлив... но все на нещо трябва да щракнеш... Аз не...

Рейчъл заби пръст в тракпада, отвори линка и повдигна рамене.

- Какво е най-лошото, което може да се случи?

На екрана замига инсталационна програма Бит Чат. Приключи се в рамките на секунди, синьото поле за прогреса в долния край на екрана достигна до сто процента, преди да са успели да реагират.

- По дяволите - изстена Рейчъл.

- Няма проблем, само Бит Чат е. Много хора го използват. Аз самият го използвам.

Отвори се безличен прозорец за разговори. В панела с хората вдясно стоеше името Разкаян, редом с празно очертание на глава. Името замига.

- Пише - коментира Марк.

Вече загази, появи се отляво на прозореца за разговори. Погледни към уебкамерата си. Кажи здрасти.

Марк понечи да затвори капака. Спря се, когато името на Разкаян замига.

Няма нужда да го правиш. Ако се канех да те изчакам да погледаш порно и после да те изнудвам с твоя снимка как душиш плешивия тип, нямаше да ти кажа от самото начало, нали?

Предполагам, че не, написа Марк в отговор.

Откачих се от уебкамерата ти. Да щракнеш на линк тук е като да отвориш входната врата на компютъра си, а навън се навъртат доста страшни типове. Хора, които не искаш да каниш в живота си...

- Знаех си, че има нещо гнило - промърмори Марк. - Грешка на новобранец.

Сега повтаряй след мен. Обещавам винаги да покривам уебкамерата си или дори по-добре да я изключвам, когато не я използвам.

Нуждаем се от помощта ти, написа Марк.

Първо повтори.

Не това беше очаквала Рейчъл. Марк й хвърли бърз поглед, но озадаченото повдигане на рамене от нейна страна вероятно не беше кой знае от каква помощ.

Обещавам винаги да покривам уебкамерата си или да я изключвам, когато не я използвам, набра той.

Добре. Учиш се. Значи имаш нужда от хакер. Ами, ето ме.

Искаме да сложиш снимки в компютъра на някого.

Какъв вид снимки?

Наистина ли се канеха да го сторят? Планираното беше криминално деяние. Ако някой научеше, щяха да влязат в затвора. Но тя трябваше да предприеме нещо - не беше в състояние да понесе мисълта за преминаването си през възстановителен процес, докато Грифин още е в живота й

Рейчъл кимна на Марк и той написа: Деца.

Не се случи нищо. Рейчъл зачака, като стискаше едната си ръка с другата.

Името на Разкаян замига.

Еха.

- Еха? - повтори тя. - Занася ли се с нас?

Марк набра: Губиш ни времето ли?

Имате ли данните му? Име, адрес.

Да.

Несъмнено използва Уиндоус. Повечето овце в стадото го използват. Не мога да си представя да се яви пробл ем.

Договориха се за такса от хиляда лири, която да бъде платена в „Даш“ в анонимна криптовалута. И да му дадат три дни.

Марк написа: Откъде да знаем, че няма да ни обереш?

Какво стана с доверието на този свят?

Не те познавам.

А аз не познавам теб...

Как бих могъл да ти се доверя?

Ти се обърна към мен.

Рейчъл погледна към Марк. Е? Изражението му беше безпомощно и извинително, все едно потъваха и тя му беше напомнила как той е този, който отговаря за спасителните жилетки.

Тя завъртя клавиатурата към себе си.

Кажи ни нещо за теб, набра.

Какви ги вършеше? Какво би й казал? Къде живее? Националния си осигурителен номер? Не отговаряше. Налагаше се тя да напише нещо.

Защо си се кръстил Разкаян?

Дълга пауза и после името му замига.

Няма нищо по-лошо от това да осъзнаваш какво си имал и си изгубил завинаги.

Тя се усмихна. Това би могло да е мотото на нейния живот.

Ами ако ние се разкайваме, задето сме сторили това?

Не възстановявам суми. :)

Можеше да избере това или да прекара остатъка от живота си в страх.

Името му е Алан Грифин, написа. Живее...

През следващите няколко дни Рейчъл се люшкаше между силното вълнение заради възможността този кошмар да свърши съвсем скоро и страх, че са били изиграни от някое дванайсетгодишно хлапе, устроило си база в сутерена на родителите си. Нощем се будеше от всеки звук, уплашена, че от полицията идват да я разпитват. След всичко, на което подложи баба си, да бъде хвърлена в затвора щеше да е абсолютният капак.

На четвъртия ден, точно когато беше готова да се откаже, след закуска Рейчъл отиде да седне в стаята за отдих. По телевизията вървяха новини. Тя зърна водещото заглавие и замръзна - „Педофил арестуван в Тачъм“

Грифин живееше в Тачъм.

Водещата обясни, че находката от изображения в компютъра му е сред най-големите, намирани някога, приблизително пет милиона снимки. Репортаж показваше как мъж е извеждан през входна врата, ръцете му бяха закопчани с белезници на гърба и той въртеше озадачено във всички посоки месестото си, още набраздено от съня лице.

Беше лице, което би разпознала навсякъде.

Освен изображенията от полицията бяха открили файлове в уърд, в които той описваше подробно как би искал да измъчва малки момичета. Настоявал, че е невинен, но времевите щампи на снимките даваха да се разбере, че са натрупани постепенно. Онлайн петиция, подписана от повече от милион души, настояваше за най-строго наказание.

Месеци по-късно, в деня на произнасяне на присъдата му, Рейчъл подписа формулярите за изписването й от клиниката. Той получи дванайсет години с възможност за постоянно лишаване от свобода, ако след този период още беше смятан за заплаха.

Пада ти се, мръснико, помисли си. Чий живот съсипва сега?

Осемнадесета глава

Конрад

Въпреки таблетките клоназепам Рейчъл не можа да спи. Мислите се пързаляха из главата ] като пръсти, опитващи се да се уловят за лъскава повърхност. Как беше възможно да е толкова глупава? Разбира се, че е бил Конрад! Трябваше да му признае обаче, че стореното беше доста впечатляващо. Дори гениално. Да прати тази снимка от профила й я караше да изглежда неуравновесена - беше съсипало репутацията й. Той дори можеше да каже, че тя е тази, която го дебне и не го оставя на мира. Не би ли било същинска ирония? И заради това е сменил телефонния си номер!

Цялата тази драматичност - нараняванията, пиянстването, влетяването в дома й и повалянето й на пода - е била само шоу.

Междувременно я беше оправял, задигна й парите и после се изпари.

Очевидно имаше някаква форма на личностно разстройство. Никой нормален човек не би могъл да й причини такова нещо, не и докато заедно с това се показва чаровен, забавен и наистина мил. Това й напомняше за дванайсетгодишно момче, диагностицирано като психопат, което срещна през краткия си престой като сестра в Нортсайд. Всички си бяха мислили, че е нормално дете, докато не бяха открили изоставеното противобомбено скривалище, където беше складирал колекцията си от изкормени горски животинки. Беше ги натъпкал грубо с пълнеж, закърпил ги бе отново и ги беше строил във военни редици с лице към вратата на убежището също като армия от мъртъвци, готови да защитават господаря си. Когато го попитали, реакцията му била: „Татко е събирал марки, като бил малък. Каква е разликата?“.

На Рейчъл й се беше харесвало да бъбри с момчето в столовата. Създаваше впечатлението за сладко, умно и будно хлапе, осъзнато по начин, какъвто тя не си представяше да е могла да бъде на неговата възраст, толкова дружелюбно, че понякога тя се чудеше дали не са му сбъркали диагнозата. Не се ли очакваше психопатите да са чудовища с мъртъв поглед? Психиатър от лечебното заведение й обясни, че важи точно обратното - често психопатите са най-приветливите и харизматични хора, които е вероятно да срещнеш Ала не се лъжи. Това е маска. Естествено, не беше задължително да са зли и способни на убийство. Повечето желаеха да водят нормален живот. Но това беше ключовата дума: повечето.

Месец след пристигането му в болницата момчето беше наръгало с джобно ножче друго дете в гърлото, защото било седнало на мястото му в телевизионната стая. Дори не го беше помолил да се премести.

Струваше й се невъзможно Конрад да е такъв, защото това би означавало, че я е заблуждавал цяла година, но със сигурност беше станало точно така.

Надигна се от леглото. Дали имаше по-депресиращ момент да остане насаме с мислите си? Нищо чудно, че самоубийствата се случваха посред нощ. Отвори стълбата до килера с бойлера и свали касетката за пари. Трябваше да я премести на някое по-затънтено място, по-трудно за достъп, да не е чак толкова непосредствено изкушение, но това беше решение за друг ден. Не можеше да издържи с главата й в такова състояние. Сънотворните таблетки не бяха помогнали. Честит ми рожден ден.

Взе оксиконтин - Лили я нямаше, така че не беше проблем - и се понесе надолу Защо пък да не се настанеше удобно? Рейчъл включи телевизора и запрехвърля обичайните глупости, повтаряни нощем, ужасни филми и слаби ситкоми, които е трябвало да бъдат подложени на евтаназия още след първия сезон. За късмет един от кулинарните канали излъчваше стар епизод на „Великите британски печива“. Изтегна се и се покри с плетеното одеяло, което държаха на дивана. При вида на сладкишите стомахът й издаде звук, като че дошъл от болно куче. Хапчето започна да действа, притъпи острите ръбове на мислите й и по гръбнака й се плъзна топлина, а тя си представи мекия пандишпан в устата си и вкуса на сладкия лепкав карамел върху езика си.

В седем Рейчъл вече не можеше да продължава да лежи на дивана. Беше задрямала за час, но споходилите я сънища бяха тревожни и трескави - много обяснения и решаване на проблеми, завършили с неизбежен провал - и почувства, че ще й е по-добре да стане. Отиде в кухнята да си направи кафе. Без повече таблетки. Едва си спомняше часовете, които беше прекарала в унес пред телевизора. Допълни кафето си със студена вода, изгълта го, направи си друга чаша и я отнесе в банята.

Реши първо да отиде при родителите на Конрад, преди изобщо да обмисля варианта с полицията. Не разполагаше с улики, че е сторил нещо лошо - къде й беше доказателството, че е прониквал в профила й в Снапчат? Или че е сменил защитния й идентификационен код и е прехвърлил заплатата й на себе си? Последното, което желаеше, беше да изпаднат в ситуация „той каза, тя каза“. Родителите му бяха добри хора, семейството им беше уважавано; баща му беше инженер по аеронавтика, а майка му, освен че беше отгледала пет деца, рисуваше флорални акварели и ги продаваше през уебсайта си. Ако Рейчъл им съобщеше, че Конрад е откраднал парите й, щяха да са напълно покрусени. Можеше дори лично да й ги изплатят обратно.

След като прекара половин час да се взира замаяно в гардероба си - спря се изцяло на черно, джинси и пуловер плюс слънчеви очила, които да прикрият уморените й очи, - излезе навън в усойната утрин и хвана метрото по Северната линия от метростанцията на Арчуей. Освен групичката рейвъри в другия му край, които слязоха лениво в мрачния Ист Финчли, нейният вагон беше празен.

Наблюдаваше сивотата на северен Лондон, прелитаща покрай прозореца, и се мъчеше да не мисли за другите няколко случая, когато беше осъществявала това пътуване, с Лили, ентусиазирана в скута на Конрад, за да отидат на неделен обяд у родителите му - или поне полската разновидност на такъв обяд, с кейла, заменен от кисело зеле и наденичка в странна форма, сервирана върху чинията. Тя обичаше следобедите, прекарани в тяхната къща. С четирите му братя и сестри и с Ноел, вече женен и с две свои деца, винаги беше толкова оживено.

Докато растеше, никога не си правеха неделен обяд. Баща й ядеше пред телевизора или след скандал с майка й излизаше да си купи нещо навън. Случаите, в които майка й сядаше с нея на вечеря, винаги нещо като шайбички паста с доматен сос върху препечена филийка, побутваше храната из чинията, докато Рейчъл приключеше. Да се прехвърли от така неприветлива семейна атмосфера към подаването на плата с печено агнешко и препълнени купи картофи, задушени в масло, докато всички говорят един през друг за политика, възобновяема енергия или нещо философско, като например дали някой от нас е истински свободен, я беше накарало да се почувства, все едно са отворили врата пред нея и са й казали: „Ето го света, който всички обичат толкова много. Влез, дръпни си стол“. Рейчъл беше искала повече от всичко точно тази непринудена нормалност за Лили.

Родителите на Конрад живееха в модерна къща от червени тухли с голям еркерен прозорец, издаден пред дневната. Рейчъл се промъкна между автомобилите на покритата със ситни камъчета алея. Нямаше следа от неговата кола. Разбира се, че не. Какво беше очаквала? Свали слънчевите си очила и натисна звънеца, зърна своя призрак в скосеното стъкло на еркерния прозорец и потрепна заради измършавялата жена, която я гледаше от отражението й. Днес навършваше двайсет и седем? Щеше да е късметлийка, ако успееше да мине за шейсет и седем годишна.

Бащата на Конрад отвори вратата, беше елегантно облечен в бежови панталони, бяла риза и дебел вълнен пуловер без ръкави, макар че беше едва осем и половина в неделя сутринта.

- Здравей, скъпа моя! - провикна се и я покани да влезе. - Не те очаквахме. Влез, влез.

Значи баща му не знаеше нищо - освен ако не беше също толкова добър актьор като сина си.

- Днес виждали ли сте го? - попита и двамата са запътиха към основата на стълбището. От кухнята долитаха смях и тракане на прибори. Сестрите на Конрад бъбреха, сигурно седяха облегнати на барплота и ядяха зърнените си закуски. Рейчъл наблюдаваше баща му за реакция. Беше й прекалено топло с палтото и почувства под мишниците й да избива пот и да се стича надолу по кожата й.

- Още спи. Можеш да го чуеш чак тук от горния етаж.

- Добре - отговори тя. - Аз ще го събудя.

Пое бавно по стълбите и й се прииска да повърне. Парите си, само това искаше от него, останалото, психарските изпълнения и разбъркването на главата й, това можеше да си го задържи.

Стигна до вратата на Конрад. Хъркането му беше достатъчно силно, та да го чуе от стълбите. Как можеше да спи? Не би ли очаквал тя да му потърси обяснение? Не, ако се съдеше по вулканичните звуци, долитащи от стаята му. Може би си отспиваше заради грандиозен махмурлук?

Отвори вратата му и пристъпи вътре. Кога беше влизала тук за последно? Преди месец? Тогава стаята беше безупречно чиста, но сега подът беше засипан с намачкани дрехи, обвивки от протеинови блокчета и стари броеве на „Метро“. Въздухът беше наситен от пот и алкохолни пари. Завари Конрад увит в юргана със стърчащи под него голи крака. Като приближи, забеляза до леглото празна бутилка от „Смирноф“. Ама че безсрамие, помисли си. Направо не е за вярване. Побутна го по рамото. Нищо. Разтресе го. После по-силно и по-силно... Събуди се, мръснико, събуди се, събуди се...

Той се надигна рязко и завъртя глава във всички посоки, а после сграбчи юргана и се сви в ъгъла.

- Аз не... - промърмори. - Аз не...

- Аз съм - произнесе Рейчъл. - Помниш ли ме?

Той присви очи от сенките, а после се хвърли към нея. Тя отскочи назад и го остави да замахне във въздуха. Не, не да замахне. Беше понечил да я прегърне.

- Добре ли си? - попита я. - Някой да не те е наранил?

- С изключение на теб ли?

Той изнамери джинсите си. Тя гледаше плочките по мускулестия му корем, докато ги нахлузваше. Жена, освести се!

- Искам си обратно парите - произнесе.

Конрад застина с един обут крачол.

- Какви пари?

- Моите пари. Парите, които са ми нужни да си платя сметките и да нахраня дъщеря си.

- Какво?

Значи така се канеше да действа, все едно не се е случило нищо и тя си измисля.

- Искам всяко пени - настоя. - Или кълна се, още сега ще сляза долу и ще разкажа всичко на родителите ти.

Той сведе очи и изръмжа.

- И бездруго скоро ще научат.

- Че си крадец ли?

- Сторих, каквото беше нужно да се стори.

Значи това беше. Тъй просто в крайна сметка. Дължал е пари на някакви хора и те го бяха налагали редовно, докато не се е разплатил.

- Нещо от това беше ли истинско? - Почувства в очите й да напират сълзи и се помъчи да ги прогони. - Или аз съм била просто касичка, която да разбиеш, когато ти потрябва да платиш...

- Рейчъл...

- Какво?

Конрад спусна крака на пода и леглото проскърца под тежестта му, а джинсите паднаха намачкани около глезените му. Протегна се към нея, все едно е започнала да излъчва светлина.

- За какво говориш? - попита. - Аз те обичам.

- Обичаш ме?

- Не исках да ти го казвам така за пръв път, но да.

Дали казваше истината? Или беше поредният номер на объркания му разсъдък?

- Нека обясня - помоли Конрад. - Този път истината.

Деветнадесета глава

Заем

Пит не биваше да ме оставя да отговарям за сметките - подхвана Конрад, като чоплеше унило един от черните струпеи на китката си. - Просто не съм подходящият човек.

Постоянно пропусках да платя данъците, миналата година ни глобиха два пъти. Както и да е, миналата седмица получих писмо от данъчните. Дължахме пет бона, които трябваше да са платени преди месеци. Не можех да повярвам, че пак съм оплел конците! Освен това нямахме сумата в банката. Реших, че Пит ще ме убие. - Срещна погледа й, но тя отклони очи.

Той въздъхна и продължи:

- На следващия ден получих имейл, някаква компания, предлагаща заеми. Нещо като заем до заплата. Обикновено дори не ги отварям, но този път си казах защо не. Очаквахме плащания по големи фактури. Можех да заема парите дотогава. Звъннах им и ми звучеше легитимно, направиха проверка на кредитния рейтинг по телефона, всичко, както си му е редът. Прехвърлиха сумата в моята сметка и аз платих дължимото. Казах си: върхът, справих се.

Той прехапа долната си устна, за да я спре да трепери. Ако лъжеше, изпълнението му си го биваше. Болеше я да го вижда така разстроен и й се наложи да си напомни как само преди пет минути беше убедена, че е бил той. И досега не беше предоставил ново доказателство, че не е бил той, още не.

- Цялата работа се оказа капан - продължи. - Убеден съм в това. Един от тях дори се пошегува за писмото. А като позвъних на данъчните, те не знаеха нищо за такава сметка. Вероятно съм прехвърлил взетите назаем пари директно обратно на тях. Така че, като дойдоха да си ги искат, казах им къде да вървят.

Той наклони глава, та бузата му да е на светло. Бледите жълтеникави остатъци от синините се простираха извън наболата му брада.

- Това беше отговорът им. След това заявиха, че щом съм пресрочил плащането, сумата скача с петстотин лири на ден!

- Те ли гасиха пури в теб? - попита Рейчъл.

Конрад кимна с длан, притисната към очите, все едно всичко беше показвано на голям екран и той не желаеше да гледа.

- Тогава вече беше пораснала на осем бона. Спипаха ме пак на следващия ден, когато си тръгвах от работа, за да дойда при теб. Откараха ме до някакво езеро и реших, че ще ме удавят. Бутнаха ме във водата и задържаха главата ми под повърхността. Заявиха, че това е последният ми шанс. Ако не платя, ще погнат семейството ми.

- О, боже мой, това е... Това е ужасно. Защо не отиде в полицията?

- Извинете, господин полицай. Заех пари от едни много лоши типове и сега те си ги искат обратно с лихвата?

Две мухи се гонеха на мижавата светлина, описваха стегнати окръжности. Рейчъл не знаеше какво да мисли. Ако я лъжеше, защо би признал, че дължи пари? Нямаше как да не вижда, че това би направило обирането на собствената й банкова сметка още по-подозрително. А ако го беше направил той, тогава какъв по-добър начин да я умилостиви, да я накара да му повярва от това да каже, че я обича?

До този момент за любовта само се беше намеквало, беше споменавана мимоходом -казваше, че обича очите й, усмивката, как се целуват, - но никога не беше казвал, че обича нея. Може би я беше забелязал да потрепва от думата, което тя несъмнено беше направила. Истината беше, че искаше той да го каже, тя да го изрече в отговор, беше си представяла момента безброй пъти, но като се изключеше дъщеря й, Рейчъл не беше изричала думите пред друг. Щеше й се да е като хората, които сякаш казваха „Обичам те“ тъй често, колкото и „Здравей“, но тези конкретни думи не се откъсваха лесно от устните й. И все пак ето ги, бяха й сервирани във възможно най-лошия момент.

- Така че вчера продадох колата си - обяви той. - И...

- Какво си направил?

Беше притежавал зелено състезателно ВМА втора ръка, което обичаше толкова много, че си поръча гюдерии за почистването му от специализиран магазин в Германия.

- Също телефона ми, пръстена ми с печат. - Посочи към голия си пръст. - Подарък от баща ми за осемнайсетия ми рожден ден. Останалото набавих от семейна банкова сметка. Четири хиляди. Бяха предназначени за спешни случаи, като например ако някой от нас бъде отвлечен. Още никой не е забелязал. Сигурно няма да е добра идея да си тук, като се случи.

- Но защо не ми каза? Не се ли прави така, като имаш връзка с някого? Да говорите един с друг?

- Не исках ти... Да си помислиш нещо лошо за мен. Че съм се забъркал в нещо съмнително. Знам, че Марк не ме харесва и не желаех да давам доказателства, че е бил прав.

- Не си искал да си мисля нещо лошо за теб, но нахълта пиян късно вечерта...

- Боже, съжалявам. Съжалявам. Не мога да повярвам, че сторих нещо такова. Дори не помня какво... Имам предвид...

- Бутна ме. Реших, че ще ме удариш.

- О, Рейч. Не, не, не. Аз не съм такъв. Не бях на себе си, изобщо не разсъждавах логично.

- Все пак достатъчно, та да приемеш, че съм пратила моя снимка на Пит?

- Захвърлиха ме до езерото. Напълно подгизнал насред нищото. Когато най-накрая имах сигнал, получих тази твоя снимка от него и много съобщения от момчетата, пълни с подигравки. Просто си изпуснах нервите.

- Но си наясно, че никога не бих сторила подобно нещо, нали?

- Разбира се, ти не си такава. В мига, когато го обмислих на другия ден, вече ми беше ясно. - Той отново потърка очи. - Исках да ти се обадя, но имах бегъл спомен, че съм направил нещо лошо, не че съм те бутнал, но нещо... Мислех, че вече никога няма да ми проговориш Но откъде Пит... Как се е сдобил...

- Сложно е - отвърна тя. - Дълга история. Но не съм пращала снимката на долното ти приятелче, можеш да си сигурен в това.

- Приключих с Пит, бизнес и всичко останало. Още не мога да повярвам, че ти е пратил снимка на члена си. Това е абсолютно неприемливо.

Тя се намръщи.

- Да, неприемливо е.

- Вече няма да излизам с него. Или с някого от другите. Единствено искам да бъда с теб и Лили. - Конрад я гледаше настоятелно, все едно чакаше тя да вземе решение. - Искам да се върнем там, където бяхме миналата седмица, преди всичко това. Ние дали... Имам предвид... Има ли нещо, с което да мога да ти докажа колко много означаваш за мен? - Пробва се да се усмихне. - Дори ще ти позволя да излезеш на среща с Хари.

Тя пренебрегна шегата, още не го беше докарала до този етап.

- Просто трябва да знам. Ти ли ми взе парите?

- Какви пари?

- Нека видя банковата ти сметка.

- Какво? Аз...

- Вчера някой се е обадил в моята банка и се е престорил на мен - обясни тя, като следеше за реакцията му - Който е да е бил, прехвърлил е на теб над две хиляди лири, цялата ми заплата.

Тялото му се изопна, все едно беше докоснал електрически кабел под напрежение.

- Като каза твоите пари, реших, че ти дължа за хранителни продукти. Не че всъщност наистина съм откраднал.

Той скочи на крака, зарови в камарата хартии, покриващи цялото му бюро, при което събори на пода куп класьори, и измъкна стар лаптоп „Макбук Еър“, покрит с футболни стикери „Панини“. Влезе в „Барклис“, като движеше устни, за да възпроизведе нужните му данни, и почукваше с пръсти до тракпада в очакване да се зареди сметката му.

Рейчъл беше стиснала юмруци така силно, че върховете на ноктите й се бяха подгънали болезнено срещу дланите. Шокът от изненадата по лицето му и тревожните погледи, които хвърляше в нейна посока, докато се зареждаше сметката, я накараха да се усъмни, че е бил той. Да, спокойно можеше всичко да е постановка, но чувстваше, че това тук е нейният Конрад, мъжът, събудил я в деня, когато връзката им навърши три месеца, за да й поднесе чиния блини с пушена сьомга и бутилка бяло вино в леглото, същият, който обичаше да върти Лили в дневната, докато не се строполяха замаяни на пода. Не някакъв психопат, който я беше мамил през изтеклата година в очакване на финансови облаги от връзката им. На екрана се появиха очертанията на уебстраницата. Моля те, нека са там. Моля те, нека не е замесен.

Уводната страница свърши да се зарежда. Рейчъл я огледа за текущата му сметка.

Откри я най-отгоре - беше празна.

Повдигна й се. Заплатата й за цял месец. До този момент част от нея приемаше, че няма да се случи, че или Конрад е невинен, в който случай парите още биха били в сметката му, или че ги е откраднал и ще може да се обърне към родителите му. Но ако и двамата са били измамени, в такъв случай ги нямаше, наистина ги нямаше. С какво щяха да се издържат?

Конрад щракна с мишката и отвори сметката. В долния край се виждаше входящият превод от нейната сметка и после изходящ превод, до който стоеше пояснението: ИЗТЕГЛЕНИ ОТ КЛОН „ФИНЧЛИ СЕНТРЪЛ“

- Невъзможно - ахна той. - Не може да...

- Какво?

- Не виждаш ли? Някой ги е изтеглил от „Финчли Сентръл“. Нашият офис е там, аз ходя в този клон. Искат да си мислиш, че съм аз. - Хвърли лаптопа на леглото и хвана ръцете на Рейчъл, преди да е успяла да реагира. - Кой ми причинява това? Защо го вършат? Никога не съм правил... Не спирам да се опитвам... но не мога да си го обясня.

Рейчъл зърна себе си като седемнайсетгодишно момиче, четеше ужасните кометари във Фейсбук, които Алан Грифин беше качил там от нейно име. Видя го до себе си на опашката в киното, напълно безгрижен, все едно тя дори не беше там, плащаше да гледа същия филм. Спомни си как се чувстваше, когато й се налагаше да изтича в тоалетната, да седи в кабината с глава, отпусната в ръцете, и да се чуди дали не полудява. Отново изпита страха и отчаянието, измъчвали я във всеки буден момент в продължение на година и половина.

- Вярваш ми, нали? - попита умоляващо Конрад и потърка с палец вътрешната страна на пръстите й. - Рейчъл, кажи, че ми вярваш.

Това прави той с хората.

- Вярвам ти - промълви.

Конрад издиша с длан, притисната към гърдите, все едно са му съобщили, че се е излекувал от заболяване, което всички са смятали за смъртоносно.

- Някой иска да мислиш, че съм откраднал от теб, за да платя на тези гангстери. - Отиде до чекмеджето за чорапи, установи, че е празно, и се разрови сред бъркотията на пода. - Да вървим в полицията.

- Но те ще решат, че ти си ги откраднал.

- Трябва да докажа на теб, че не съм ги откраднал.

Беше толкова ясно - идеално нагласено. Ако Конрад отиде в полицията, ще го арестуват, задето е откраднал парите; ако откаже да отиде, тя приема, че той ги е взел, за да си плати дълговете.

- Не можеш да отидеш в полицията - заяви. - Може би той иска точно това.

- Какво? - Той се облегна на гардероба, за да нахлузи чорапа си. - Кой?

- Най-добре да поседнеш за тази част.

Не беше разкрила пред Конрад много за миналото си - съвсем малко повече от това, че майка й беше починала, като е била малка. В опитите си да му обясни за Алан Грифин, може би защото беше така гладна и уморена, не успяваше да задържи мислите си в ред и стигаше все по-далече и по-далече, докато не му каза всичко. За хранителното си разстройство, снимката, доксинга, дебненето от страна на Грифин, дори за болницата, колко беше рухнала в най-ниската си точка, направи пауза чак като стигна до хакера. Като се изключеше Марк, който беше също толкова виновен като нея, никой друг не знаеше за Разкаян. Нито Бека, нито Спенс. Никой. Дори сега Рейчъл би загазила сериозно, ако погрешният човек узнаеше нещо за това, най-вероятно двамата с Марк биха влезли в затвора за дълго време.

Конрад слушаше мълчаливо.

- Олеле... - произнесе, щом тя свърши. - Толкова малко съм знаел за теб.

- Сега ти е известно повече, отколкото на всеки друг.

Той потърка брадичката си с пръсти.

- Ясно. - Взираше се право напред с лице, застинало в намръщена гримаса. Тя не знаеше дали й бе ядосан, задето го въвличаше в драмите си, или просто осмисляше чутото. На устните му се появи мимолетна усмивка.

- Къде е смешното? - почуди се тя.

- Ако всичко това ми беше известно, за нищо на света не бих допуснал, че си пратила онази снимка на Пит. Дори пиян не бих си го помислил.

- Беше редно да ти кажа - отвърна тя. - Просто... Не е нещо, за което обичам да говоря.

- Значи според теб този тип Грифин има нещо общо със случилото се с мен? С парите, откраднати от моята сметка, и с имейла от онези гангстери?

- Трябва да е така. - Тя потърка лице и издаде звук, който дори на нея прозвуча изморено. - Единственото обяснение е.

- Искаш ли да отидем за кафе? И да измислим как да действаме по-нататък?

- Ще закъснея да прибера Лили.

- Не можем да оставим нещата така.

Тя провери телефона си. Малко преди девет.

- Хайде тогава - подкани. - Да намерим някое заведение близо до гарата.

Конрад й се усмихна облекчено.

- Можем да отидем в... Ох! Голям проблем.

- Сега какво?

- Кой ще плати?

Двадесета глава

Мама

Конрад зае десет лири от баща си и я заведе в модернистично кафе на Хай Стрийт, наречено „Бейкхаус“, от онези с меню, написано с тебешир на черна дъска, промишлени осветителни тела и един милион вида безглутенови мъфини.

- Ще е бесен заради тези десет лири, колкото и за останалите пари - беше отбелязал Конрад, докато бързаха под ръмящия дъжд.

Кафенето беше пълно с хора, дошли за неделния си брънч, навалица от пакостливи деца и родители, борещи махмурлук. Миризмата на печащи се кроасани, долитаща от кухнята, се конкурираше с тази на влажни дрехи и уригвания с дъх на снощно вино. Конрад отиде до щанда да поръча, а Рейчъл се показа навън да звънне на Марк. Беше пропуснала обаждането му по път към кафето.

- Извинявай, извинявай - произнесе подслонила се под козирката на съседната сграда. -Просто малко се бавя...

- Както правиш постоянно - сряза я Марк. - Обещаваш нещо, а после го променяш в последната минута и ние всички трябва да изоставим делата си, за да ти угодим.

- Не е вярно.

- Имам планове за тази сутрин.

- Казах, че съжалявам.

- Не се шегувам, Рейч. До гуша ми дойде да съм ти слугинче.

Това пък откъде се взе? Да, беше закъсняла, но не с много, и в неделя сутрин той не правеше друго, освен да гледа детския канал „Никелодеон“ и да се почесва тук и там - освен това беше рожденият й ден, - така че, честно казано, нямаше нужда да се държи като такава гадина.

- Чуй - заговори. - Дай ми час. Просто...

- Не. Няма да ти дам час. Вече ти обясних, че имам планове. Прати някого да прибере Лили или още по-добре - поеми някаква отговорност за живота си и ти лично я прибери!

Марк затвори, преди да е успяла да отговори. Какво беше всичко това? Преди никога не й беше говорил по този начин! Мислите й се устремиха обратно към вчерашната сутрин в апартамента му. Какво се беше случило? Къде беше сбъркала? Не беше в състояние да разсъждава. Мислите й представляваха гъста мъгла. Звънна на баща си; ако той не можеше да вземе Лили, на Рейчъл щеше да й се наложи да обясни на Конрад, че ще разговарят по-късно. За късмет баща й вдигна и обеща да отиде.

Обратно в кафенето Рейчъл откри Конрад в края на обща маса.

- Странно ми е да седя тук без телефон - отбеляза той.

- Като в примитивните времена - отбеляза тя и се настани на пейката.

- Наред ли е всичко?

- Марк не остана доволен. Наложи се да позвъня на баща ми.

Конрад прочисти гърло и я погледна умолително.

- Наистина ми вярваш, нали, Рейчъл? Наясно съм как изглежда отстрани, при положение че аз дължа пари, а твоите са били задигнати...

Тя искаше да му вярва. Когато в стаята си й разкри за случилото се, така тъжен и уязвим на вид, тя беше сигурна, че казва истината. Но сега, като премисли всичко чуто, започнаха да се пораждат съмнения. Обяснението му звучеше възможно и съответстваше на идеята, че Грифин е зад всичко това и се мъчи да ги раздели. Освен това предложението му да отиде в полицията сочеше към невинността му.. Само дето всичко й изглеждаше прекалено изпипано. Толкова находчиво. Широкомащабно. Алан Грифин беше много неща - жесток, манипулативен, подъл, - но това тук беше на светлинни години от укриването на камера сред клоните на дърво и задигането на паролите й. Да, ако планираше пак да я дебне, би пожелал да се отърве от гаджето й, и можеше да се допусне с лекота, че в затвора се е замесил с гангстерски банди, хора, които биха изнудвали Конрад за пари, за да му направят услуга. Но да краде пари от банкови сметки? Това беше сериозно.

Нещо продължаваше да не й се връзва.

- О, извинявай - промълви той и отклони поглед. - Просто мислех...

- Прекалено много е да го възприема лесно, това е всичко.

- Ти също си премълчавала неща.

- Знам, знам...

- Имам предвид, че колата ми...

Рейчъл положи длани върху неговите.

- Съжалявам, толкова съм изтощена, почти не съм мигвала вече дни наред. Не разсъждавам ясно. Той е, знам, че е той. Опитва се да ни раздели.

Конрад се наклони напред и пое ръката й между своите.

- Но ние няма да му позволим, нали?

- Последните няколко дни бяха толкова ужасни. Чувствам се, сякаш се побърквам.

- Боже, аз също. Беше... Беше направо свирепо. Но ние ще се опълчим заедно срещу този негодник. - Изведнъж светлозелените му очи се озариха, а усмивката му стана по-широка и на лявата му буза се показа трапчинката, която тя така обичаше. - Всъщност помниш ли за какво говорехме преди... Ами, преди всичко това. Да се нанеса при теб. Може би няма да е лоша идея, нали? Да има мъж в къщата.

Промяна в настроението му я накара да потрепне. Не успяваше да определи дали долавя нещо нередно в поведението му, или се дължеше на нервността и параноята й, защото изведнъж осъзна едно - още нямаше доказателства, че не е бил той. И фактът, че парите й ги нямаше, все така беше налице. Ами ако Конрад я беше унижил и обрал, а сега не само успееше да я убеди да го приеме обратно, но също така я очароваше дотолкова, та да му разреши да се нанесе?

- Беше просто идея - произнесе той и пусна ръцете й.

- Трябва някак си да преживея деня - отвърна тя.

- Естествено. - Той отпи от кафето си и направи гримаса, все едно беше горчиво. - Както кажеш.

***

След кафето Конрад се прибра у дома, за да си признае за изчезналите пари. Рейчъл обеща да му звънне по-късно на домашния телефон на родителите му и се качи на метрото. По целия път обратно ту се кореше, че изобщо е допуснала как Конрад би сторил нещо, та да я нарани, ту разнищваше разказа му като цял екип за правна защита и се заричаше вече никога да не го вижда, пък било и само заради онзи един грам съмнение, че е възможно да е бил той. И не опираше само до него, а също и до Пит. Фалшивото писмо беше пратено до фирмата им, нали така? Сега, като се замислеше над това и снимката на члена му, осъзнаваше, че той също е дълбоко замесен. А ако който и да било от двама им имаше нещо общо, тя не можеше да вижда повече Конрад. Нямаше как да изложи Лили на такава опасност.

Не разсъждаваше ясно. Разбира се, че не е бил Пит. Това беше човекът, прекарал половината вечер на рождения ден на Конрад с отворен дюкян, защото беше прекалено пиян, та да се закопчае. Определено беше далеч от криминален виртуоз. И Конрад! В какво беше сгрешил? В нищо с изключение на това, че се събра с нея. Заради нея беше бит и горен и му бяха отнели всички притежания. Грифин го беше сторил. Алан Грифин. И какво, ако бе отлично изпипано? Беше разполагал с осем години да планира отмъщението си.

Щом се прибереше у дома, щеше да звънне на Конрад. Да провери дали ще поиска да намине по-късно. Та да започнат да градят наново връзката си.

Ами ако тя вече беше съсипана? Тогава какво? Дали не би могла да вземе Лили и да избягат? Да продаде къщата и да започне на чисто? При това ново развитие на района, при облагородяването, достигнало дори тяхната главна улица, трансформирайки закусвалните в уютни кафенета и ъгловите магазинчета в мини супермаркети, сигурно сега струваше доста пари.

Роуина, която беше работила в отделението им преди Спенс, живееше в Австралия. Не си ли беше намерила работа в частен медицински кабинет в Сидни? Рейчъл си се представи на Бондай Бийч заедно с Лили, седеше на плажната си кърпа, загледана в развълнувания океан, а слънцето сушеше капките по кожата й. Може би щяха да се научат да карат сърф заедно. Можеха да излизат рано всяка сутрин, докато още е тихо, да лежат върху дъските и в очакване на следващата вълна да бъбрят за момчето от училище, което харесва Лили.

Красивият й блян изчезна също толкова бързо, колкото придойде, и тя отново седеше в мърлявия вагон с пресъхнало гърло, парещи очи и мъчително главоболие. Все така подвластна на ужаса какво предстоеше оттук нататък.

Като се прибра у дома, баща й и Лили гледаха „Замръзналото кралство“. Рейчъл се вмъкна със скована усмивка, обясни, че отива да си вземе нещо за пиене и се запъти право към кухнята. Отвори рязко шкафа под чайника и зарови за опаковката си „Иншуър“. Къде я беше тикнала? Нищо не успяваше да открие в тази къща! Беше ужасно мръсно, ето защо не можеше да мисли ясно. Откри пастелнозелената опаковка на плота зад камара купички със засъхнала зърнена закуска и несръчно отстрани капака. Нямаше чисти чаши. Постави обратно капака, изнамери чаша за кафе, която не беше прекалено мръсна, и я тикна под струята, като използваше пръстите си да...

- Радвам се, че се прибра, мила.

Рейчъл се извъртя рязко и викна, като едва не изпусна чашата.

- Дявол го взел, татко - отрони и притисна длан към гърдите си.

Баща й стоеше до хладилника с прегърбени рамене, все едно тя го беше привикала и сега очакваше да бъде нахокан.

- Донесох ти картичка - обяви. - Вътре има нещичко за двете ви с Лили. До телевизора е.

- О... Благодаря, татко.

Забеляза как очите му се спряха на отворената опаковка „Иншуър“ и стисна устни.

- Трябва да поговорим.

- Не е моментът.

- Знам, че задълго не бях наоколо...

Тя изсумтя и му обърна гръб. Кранът още беше пуснат, така че напълни чаша и я изля.

- Не - продължи той. - Ще го кажа и ти ще ме чуеш. Оттатък имаш прекрасно момиченце. Красиво малко момиченце. Не бъди като мен. Не бъди като майка ти...

Рейчъл тропна чашата върху плота и насочи лице към него.

- Казах ти, не желая да говориш за мама!

- Нищо не знаеш за майка си.

- Знам какво й причини.

- Ти беше бебе.

- Бях на осем, когато ти си тръгна!

- Известно ти е само каквото си чувала от нея.

Нямаше начин. Рейчъл беше там, знаеше точно какво се случи. Нали беше раснала с родителите си? Макар че можеше да си послужи с няколко по-точни термина за преживяването. Оцеляваше покрай тях, страдаше заради тях, носеше бремето да е тяхно дете. Не че някой се бе държал жестоко към нея, по-скоро бяха прекалено вглъбени в собствената си психодрама, тя с нейното хранене и той с пиенето си, вечно крещящи и ревящи един срещу друг, докато накрая не изчезнаха и двамата.

- Не става дума за мен или майка ти - промълви той и обърса челото си с ръкав, с което остави тъмна резка върху дънковия плат. - Става дума за теб. Чезнеш пред самите ми очи. Не мога просто да стоя и да гледам, докато...

- Тогава си върви.

- Виждах майка ти да го прави и няма...

- След като си тръгна, за да се напиваш с приятелчетата ти...

- Бях на улицата! Останах бездомен.

- Хубаво! Заслужаваш го. Надявам се, всяка нощ е била студена и окаяна.

Сърцето й блъскаше бясно, а тялото й трепереше. Кой беше той да я кори? Нямаше право. Абсолютно никакво право.

- Не исках да ви оставям - изрече, почти шепнейки. - Но тя настояваше да се махна. Твърдеше, че е заради пиенето, но аз никога не съм проявявал насилие. Не съм удрял нея или теб. Помисли за това, мила. Нищо не съм ви причинявал.

- Хубаво, не си ни бил - процеди Рейчъл.

- Тогава защо майка ти ме изхвърли?

- Защото беше пияница.

- Искаше да ме няма, та тя да може да... Да го доведе докрай. Ето какво се случи в действителност.

В главата й изникна образ на майка й, седнала на задните стъпала, тънките й пръсти доближаваха цигара към устните й, докато тя се взираше в тъмнеещото небе. Нима очакваше от нея да повярва, че той е бил жертвата?

- Няма да те слушам.

- Тя се отърва от мен, а после и от теб...

- Не, не се случи така. Тя беше болна.

Болестта й беше заразна и затова Рейчъл трябваше да се нанесе при баба си. Помнеше как майка й обясни със сълзи в очи, че няма да е задълго, няколко седмици най-много.

- Няма да ти позволя да причиниш същото на Лили - отсече той.

Рейчъл се вгледа в баща си и от устните й се откъсна странен смях. Ето го тук, мъж, когото тя почти не познаваше, този баща самозванец четеше лекция на нея как да бъде добър родител!

- Махай се - произнесе. - Тръгни си незабавно или лично ще те изхвърля.

Той устреми лице към Рейчъл и изправи гръб, ръстът му беше достатъчен, та да се извиси над нея.

- Колко пъти малката преспа при мен през последните няколко седмици? Четири? Пет? Някои вечери остава и при Марк, нали така? Ти не си в състояние да го видиш, но...

- Край, стига! - Затегли го от мястото му до хладилника. - Махай се! Махай се на мига! -Изтика го през дневната и към входната врата. - И не се тревожи, че внучката ти отново ще преспива при теб, защото няма да я видиш никога вече!

Двадесет и първа глава

Съобщение

ейчъл гризеше кокалчетата на ръката си, втренчена в снимката на Алан Грифин в ЛинкдИн.

Р Толкова безличен мъж. Със стандартна прическа, месести бузи и скучни очи. От типа, дето ги е грижа повече за резултатите от мачовете, отколкото за децата му, от онези, които недоволстват, че жените им пълнеят, докато те самите едва не пръскат коланите си. Беше същата снимка като отпреди влизането му в затвора. Но онова, което беше сменено, беше статусът му.

В готовност съм за работа след дълго отсъствие и съм отворен за всякакви предложения. Моля, свържете се с мен.

Това беше последната й следа и тя беше ентусиазирана, че не водеше в задънена улица, както останалите. Той нямаше друго присъствие в социалните мрежи, профилите му в Туитър и Фейсбук бяха изчезнали и след съобщението за освобождаването му никой не беше публикувал нищо във форума за ловци на педофили. Но ето го на екрана - търсеше си работа сл ед дълго отсъствие. Създаваше впечатление, все едно се е грижил за болен роднина или е ходил на околосветско пътешествие. Без такива тъпотии. Нямаше да го остави да си подрежда живота, докато успоредно с това се мъчи да съсипе нейния.

Но как можеше да го спре?

Осъзна, че е напрегнала челюст и потропва бързо с пръст, така че си наложи да си поеме въздух. Да съобщи на Марк беше най-очевидният й ход, да остави той да се заеме. Само дето тя вече беше открила Грифин, той беше тук пред нея, така че каква реална полза би имала от Марк? Особено пък при положение, че докато гледаше страницата му в ЛинкдИн, в главата й започваше да се заформя план. И вече знаеше, че той не би го одобрил.

Лили се хвърли върху дивана, а на екрана тръгнаха финалните надписи на филма, съпровождани от бомбастичен вариант на песента „Слагам край“.

- Може ли да гледаме „Замръзналото кралство“ още веднъж? - попита с устни, разтегнати в умолителна ангелска усмивка. Поне изглеждаше щастлива. След като Рейчъл изхвърли баща си от къщата, Лили се втренчи в нея с трепереща брадичка и зарида „Къде отиде дядо?“, все едно е бил ударен от автобус пред самите им очи и запратен над близката ограда.

- Защо не оцветиш нещо, сладурчето ми? - предложи Рейчъл. - Или пък си поиграй с някое лего.

- Но аз искам да гледам.

- Добре, добре - предаде се Рейчъл и го пусна отначало. Вече се чувстваше достатъчно виновна, задето Лили седи сама цял следобед и гледа повторение на същия филм отново и отново - особено при положение, че не я беше виждала едно цяло денонощие, - но се налагаше да свърши това, трябваше да предприеме действия. Грифин й открадна парите и се опита да съсипе връзката й. Дотук. Не беше слаба, не и този път.

Вече нямаше да бъде жертва.

Върна се на заглавната страница на ЛинкдИн и задвижи курсора над мястото, където пишеше „Присъединете се сега“. Наистина ли беше способна да го направи? Да създаде фалшив профил, да му прати съобщение, че има работа за него, и да го повика на интервю? Какво би му попречило да й обърне гръб и да си тръгне? Или да се държи, все едно няма представа коя е тя? Може би да си послужи с блъфиране, да му заяви, че разполага с доказателства как отново я дебне? Или пък да го заплаши. Да го увери, че ако е необходимо, ще напише до всяка фирма за набиране на кадри и ще им разкаже какво й е причинявал. Като свършеше с него, нямаше да е способен да си намери работа като доставчик на лед на Северния полюс!

Или пък може Конрад да го напъха в някой автомобил, да го откарат някъде и да приключат с това веднъж завинаги.

Толкова ли налудничаво беше?

***

В началото създаването на профил беше лесно - избра име, Софи Томас, възможно най-широко разпространено, и набеляза оборотна рекламна снимка на добре поддържана около двайсет и пет годишна блондинка в кремава блуза и черно сако - но като стигна до професионалната си история, се запъна. Какво знаеше за набирането на кадри в областта на информационните технологии? Преди да влезе в затвора, Грифин беше работил като софтуерен инженер, така че позицията трябваше да е сходна, та определено да го заинтересува. Не беше от помощ, че в главата й постоянно изникваха отсечени фрагменти от разправията с баща й. Каква наглост само. Да стои в нейната кухня и да дава родителски съвети.

Все едно съвети за противопожарна сигурност от подпалвач. Препоръки за фондовата борса от скитницата, която бута пазарската си количка по Холоуей Роуд. Рейчъл би могла да изправи Лили пред социалните служби, облечена в торба за боклук, и пак да е десет пъти повече родител от него. Заради това, че той си тръгна, майка й умря. Заради това, че той си тръгна, в живота й нямаше баща, който да я предпазва от хора като Алан Грифин.

Това беше истината.

Тя бутна лаптопа настрани. С това главоболие й бе невъзможно да мисли. Без съмнение беше обезводнена. Изправи се, за да отиде да си вземе вода от кухнята, но главата й се замая, усети изтръпване във върховете на пръстите си и сърцето й подскочи в гърдите като паднала на палубата риба. Протегна ръка за равновесие, убедена, че ще припадне, но все пак успя да се настани обратно на дивана. Кожата й се покри със студена пот. Просто дишай и си дай пет минути. Недостиг на сън, недостиг на храна, прекалено много стрес - токсична комбинация. Поне Лили не беше забелязала призляването й.

Рейчъл пробва да се изправи наново, този път по-бавно, но двойно почукване на вратата я накара да скочи рязко на крака. Това беше почукването на Конрад, но той имаше ключ. Дали някой се преструваше на него? Заозърта се бързо в издирване на оръжие. Беше ли прибрала ножа обратно в чекмеджето? В главата й изникна смътен спомен как го крие под дивана. Клекна рязко и заопипва около стъпалата си.

Капакът на пощенската кутия затрака и Конрад се провикна през процепа:

- Аз съм.

- Идвам - отговори и забърза да отвори вратата.

- Съжалявам, ключът ми е някъде из хаоса в стаята ми - обясни и й поднесе букет от нарциси, завързан със сребриста панделка. Беше облечен в бяло поло и черно вталено сако, а на лицето му се мъдреше предпазлива, но оптимистична усмивка. - Растат в градината, та си помислих... Честит рожден ден, Рейчъл.

- Те... Прекрасни са - увери го тя и ги пое, като все още чувстваше известна слабост и леко гадене.

- Съжалявам, че не е истински подарък. Ще...

- Не, не! Прекрасни са. Като епизод от любовен роман. Красив мъж на вратата с букет цветя, които е набрал лично. Просто... Малко ми призля.

Той я изгледа настоятелно, все едно се мъчеше да й каже нещо с очите си, докато тя не осъзна, че продължава да стърчи на прага и още не го беше поканила да влезе.

- Извинявай, извинявай - избъбри, но преди да е успяла да отстъпи, Лили се изстреля пред нея и се вкопчи в крака на Конрад.

- Ти се върна! - изписка.

Конрад я вдигна и за нейно огромно удоволствие се престори, че отхапва части от тялото й.

- Не можех да си тръгна, преди да съм доял вечерята си.

Той влезе вътре с Лили, вкопчена в шията му, и протегна ръка към нея. Рейчъл пристъпи в прегръдката му, сля се в едно с твърдото му тяло, затвори очи и вдъхна морския мирис на афтършейва му Той издиша като човек, който най-накрая се е добрал до дома си.

- Мислех, че с нас е свършено - заговори и я притисна още по-плътно към себе си. - През целия ден вчера си казвах, че това е краят.

Рейчъл почувства силата в мускулите му и си спомни как той я блъсна на стълбите, извисяваше се над нея с лице, изкривено от гняв. Извърна се от него, разтърсена от мисълта.

Ръцете на Конрад останаха във въздуха, като че около нейно невидимо копие.

- Какво...

- Оставяш топлината да избяга! - Тя го заобиколи, затвори входната врата и се престори, че трепери.

Това трябваше да спре. Онази вечер беше единичен случай. Бил е тласнат до ръба и напълно разбираемо я нападна. Спасяването на връзката им започваше с това да му прости.

Лили се намести обратно на дивана.

- Може ли да гледаме моя филм?

Устните на Конрад бяха плътно стиснати, но се движеха, все едно думите се мъчеха да изскочат от устата му. Насочи вниманието си към Лили.

- Кой е филмът?

- „Замръзналото кралство“.

- Отново - вметна Рейчъл и се усмихна широко.

- Какъв късмет, че „Замръзналото кралство“ ми е любимият - отговори Конрад.

Тя отиде да сложи цветята във ваза, а после се наместиха под плетеното одеяло на дивана. Конрад седеше в средата и държеше ръката на Рейчъл. Тя се поинтересува как е минало с родителите му.

Той й хвърли поглед изкосо и се ухили.

- Не се тревожи за това.

Гърдите й се изпълниха със студенина. Да не се тревожи ли? Беше откраднал четири хиляди от тях, накара го да звучи като сериозен проблем, а сега се оказваше нищо? Прииска й се да надзърне между завесите и да провери дали колата му не е паркирана отвън.

- Но ти каза... - подхвана тя.

- Може ли да не говорим за парите? Моля? - Кимна към филма. Стигаха до любимото място на Лили, когато Ана и Кристоф влизаха в замръзналата долчинка и се срещаха с Олаф, говорещия снежен човек. - Това е най-хубавата част.

Миг по-късно Конрад извъртя тяло към нейното и промълви тихо:

- Направихме план за разсрочено плащане. Казах им, че парите са ми трябвали за бизнеса и те се вързаха.

Тя отвърна на усмивката му, но обяснението му не й звучеше убедително. Беше прекалено лесно. Той твърдеше, че щяло да бъде сериозен проблем.

Престани, държиш се параноично.

- Мисли ли още за това, което ти казах сутринта? - поиска да узнае той. - Имам предвид... не мога да остана завинаги при нашите.

И с каква лекота само лъжеше родителите си? Ами ако лъжеше и за това, че е забравил ключа си? Ами ако го беше дал...

Той пусна ръката й.

- Може би по-късно, а?

- Извинявай - произнесе тя. - Не мога да мисля за... Просто трябва да...

- Всичко е наред. Забрави.

Догледаха филма мълчаливо. Рейчъл се беше съсредоточила върху екрана, където снежният човек изпълняваше своите песен и танц колко ще бъде хубаво през лятото, докато под одеялото беше забила нокти в дланта си. Ето че вече не се получаваше. Как биха успели да начертаят план да се отърват от Алан Грифин, ако не можеха да вкарат връзката си в релси? Нуждаеха се от почивка от напрежението, вечер за отмора. Някоя от онези приятни вечери, които им се удаваха лесно като дишането.

Знаеше какво трябваше да стори.

- Връщам се след минута - произнесе, стана от дивана и се запъти към стълбите.

- Почакай - отговори Конрад и се надигна. - И аз ще дойда.

- Отивам до тоалетната.

- Мислех, че можем... Нали се сещаш, да поприказваме.

- Ще го направим - увери го и пое нагоре.

Той се отпусна обратно на дивана и се начумери. Тя искаше да му каже нещо, с което да го накара да се чувства по-добре, да му даде разбере, че проблемът е в нея, а не в него. Беше стигнала до ръба; изпитваше потребност да стори нещо, та да попречи на тази безполезна буца вещество в черепа й да саботира вечерта им, като бълва идеи, предназначени да я тормозят.

На горния етаж отвори стълбата до килера с бойлера, откри ключа и отключи касетката за пари. Конрад беше тук да помага с Лили, така че можеше да си го позволи.

В противен случай връзката им може и да не изтраеше тази вечер.

След филма отидоха в кухнята да се заемат с вечерята. Докато Рейчъл издирваше спагетите в шкафа, Конрад повдигна косата й и залепи нежна целувка на шията й.

- Хубаво е - промърмори тя и се отпусна срещу него. От основата на гръбнака й нагоре към врата плъзна топлина, разпростря се и достигна черепа й, обузда тревожното бъбрене и остави само тишина. Почувства се, сякаш мозъкът й е бил потопен в топла вана, след като е крачила с километри в дъжда.

Конрад закачи леко ухото й със зъби и я върна обратно към действителността.

- От сутринта ми останаха пет лири. Да отскоча ли до магазина да проверя дали не мога да купя една бутилка?

- Чаша вино звучи идеално.

Той я завъртя с лице към себе си и я придърпа близо.

- Хубаво е, че виждам усмивката ти. Липсваше ми.

Когато устните им се докоснаха, по задната страната на краката й премина електричество и я накара да потръпне приятно.

- Не се бави - промърмори.

Ето! Нещата вече се бяха подобрили. Със сигурност трябваше да подхожда така по-често, като например всеки ден. Урокът беше научен - просто трябваше да се отпусне. Не беше ли това, което Марк все й повтаряше? Или може би беше да приеме? Да се отпусне, да приеме, каква беше разликата? И двете й звучаха смислено.

- Искам този път Конрад да се върне - заяви Лили, а изражението й беше така сладко разгневено, все едно тя беше родителят, че Рейчъл отиде и я целуна по бузата. Лили я бутна. -Обещай, че Конрад ще се върне.

- Обещавам, сладурчето ми - отвърна Рейчъл. Начупи спагетите и ги пусна във врящата вода, а после отвори соса за спагети. Ето такова трябваше да е поведението й. Спокойно и уравновесено. Разбърка пастата и затананика нещо класическо, може би „Лебедово езеро“, не беше сигурна. Притвори очи и усети да се полюлява. Щеше да се тревожи за парите утре. Щеше да се тревожи за Алан Грифин утре. Засега просто щеше да се остави...

Длан се опря в кръста й.

- Взех червено - прошепна Конрад. Дори не го беше чула да се връща. Той я целуна нежно, започна зад ухото й и достигна до ключицата, като поклащаха хълбоци в ритъм.

Сосът завря и пръсна опакото на китката й. Рейчъл изписка и я разтърси във въздуха. Жалко, тъкмо бе изпаднала в приятен унес. Конрад се отдръпна и отвори чекмеджето с приборите, за да открие тирбушона. Обратно към истинския свят.

Рейчъл сервира първо пастата на Лили в розова чиния, а после напълни две купи за себе си и Конрад. Като седна, направо й спря дъхът. Не беше обърнала внимание и беше сервирала на себе си същото количество храна като на него. Само от мисълта да я погълне цялата вече не й се отваряше уста.

Той й хвърли поглед.

- Добре ли си?

- Разбира се - отвърна и си наложи усмивка.

Той остана взрян в нея със сбърчено чело, все едно изучаваше лицето й, за да тества паметта си. Тя прочисти гърло и хвана вилицата. Не се поддавай отново на параноята. Навиваше спагетите, докато Конрад не се захвана със своята вечеря. Сърцето й заби по-учестено и така осезаемото само преди мигове приятно усещане се изпари от нея като мъгла. Кога за последно беше яла твърда храна? Преди дни.

Повдигна вилицата и успокои дишането си. Ще се справиш, увери сама себе си. Едва миналата седмица поглъщаше пълни порции. Провери масата за един последен път и сложи храната в устата си - но тя мигом се оказа прекалено много, зъбите й отказаха да дъвчат, а гърлото й се затвори. Не беше в състояние да диша. Обърна се и притисна треперещ пръст към устните си, наложи на челюстта си да раздроби пастата и посегна към виното. Прекара храната надолу с половината чаша, преди рефлексът й за повръщане да я е накарал да я върне обратно. Прикри дискомфорта си, като се прокашля и потупа гърдите си с юмрук.

- Вода? - попита Конрад и вече почти беше станал от стола си.

- Добре съм, добре съм - успокои го тя и му направи знак да седне. - Кривото гърло.

Хвана солта и сноп салфетки от плота. Просто не беше подходящата храна, нищо кой знае какво. По-късно, когато Лили си легнеше, щеше да изпие чаша мляко. Може би да добави малко „Иншуър“.

Седна, ръсна една идея сол в чинията си, набоде с вилицата и провери масата. Лили беше ангажирана да измъква спагетите една по една и да ги реди до чинията си; Конрад хвърляше крадешком погледи в нейна посока, а изражението му бе развеселено. Рейчъл стисна салфетките под масата и почувства главата й да се замайва. Замисли се за майка си на задните стъпала. О, ма.мо.

Вдигна вилицата с едно плавно движение и напълни устата си, а с другата ръка приближи салфетките да обърше устни и изплю. Свали ръка обратно под масата и смачка салфетката. Щеше да се нахрани по-късно, когато никой не гледаше.

- Чудесна вечеря - коментира Конрад.

Рейчъл пак нави спагети на вилицата си и се усмихна.

- Идеална.

Лили вече бе сложена в леглото и двамата се настаниха на дивана да погледат телевизия. Конрад седеше опрян на подлакътника, а тя се беше облегнала на него с глава, отпусната на гърдите му.

- Да ти долея ли? - попита Конрад и й показа бутилката вино.

- Стига ми. - Вече беше изпила прекалено много. Две големи чаши плюс колко таблетки оксиконтин? Не можеше да си спомни. Най-малко две. И май още една, когато Лили си легна? Имаше бегъл спомен как обискира касетката за пари... Както и да е. Нищо нямаше значение освен настоящия момент. Изминалите няколко дни й се струваха много далече, все едно беше нещо, случило се на друг, или представляваше част от сюжета на сериал по ВВС, който беше гледала по-рано през годината. Жена, тласната до ръба на лудостта. Но не и тя, тя си беше добре, всичко беше съвсем в ред. Притисна се към Конрад и въздъхна.

Той я погали по ръката, докато преминаваше през безплатните канали.

- Това понякога е смешно - заяви и спря на „Скрита камера“, където гледаха клипове на булки с шлейфовете им, закачени за вратите на автомобили, баби да падат от столове и момченца да забиват бейзболните си бухалки в тестисите на бащите си. Клепачите й се спуснаха и тя се понесе на вълната на предварително записания смях и звукови ефекти, навеждащи на мисълта за падане. Усети през полото на Конрад сърцето му да бие по-бързо срещу бузата й. Осъзна, че я завърта към себе си и заедно с това снижава лице.

За известно време устните им се докосваха. После той бавно отвори уста и целувката им стана страстна. Той снижи гърба й на дивана и ръката му се насочи към гърдата й, палецът му очерта окръжност около зърното й. Тя се постара да остане фокусирана, но единственото, за което успяваше да мисли, беше хартиената салфетка до устата й, хапката несдъвкани спагети вътре, и с това дойде чувството на тъга, все едно се сбогуваше с някого, когото обичаше и знаеше, че го прави за много дълго време. Тя се отърва от мен и...

Конрад спря да я целува.

- Наред ли е всичко?

- Ох... Съжалявам - отрони тя. - Да, всичко е чудесно.

Какви си ги беше мислила?

Той я огледа и потърка уста.

- Можем да спрем.

Тя поклати глава и разтвори широко очи с надеждата това да накара зрението й да престане да се раздвоява.

- Малко съм уморена, това е всичко.

Той отметна глава към стълбите и повдигна рамене. Тя кимна и той я дръпна от дивана. Като че краката й не действаха както трябва, все едно че костите й бяха заменени от въжета. Заизкачва стълбите с усилие, залиташе и усещаше главата си размътена. Светлината от долния етаж избледня и в тъмното горе се почувства съвсем объркана.

Залитна, полетя напред и се строполи, но някой я хвана през кръста. Конрад. Беше с Конрад. Той я опря в стената, устните му забродиха по шията й, дишането му беше накъсано и учестено и беше притиснал твърдия си член в корема й. Приведи се в настроение, приведи се в настроение. Тя спусна ръка по предницата на панталоните му, накара го да изръмжи и да се отърка в нея. Хайде, хайде, вглъби се. Но умът й беше хлъзгав и мислите й се изплъзваха. Стъпалата й бяха студени. Не приемаше достатъчно храна, та да произведе топлина. Трябваше да хапне повече. Беше се вслушала в онзи глупав глас, който я лъжеше. Какъв беше този свят, в който беше нормално да не яде повече от цял ден? Би било все едно алкохолик да каже: „Всичко е наред. Само бутилка водка е“. Ами ако утре пак не можеше да яде? Ами ако...

- Рейч? -Тонът на Конрад беше мек и увещаващ. - Да прехвърлим ли това в спалнята?

Не дочака отговор и я придвижи навътре, тъмнината беше непрогледна със съвсем тънка ивица лунна светлина, процеждаща се изпод завесите. Прекалено много таблетки оксиконтин. Глупаво, толкова глупаво. Само една ли? Изобщо не беше една. А и виното. Плискаше се в корема й като киселина. Съсредоточи се! Върни си настройката. Искаш го. Той я бутна на леглото, притиснал устни към нейните, и езикът му проникна в устата й. Почувства го голям и враждебен спрямо нейния. Губеше осъзнатост. Забрави какво се случваше. Конрад. Това е Конрад. Тялото му беше прекалено тежко, не можеше да си поеме дъх под него и губеше контрол.

- Забави малко - промърмори. - Не мога...

- Пробвах бавно, но ти заспиваш. - Той размести тежестта си и нещо изтрака. - Ей сега ще те събудя.

Главата й се въртеше все повече. Пръстите й изтръпнаха. Тялото й плувна в студена пот. Какво се случваше? Къде беше? Как се беше озовала тук? Някой беше отгоре й и я притискаше към леглото. Не виждаше нищо в тъмното. Опита се да се изплъзне, но не успяваше да помръдне. Ръката му се вмъкна под блузата й. Спри, спри. Това каза ли го, или само си го помисли?

Нечии дебели пръсти задърпаха джинсите й и откопчаха копчетата. Тя се раздруса върху леглото, заблъска го с колене, закрещя и започна да вършее с ръце с всички сили. Той залитна назад и се блъсна в нещо. Тя се обърна и запълзя върху юргана, отчаяна да се махне. Какво става? Какво...

Лампата светна.

- Какво ти става, Рейчъл?

Тя засенчи очи от фрапиращата яркост. Какво се беше случило току-що? В главата й беше пълна каша. Видя Конрад до ключа за осветлението с изписан по лицето му ужас.

- Съжалявам - произнесе. - Помислих, че...

- Какво ми причиняваш? - Гласът му беше дрезгав. - Попитах дали искаш да се качим горе и ти каза да. Тъкмо започваме и ти ме изблъскваш така. Аз не... Не...

- Помислих...

- Ти си луда.

- Не ми говори така.

- Побъркала си се.

Тя зарида силно.

- Моля те, Конрад. Аз...

- Приключих с теб. Приключих. - Закопча колана си с усилие. - Опитвам се да говоря с теб, ти не говориш. Опитвам се да правя секс, ти ме караш да се чувствам, все едно те нападам. Минах през ада заради теб!

- Моля те, Конрад. Чуй ме. Аз...

- Достатъчно те слушах. Въвлече ме в цялата тази гадост. Давиха ме, пребиха ме и ми струва вече осем бона! А вместо да ме утешиш, ти се държиш, като че ли аз съм виновният. Наистина ли допускаш, че аз... какво? Ще крада пари от сметката ти? Как изобщо бих го сторил?

- Нека да поговорим сега. - Той още стоеше на прага, не си беше тръгнал. Искаше да отиде при него, но се боеше да не го подплаши. - Мога да обясня. Моля те, изслушай ме.

Конрад остана загледан в нея за дълъг момент, а после кимна бавно, все едно беше разрешил някакъв проточил се спор със самия себе си.

- Обичам те, Рейчъл - произнесе. - Бих направил всичко за теб.

Тя остана на леглото напълно вцепенена, докато неговите тежки стъпки отекваха надолу по стълбите. Входната врата тихо се отвори и затвори. Ступорът я напусна и тя се затътри навън от спалнята.

Във въздуха още се усещаше морският мирис на афтършейва му. Тя слезе долу и се завъртя в пълен кръг, почувствала се, сякаш е попаднала в погрешната стая. Какво се случи? Какво се случи току-що, по дяволите?

Мобилният й телефон зажужа на масичката. Тя го сграбчи. Конрад, слава богу.

Беше съобщение, но не от него. Тя не разпознаваше номера.

Почука го с пръст, за да го отвори и мигом затули устата си с длан. Телефонът падна от ръката й. Тя заотстъпва назад, все едно апаратът отброяваше секундите до експлозия.

Съобщението гласеше: СЕГА ВЕЧЕ СИ ИЗЦЯЛО МОЯ.

Двадесет и втора глава

Тактики

ладислав Сурков. Руснак на висока позиция в Кремъл. Другарче на Путин. Освен ако не сте

Вфен на съвременното военно дело, няма да сте го чували.

Сведена до тактика, която дори дебил би схванал - чувствайте се свободни да се обидите, - стратегията му е следната: вместо да атакуваш мишената си фронтално, при което двамата влизате в схватка, двубой, спечелен от онзи с най-големите снаряди и повече налична войска, изобщо не атакуваш. Предприемаш всичко друго, но не и да атакуваш. Финансираш тероризъм; обостряш регионални конфликти и тайничко подкрепяш и двете страни; разпространяваш лъжи и подвеждаща информация където и когато можеш. Заради произтичащия хаос ти придобиваш контрол.

Принципът тук е същият. Нанасяш удари напосоки. Дестабилизираш и отслабваш.

Превземаш.

Какво обича тя повече от всичко на света?

Дъщеря си.

Но целта е да отслабиш, не да унищожиш Така че оставяш момиченцето на мира. Вместо това се целиш в работата й, нейната професия, ролята й в света на добра и прилежна медицинска сестра.

Ето как действаш.

Установяваш какъв софтуер използват, за да съхраняват картоните на пациентите. Достатъчно е лесно - звънваш в болницата, в което да е отделение, обявяваш, че се обаждаш от „Поддръжка на информационните технологии“, проблем в района дрън-дрън, каквото и да е, и ги молиш да прочетат всичко, написано на страницата за помощ на софтуера им. Те ще ти съобщят, че се нарича „еМАК“, което е съкратено от електронни медицински административни картони, версия 2.1.8, изработен от компания на име „Принсипия МКП Медицински мениджмънт“, чието седалище е в Нотингам.

Следва поредица от обаждания в „Принсипия“. В отдел „Личен състав“, за да получиш имената в „Информационни технологии“, в „Информационни технологии“, за да получиш имената на хората, разработили софтуера, за да установиш, че са изнесли основния обем от работата си в склад за писачи на кодове в Индия, управляван от „Тата“ - място, сигурно по-просторно от самолетен хангар и по-шумно от ято скакалци заради щракането на толкова клавиши от редиците прегърбени програмисти, точещи се в далечината напред.

Звъниш в Хайдерабад, за да се сдобиеш с името на някой, който работи по поддръжката на „еМАК“, служиш си с прицелен фишинг и изпращаш имейл до Гървиндър - нагласен да изглежда от човек в „Принсипия“ - и би трябвало да си се добрал до ниското ниво дизайн за софтуера.

Евентуално Томкат 8.0 като НТТР сървър. Административната конзола е настроена на дефолт адрес.

Също толкова лесно е, колкото да се обадиш на Линда, завеждащата отделението, с анонимна информация от загрижен колега за начина, по който Рейчъл поддържа картоните на пациентите...

Двадесет и трета глава

Нож

Същите звуци, които във всяка друга нощ не биха били нищо особено - чуруликането на птичка, вятърните камбанки през две врати, приглушеното жужене на уличната лампа пред прозореца, - й се струваха силни като гонг. Рейчъл се беше надявала, че независимо от всичко наличието на оксиконтин в кръвоносната й система може да й помогне да поспи. Все още го усещаше, отнесен полутон на по-тежкото усещане за шок, превзело съзнанието й и свело мислите й до омаломощаващ ступор. Но тази вечер явно нямаше да й подейства друго освен пълна упойка. Как щеше да работи утре, ако пак не спеше? Можеше да се обади, че е болна, но дори само мисълта да си остане цял ден у дома я тласкаше към ръба.

Пое към долния етаж, напълни една чаша с мляко - винаги помагаше да успокои стомаха й - и я сложи в микровълновата за една минута. Как се очакваше изобщо някой да е нормален в такъв свят? През хилядите години - откакто сме живели в пещери досега - физически почти не сме се променили. Имаме същите крайници, ребра, очи, носове и усти. Мозъците ни са малко по-големи, но са си все същите сбръчкани сиви фабрики за синапси, каквито винаги са били. Независимо от това, макар праисторическото човешко бебе вероятно да е било сходно с такова, родено преди минута, светът беше напълно различен.

По онова време, стига да си пазел входа на пещерата си, бил си в безопасност. Сега се налагаше да си готов да се предпазваш във всеки момент и от всеки по света. Хора, които никога не си срещал лично, могат да нахлуят в живота ти и да разбъркат всичко само заради няколко коментара колко е смешно нещо. Как се очакваше да се адаптираме към това? Беше ли изненадващо, че всички са така объркани?

Ако не е анорексия, ще е депресия. Ако не е депресия, ще е стрес. Ако не е стрес, идва ред на тревожност, параноя или студена и ужасяваща празнота, където би трябвало да се намира самочувствието на човек. Най-лошото ли? Съществуват характеристики, които се предават наследствено - от майки на дъщери, от бащи на синове. Забравете гените - това е модерна еволюция. Кошмарите на самоличностите ни се предават от поколение на поколение, безкрайни като времето, докато не се свършат психиатрите, които да ни излекуват всички.

Микровълновата бипна, но Рейчъл я пренебрегна и отвори хладилника. Наведе се към осветената му вътрешност, затвори очи и позволи на студения въздух да погали кожата й. Смесицата от миризми накара стомаха й да се върже на възел - на настъргано сирене, останалата паста и нещо цитрусово, половинката лимон, който беше разрязала, за да изцеди върху салата дни по-рано. Почувства глада като бръснач, който я разрязваше отвътре. Пое няколко големи глътки въздух. Да е толкова гладна и да си отказва храна. Колко хора бяха способни на това? Колко силен трябва да е човек психически, за да го постигне?

Затръшна вратата на хладилника и отнесе млякото в дневната. След като Конрад си тръгна, за известно време се спря над вероятността той да е планирал всичко, тя да се е превърнала в неволна звезда от добре замислен маскарад. Представи си го как подтичва и се подхилква, докато й праща съобщението, бърза да се срещне с приятелчетата си палячовци, за да се окъпят в шампанското, купено с нейната заплата, но бързо отхвърли идеята. Как би могъл Конрад да планира, че тя ще се докара до такова състояние с червено вино и болкоуспяващи, та да халюцинира до степен да сбърка страстните му ласки със сексуално нападение? Беше Грифин, нямаше съмнение в това. Сигурно беше сложил камера на някое дърво близо до къщата й. Видял е Конрад да си тръгва и е пратил съобщението. Грифин искаше от нея да изскочи на улицата, да му се разкрещи да се покаже, та всички да заключат, че се е побъркала. Да я пратят обратно в психиатричната клиника, където й беше мястото.

Рейчъл седна на дивана, включи се в ЛинкдИн и продължи да гради професионалната история на Софи Томас. Разгледа подробно профилите на други агенти за набиране на кадри, прочете публикациите им в блоговете, почерпи информация от Гугъл и Уикипедия. Скоро създаде нещо, което й изглеждаше съвсем убедителна история - две години като младши агент в консултантска фирма на име „Глобал Ентърпрайзис“, после пет години като старши служител в „Апс ИТ“, преди да се присъедини към фирма за набиране на кадри „Хейс“ като мениджър по бизнес ресурси. Добави образование, диплома по мениджмънт от Лондонския университет и се присъедини към групи по интереси като „техЮКей“, „Анализ на набирането на кадри“ и „Група на независимите агенции“.

Като провери часа, беше минало два. Следващият ден се простираше пред нея подобно на трасе с препятствия за морски пехотинци - битката със закуската, отвеждането на детска градина, пълен работен ден в отделението и после да прибере Лили от Марк, който несъмнено още й се муси.

Прекалено много, наистина прекалено много.

Затътри се нагоре по стълбите с прегърбени рамене и с усещането, сякаш е тръгнала към бесилката. Спря пред килера с бойлера и разгъна стълбата. Това беше нередно, определено нередно, и на нея никак не й се нравеше - ами ако станеше пожар или някой влезеше с взлом, - но знаеше, че така или иначе ще вземе някоя таблетка, защото ако не предприемеше нещо да разпусне мозъка си, той като нищо можеше да се пръсне.

Рейчъл скочи рязко, останала без дъх, все едно се давеше. Къде се намираше? На площадката на горния етаж? Смътно си спомняше как изнесе завивките си пред стаята на Лили, преди каквото там беше взела - амбиен? - да я повлече към съня.

Дочу шум, приглушени гласове, далечно потракване на прибори. Какво беше това? Имаше някой в кухнята ли? Заопипва около себе си и откри телефона си до възглавницата, звукът заглъхна, когато го хвана в ръка. Отключи екрана и видя клип, показващ семейна трапеза със сервирани на нея пуйка и всички гарнитури. В кухнята Том Керидж, все още през дните си на сто и трийсет килограмов, режеше маруля в метална купа. Тя натисна бутона за връщане. ЮТюб. Бяха се извъртели два часа кулинарни компилации. Каква абсолютна тъпотия. Дори не можеше да си спомни да го е пускала. Да е толкова не на себе си, че да не помни как е търсила клипове в ЮТюб, докато се докарва до безсъзнание със сънотворни. Това не биваше да се повтаря.

Помнеше, че Конрад си тръгна снощи, също и съобщението от Грифин. О, боже, заплатата й! Какво щеше да прави?

Въпрос номер едно беше Лили. Трябваше да иде на забавачка или може би да я спре? Но със сигурност там беше в по-голяма безопасност с тяхната желязна ограда и политика на прибиране на децата „един влязъл, един излязъл“. В миналото мярката се беше струвала на Рейчъл твърде пресилена, но сега я виждаше като пратена от бога. После какво? Парите? Ако отидеше в полицията, първото, което щяха да направят, щеше да е да приберат Конрад, а нямаше начин да му го причини, не и след поведението й снощи. Дори само от мисълта, че заплатата й е необратимо изчезнала, й се искаше да ревне. Марк щеше да ги подкрепи, налагаше се. Днес той щеше да прибере Лили, така че щеше да го помоли за това по-късно, като отидеше да си я вземе. Също така беше време да му съобщи за Грифин, макар че можеше и да пропусне частта, че ще се опита да се срещне с него. Още не беше сигурна. Щеше да помисли.

Обърна се по корем и си пожела да можеше да спи цял ден, просто да се завие през глава и да блокира целия свят. Плъзна ръка под възглавницата и викна заради острата болка.

Измъкна ръката си навън, втренчи се в резката върху палеца си и го тикна в устата си. Притисна чело с треперещи пръсти, докато опипваше раната с език, а металният вкус на кръвта се смесваше със слюнката й.

Какво беше това? Някакъв капан ли?

Бутна възглавницата настрани и видя керамичния нож за зеленчуци от кухнята, чието бяло острие беше обагрено в червено. Хвана дръжката, все едно беше опашката на мъртва мишка, за която допускаше, че може още да е жива. През замайването си от амбиен явно се беше стреснала, беше слязла долу, беше открила ножа и го беше донесла под възглавницата си, всичко това, без да се събуди. Както се прави. Беше цяло чудо, че не бе просната тук с прерязани китки.

- Мамо? Защо лежиш тук?

Рейчъл тикна ножа под юргана.

- Аз... Снощи си направих крепост.

- Но ти си голяма. Големите не си правят крепости.

Кога напишканият памперс беше поумнял толкова? Довчера не можеше да оформи цяла дума, без да й потече лигата, а сега тригодишната й дъщеря вече я наддумваше.

На сивкавата светлина забеляза, че устната на Лили трепери.

- Мамо, наранена ли си?

Тя погледна надолу Порязаната й ръка беше над юргана. Кръвта се беше стекла от пръста и се беше събрала в дланта й.

- Не е нищо, ангелче. Просто ми трябва лепенка. Ти се върни в леглото, а аз ще дойда да се погушкаме.

Лили все така изглеждаше несигурна и остана, където беше, докато Рейчъл не я изтика обратно в стаята й и не затвори вратата. Ножът. Хвана го в юргана и го метна в спалнята си. След това порязването.

Докато търсеше лепенка в шкафчето в банята, забеляза касетката за пари във ваната. Беше отворена, а торбичките с таблетки бяха разпилени. Някои бяха изпразнени, част от блистерите бяха спретнато подредени, а други бяха разкъсани, все едно запасите й са били атакувани от дрогирана миеща мечка.

Какво беше търсила? Какво беше взела? По-добре да не си блъска главата - и бездруго никога нямаше да узнае. Прибра хапчетата обратно в кутията. По-късно ще ги сортирам. Или още по-добре да ги изхвърли.

Мушна се в леглото при Лили и зави двете им плътно с юргана, а утехата от топлото телце до нейното най-накрая забави пулса й. Само да можеше да спре времето и да живее в този миг, единствено с дишането на дъщеря си, с нейните красиви кафяви очи и усмивката й. Никога не би поискала нищо друго.

Лили опря длани в бузите на Рейчъл с тържествено изражение на лицето и я целуна по устните.

- Това значи, че те обичам - обяви.

- Надявам се да е така - отвърна Рейчъл и също я целуна.

- Ти си любимата ми майка. - Лили сбърчи носле и поклати глава. - Не харесвам новата ми майка. Изглежда странно.

Рейчъл почувство тревожно бодване в сърцето.

- Новата ти майка ли?

- Тайна е - заяви Лили, дръпна ръка и притисна пръст към устните си. - Шт.

- Кое е тайна?

- Татко поръча да не казвам нищо.

Тя си представи Марк в новите му елегантни дрехи, колежанския му пуловер и панталон. Дали не водеше двойствен живот? Може би имаше жена и деца някъде из предградията? И какво? Той ли беше зад всичко това? Мъчеше се да я побърка, за да може да й открадне Лили и да я добави към другото си семейство? Това си го бива, умнице! Този път надмина себе си. Дали не беше възможно да са си играли на семейство с нейните играчки? Или може би едва тригодишната й дъщеря си измисляше небивалици.

Само дето... Толкова ли беше невъзможно?

Ами ако всичко, което й беше казвал някога, е било лъжа?

- Хайде, сладурче - заговори Рейчъл и я хвана за ръката, като се постара да запази тона си равен. - Можеш да ми кажеш.

- Да слезем долу

- Просто ми кажи, става ли?

- Пусни ме, мамо. Боли.

Рейчъл разпери пръсти. Втренчи се ужасено в ръцете си, а Лили се претърколи от леглото.

Полудя ли най-накрая?

Двадесет и четвърта глава

След като остави Лили в забавачката - по изключение навреме, - тя се запъти към работното си място. Смяната й започваше чак в девет, така че тича по дългия път, заобиколи Парламент Хил с лондонското Сити, издигащо се в далечината. В мъгливия утринен въздух от устата й излизаха бели облачета, а равномерното като на метроном движение на ръцете и краката й успокояваше мислите й. Беше хубаво да е навън, свежият въздух прогонваше остатъчното замайване от онези сънотворни. И от каквото друго беше възможно да е взела. Това трябваше да бъде прекратено.

Нуждаеше се от подкрепа, но от кого? Спенс беше в Гърция. Колкото до Бека, навръх на изпълнението й от онази вечер, заради което Рейчъл още беснееше, съобщението от нея в УотсАп вчера, доста безразличното „честит рождат ден куучко :) ххх“, даваше ясно да се разбере колко я е грижа за нея. Толкова малко, че не си беше направила труда да го провери

за грешки.

Оставаше Марк, с когото се канеше да поговори довечера. Само дето... и при него нещо не беше наред. Начинът, по който се държа с нея, когато му звънна вчера сутринта - „аз не съм ти слугинче“. И не се дължеше на нейната параноя. Преди никога не й беше говорил така.

Не харесвам новата ми майка.

Не, никакви такива. Нямаше да се връща обратно на това. Беше просто глупав коментар, някаква игра, която трябва да бяха играли заедно.

Ако не можеше да вярва на Марк, значи не можеше да вярва на никого.

Може би не можеш.

Рейчъл се втурна в помещението за отдих и хвърли поглед към часовника на стената. Почти девет. Вечно закъсняла с десет минути! Нямаше време за друг душ, но държеше в чантата си мокри кърпички, така че щеше да се справи някак. Измъкна ги заедно с навитата на руло сестринска униформа и тъкмо се беше запътила към вратата, когато тя бипна.

Линда влетя вътре. Завеждащата отделението беше майчински тип жена в шейсетте си години, която си падаше по жилетки в пастелни цветове и брошки с камея и започваше почти всяко изречение с „ами, ето какво“. Някои от завеждащите, с които беше работила Рейчъл, бяха бивши старши сестри, обичали да кръстосват коридорите, да помагат с приема на нови пациенти и дори да направят някоя превръзка, ако е натоварено. Не и Линда. Макар да бе правоспособна медицинска сестра, беше прекарала повече от двайсет години в администрацията. Освен ако максимум веднъж седмично Рейчъл не се отбиеше в офиса й, за да обсъдят промяна в графика или проблем с пациент, изобщо не я виждаше.

- Здавей, Лин... - подхвана, но изразът в очите й, казващ „съжалявам за лошите новини“, едно от първите неща, на което се научаваш като сестра, я накара да замълчи. По гърба й полазиха тръпки. - Какво е станало?

- Ами, ето какво - произнесе Линда. Помъчи се да се усмихне успокояващо, но ефектът се изгуби заради стъписания й тон. - Можеш ли да дойдеш в офиса ми, моля те? Като се облечеш.

Пет минути по-късно Рейчъл беше в униформата си и влезе смирено в офиса на Линда, който миришеше на ароматизатор за въздух. Как беше възможно сърцето й да бие така и да не изскача през ребрата? Блъскаше с такава сила, че тя успяваше да почувства вибрациите с езика си. Нещо се беше случило, но какво? Снимката? Дали Грифин я беше разпространил из Националната здравна служба? Дали според Линда беше донесла лоша репутация на отделението?

- Седни, моля - покани я.

Рейчъл седна сковано на пластмасовия стол, а Линда се зае да влезе в софтуера „еМАК“, като си служеше само с два пръста. Беше от типа жени, които държаха на бюрото си все същата здравословна закуска с години, кутия сухари „Райвита“, отворено пакетче тиквени семки, но количеството в опаковките никога не намаляваше. Вероятно предназначението им беше да се взира навъсено в тях, веднъж щом се свършеха бонбонките „Малтизърс“.

- Ами, ето какво - подхвана Линда и завъртя монитора, така че и двете да го виждат.

Рейчъл се наклони напред, но всичко, което успяваше да види, беше панелът с команди на „еМАК“ - бутони за добавяне на нови картони, за редактиране на вече съществуващи, за изпращане на доклад. Усети се да отпуска рамене. Може би изобщо не беше свързано с нея. Може би някоя сестра стажантка не осъвременяваше картоните си надлежно и Линда искаше тя да я наблюдава зорко. Като нищо опираше до самия софтуер; за шестте месеца, откакто го ползваха, вече беше по-мразен от пратена в отделението комисия. Полетата вечно замръзваха и от време на време при запазване данните бяха изтривани. Не особено приятно, ако пациентът вземаше десет различни лекарства в рамките на деня.

- Засякохме проблем с твоите картони - продължи Линда. - Някои от тях са... неточни.

Пулсът на Рейчъл пак се ускори. Веднъж или два пъти, когато беше бързала неистово да си тръгне, Бел или Спенс ги бяха попълвали вместо нея, но толкова рядко, че можеше да не се брои. А и без това те бяха също толкова съвестни, колкото нея.

- Нека ти покажа - предложи Линда и отвори тънък кафяв картон на пациент, лежащ до клавиатурата. Изписа името в полето за търсене, като проверяваше на всяка буква.

- Заради софтуера е - обади се Рейчъл, докато течеше търсенето. - Всички го мразят. Постоянно замръзва. Понякога...

- Моля те - прекъсна я Линда със суров тон, какъвто Рейчъл никога не беше чувала от нея. - След малко ще имаш възможност да обясниш

Възможност да обясни? Какво се случваше? Страницата се зареди. Тя огледа бързо екрана. Всичко изглеждаше нормално; полетата за медикаменти бяха попълнени с нужните подробности.

- Все така...

Линда размаха папката.

- Не съответстват.

Заля я вълна на замайване.

- Какво... Какво имаш предвид?

- Данните за медикаментите не са същите тук и тук. И това не е единственият пример. В някои дни изобщо няма въведена информация от твоята смяна! Нима не осъзнаваш колко жизненоважно е поддържането на картоните при грижите за пациенти? Не разбираш ли, че можеш да убиеш..

- Не. Не, не, не... Почакай. - Рейчъл протегна ръце и ги размаха, все едно се опитваше да спре кола да я прегази на заден ход. - Преследвана съм от някого, от един мъж. Той се опитва да съсипе живота ми.

Линда остана намръщена към нея за един дълъг момент, а после произнесе предпазливо:

- Макар да приемам, че е възможно да имаш лични проблеми, наложително е да се грижиш те да не влияят на качеството и стандарта на грижите ти.

Рейчъл се облегна назад и усети бузите й да почервеняват.

- Не е... Аз не...

- Ако не си емоционално годна за работа в отделението, трябва да дадеш ясно да се разбере. Налице са процедури, които да ти бъдат от помощ за психическото ти благосъстояние, и аз мога да те насоча към подходящите хора, ако го искаш. Нямам право обаче да допусна да излагаш здравето на пациентите на риск по подобен начин. Макар да проявявам състрадание...

- Не, ти не разбираш Той е направил това. Влязъл е в софтуера и е сторил всичко това.

- Значи твърдиш, че някой е проникнал в компютърната система на Националната здравна служба и е подправил картоните на пациентите?

- Да. Точно това се е случило. Направил го е, та... Та да решиш, че съм некомпетентна.

Заради начина, по който Линда беше стиснала уста и я гледаше, на Рейчъл й стана ясно, че въпросът е бил риторичен, че го е поставила, само за да подчертае колко нелепо звучи всичко.

Не и работата й, моля те, не и работата й. Първо връзката й, а сега и това. Къде щеше да свърши?

- Линда, изслушай ме - промълви. Пространството около нея сякаш се движеше в различни посоки и тя намираше за трудно да се задържи фокусирана. - През уикенда телефонът ми беше хакнат. Той открадна парите от сметката ми. Знае как се правят тези неща. Той е бил, знам, че е бил той. - Виждаше, че Линда иска да й повярва. Също така не й убягваше колко умопомрачено звучеше. - Работя за теб от две години. Познаваш ме.

Линда насочи поглед към картона в ръката й и после обратно към екрана, а физиономията й се смекчи леко. - Ами, ето какво, аз не... Имам предвид... Хм...

- Помисли си, някога налагало ли ти се е да ме критикуваш? Или някой от пациентите да се е оплаквал от мен?

- Не, но...

Рейчъл не се опита да попречи на сълзите да се стекат по бузите й.

- Трябва да ми повярваш. Обичам работата си тук. Никога не бих сторила нещо, с което да застраша позицията си.

- Ходи ли в полицията във връзка с този човек?

- Аз... Не.

Забеляза по лицето на завеждащата отделението намек за съмнение.

- Човек би помислил, че ако се случваше подобно нещо, първо би се обърнала към полицията.

- Приятелят ми... Той... Забъркал се е в неприятности...

- О, приятелят. Чувала съм за него.

- Какво? Какво си... Имам предвид...

Линда нагласи брошката с камея върху жилетката.

- Моля те, Рейчъл. Може ли незабавно да прекратим тази нелепост? Запозната съм с медицинската ти история.

- Моята...

- Времето ти, прекарано в психиатрична клиника като тийнейджър. Всичко е документирано.

- Но...

- Ето как си обяснявам нещата аз - продължи Линда. - Имаш проблеми с приятеля си и това ти причинява сериозен стрес. Почувствала си се уморена и си допуснала няколко грешки. Усърдна си в задълженията си, това го знам. Не си искала да ме разочароваш и си продължила да идваш на работа.

Рейчъл вече клатеше глава.

- Не, не е така. Моля те, Линда...

- В известен смисъл може би така ще е по-добре.

- Кое ще е добре? Аз не...

- Ще трябва да бъдеш отстранена, докато направим пълно разследване.

- Какво? Не! Имам нужда да идвам на работа. Не мога да седя у дома и да не правя...

- Докато не осъществим пълно разследване...

- Моля те, Линда. Моля те.

Линда затвори папката.

- Съжалявам, но не мога да сторя нищо. Ще получиш пълната си заплата. Кимна съчувствено към вратата. - Защо не се прибереш у дома и не вдигнеш краката си да отпочинат, а?

Двадесет и пета глава

ЛинкдИн

Рейчъл отвори рязко входната врата и се запрепъва навътре с повдигащи се учестено гърди и стичаща се от брадичката й пот, оставяща пътека от тъмни петна. Зае се да масажира бедрата си заради изгарящата болка. Мислите, държани настрана от агонията в дробовете й, отново нахлуха в главата й. Как го е постигнал? Как би могла да докаже, че е трил и подправял картоните на пациентите и? Ами ако не успееше?

Куцукаше из дневната, стиснала задната част на крака си, мъчеше се да облекчи спазмите, завладели мускулите й. Таблетките оксиконтин я зовяха от касетката за пари горе. Само една, колкото да приглуши малко нещата. Лили я нямаше...

Не, не, не.

Ножът? Хапчетата във ваната? Вече не. Ако се канеше да намери изход, трябваше да пази ума си бистър.

Докато лаптопът й стартираше, тя провери телефона си. Нямаше повече съобщения, слава богу. Беше очаквала ново от същия номер като снощи. Ха-ха! Уволниха те! Спенс обаче й беше писал в УотсАп - предишния ден беше получила от него мило пожелание по повод рождения й ден. Отвори приложението и погледна профилната му снимка, беше заменена от селфи, на което слабата мургава буза на Андреас беше притисната към неговото сега придобило тен лице.

Усмивката на Рейчъл угасна, като прочете полученото. Линда се беше свързала с него да пита дали е забелязал промяна в поведението й напоследък или понижени стандарти в работата й. Не му беше споменала за липсващите картони в „еМАК“, но беше дала ясно да се разбере, че не е нещо несъществено. Последното му съобщение гласеше: „Звънни ми! Побърквам се от тревога!! ХХХ“

Какво не би дала да можеше да чуе гласа му Щеше да я разведри с някоя и друга шега, да я увери колко добра медицинска сестра и майка е, да й заяви, че не полудява. Ами ако току-виж решил да се прибере по-рано? Колко виновна би се чувствала тогава. Не. Помоли я да му звънне и беше достатъчно добър приятел, като го казва, наистина да го мисли. Натисна иконката за позвъняване и изчака, но той не вдигна. Сигурно плуваше или се печеше. Набра набързо няколко думи. „Не се побърквай, добре съм. Ще те пробвам пак по-късно. Двамата изглеждате невероятно :) ххх“.

Остави телефона си на масичката и колебливо се включи в ЛинкдИн в очакване да завари само безсмислици в резултат на среднощното актуализиране на профила й, но поне на нея й стоеше съвсем добре. Беше ли достатъчно убедително обаче да изиграе Грифин? И после осъзна нещо - на профила й му липсваше изключително важна част. Приятели. За късмет в ЛинкдИн хората бяха по-малко взискателни с кого се свързват, отколкото в други социални мрежи. Просто кликна на бутона за контакт на всички профили, представени в секцията „Кого може би познавате“. Тъй като беше през работно време, получи много потвърждения и скоро Софи Томас вече имаше над сто приятели.

Рейчъл се облегна назад, напълно смаяна колко беше лесно да създадеш фалшива идентичност и да се вмъкнеш в нечий живот. След като профилите им бяха свързани, вече можеше да види имейл адресите им - често дори телефонния им номер! Как беше възможно някой да е така открит за нещо толкова лично? Независимо от страшните истории за измами и правителствените кампании, призоваващи да не се вярва на никого онлайн, който не е познат, хората бяха все така доверчиви, така лековерни.

Когато броят на приятелите й достигна сто и петдесет, Рейчъл прати на Грифин покана за контакт плюс уводна бележка. Името на компанията, за която работи, споменаването на евентуална свободна позиция и дали би желал да се срещнат и го обсъдят?

Колкото до след това, кой да знае? Щеше да зависи от това какво ще реши да отговори. Идеята, която се въртеше в главата й, беше да го запише да признае нещо престъпно, като например открадването на парите или побоя над Конрад. Нещо, с което тя да може да си послужи, та да го накара да я остави на мира.

Може и да я мразеше, можеше да иска да съсипе живота й, но със сигурност нямаше желание да се връща в затвора.

Щеше обаче да се наложи да разкаже на Марк. Дори двамата с Грифин да се срещнеха на обществено място, не можеше да поеме чак такъв риск. Без съмнение Марк щеше да се пробва да я разубеди, но освен ако не разполагаше с по-добра идея, щеше да се наложи да се придържат към тази.

Не беше готова да чака, за да провери какво предстои да се случи.

Изтегна се, мускулите на гърба я боляха заради наведената поза. Увери се повторно, че вратата е заключена, и влезе под душа. Усещането от горещата вода върху кожата й беше прекрасно, но не се бави дълго. Не можеше да се отпусне. Плющенето на водата наподобяваше прекалено много телефонен предупредителен сигнал.

Върна се обратно долу вече в пижама. Дали беше заради недостига на сън, липсата на храна или наличието в кръвоносната й система на неизвестна доза от каквото беше взела, но се почувства склонна към халюциниране. Стените искряха, а подът се беше наклонил. Очертанията на предметите около нея бяха размити. Запрепъва се към кухнята с протегнати ръце, все едно се движеше на тъмно.

Зареждаща дрямка, ето от какво се нуждаеше. Половин час със затворени очи, както правеше, когато на Лили й никнеха зъби.

Откри чаша, по която нямаше прекалено много засъхнало старо кафе, изми я, извади опаковката „Иншуър“ от шкафа и застина. Съзнанието й анализира и отхвърли гъстата текстура на напитката. Защо пък да не получава каквото иска? Защо да се чувства виновна заради това? Толкова ли беше странно, че й харесваше да изпитва глад? Някои хора обичаха да ги душат по време на секс. Други имаха фетиш към стъпала. Всеки жив мъж или жена представляваха своеобразна душевна бъркотия. Защо все беше така сурова към себе си?

Рейчъл откри пакетче смес за горещ шоколад без захар в дъното на шкафа за кафе и го изсипа в купа. Отнесе я в дневната, оваля пръстите си в кафявото прахообразно вещество и ги пъхна в устата си, а приятният вкус на какаото се разпростря по езика й.

Легна на дивана, дръпна одеялото върху себе си и включи телевизора. По един кулинарен канал пак даваха повторение на „Великите британски печива“, само че този епизод беше от друг сезон. Някога била ли е така уморена?

Грифин - телефонът и. Ами ако е отговорил?

Отвори очите си с усилие, но него го нямаше на масичката. Трябва да го беше оставила в кухнята. През барикадата от мигли зърна часовника в ъгъла на телевизионния екран. Почти един. Премного време. Сигурно дори нямаше да заспи.

Двадесет и шеста глава

Кий

ървата й мисъл беше, че още сънува - преминаваше от една в друга стая в къщата, а баща й я П следваше и мърмореше нещо, което тя не чуваше съвсем ясно, - защото нямаше как

часовникът на екрана да е точен. Ако беше след седем, значи... О, не, Лили!

Рейчъл се изсипа от дивана в тъмното помещение и затърси телефона си на светлината от телевизора. Чувстваше се зашеметена и не на себе си. Взе ли нещо, като се прибра у дома? Хайде, стегни се. Изправи се, светна лампата и претърси дневната. Нямаше го. Откри го в кухнята под една кърпа за съдове. Три пропуснати повиквания от Марк и гневен низ от съобщения в УотсАп, завършващи с изразителното „Много благодаря, задето ми съсипа вечерта“. Разбира се, беше понеделник. Всяка седмица се събираше с групичка чудаци, за да си устроят нещо, кръстено ЛАМ парти, което звучеше забавно, но всъщност беше сбирка в задушно помещение, претъпкано с омазани с доритос мъже с манталитет на малки момчета, играещи военни игри на лаптопите си.

Сграбчи якето си от закачалката до вратата и зърна отражението си в овалното огледало. Лицето й беше ъгловато, изцяло в сенки. Марк вече я бе погнал за нейното хранене и ако я видеше така, щеше да направи голям въпрос. Изтича горе и облече още една тениска, памучна блуза с дълъг ръкав и пуловер с поло яка. В банята изсипа съдържанието на пластмасовата кошничка за гримове върху капака на тоалетната чиния и разрови за фон дьо тена. Малко цвят, само от това се нуждаеше. Откри шишенце „Клиник“, но като втри част от съдържанието му в бузата си, получиха се неравни петна. Провери опаковката - срокът на годност беше изтекъл преди дванайсет месеца. Пфу, помисли си. Прекарана съм отвсякъде. Изтри го с хавлиена кърпа, хвана чашата за сок, в която слагаха четките за зъби, и загълта чаша след чаша вода с надеждата хидратацията да отпусне чертите й.

Не се получи. Когато Марк отвори рязко вратата на апартамента си, гневното му изражение се посмекчи.

- Боже, Рейчъл - промълви. - На какво приличаш.

- Просто престани, става ли?

- Какво имаш по лицето си?

Тя изтри остатъка фон дьо тен от бузата си.

- Нищо.

- И си облякла два пуловера. Толкова е очевидно. Виждам ръба.

- Престъпление ли е да ти е студено? Закопча ципа на якето си чак до шията, глупав ход по две причини - първо, вътре беше много по-топло и, второ, той все така можеше да види всички ръбове да се подават отдолу Защо не беше обърнала внимание, че полото е по-късо?

- Ще ме пуснеш ли да вляза? - попита.

- Известно ти е, че чакам с нетърпение понеделник вечер.

- Съжалявам. Наистина съжалявам. Може ли да...

- Нека позная. Гледала си „Човекът срещу храната“, зомбирана от болкоуспокояващи.

- Боже, Марк. Налага ли се да си такава гадина?

- Аз да съм гадина?

Той разпери пръсти пред гърдите си. Беше облечен в поредната тарикатска тениска - на тази Дарт Вейдър и един щурмовак бяха оформили знака на мира, застанали пред Айфеловата кула. Очевидно беше съвсем нова, защото отстрани на слабото му тяло още личаха линиите от сгъването. И какво беше това? Пръстен на палеца? От онези, които можеха да бъдат открити по фестивали на богаташчета, решили да се правят на хипстъри обикновено преди да извадят няколко африкански барабана и да те накарат да си пожелаеш да си навсякъде другаде.

- Хубав пръстен, Гелдоф - отбеляза.

Той прикри ръката си виновно, все едно пръстите му бяха оформили нецензурен жест, на който беше безсилен да попречи.

- Ти си тази, която забрави да прибере дъщеря си. Не дай боже да се наложи да поемеш отговорност за живота си, Рейчъл.

Това не вървеше никак добре. Беше се надявала да разговарят за Алан Грифин, а не да се заяждат като раздразнени брат и сестра.

- Чуй, толкова...

- Съжалявам - произнесе Марк заедно с нея. Повдигна помирително вежди. - Тревожа се за теб, това е всичко.

Тя го последва в коридора. Внезапно залялата я топлина от апартамента я накара да се изпоти обилно. От кухнята се носеше наситен аромат на готвени домати и тя залитна настрани, все едно миризмата я беше блъснала с дясно кроше. Чилито на Марк със заместител на кайма - най-любимото й. Неговата тайна ли? Разтопяваше в соса четири квадратчета тъмен шоколад. Беше прекарала тук едни от най-хубавите вечери в живота си, тримата седнали пред телевизора с купа начос със сирене, което беше в толкова голямо количество, че можеше да мине за ядрен отпадък. В устата й се върна споменът за вкуса заедно с толкова много слюнка, че се уплаши да не се задави.

Марк я хвана за ръката, все едно беше възрастна жена, нуждаеща се от помощ да пресече улицата, и я поведе към кухнята. Искаше да му каже да я пусне, но реши, че ако изрече нещо, слюнката можеше да потече по брадичката й.

- Реших, че може да поискаш да хапнеш нещо - заговори той.

Рейчъл се взря безизразно във врящото в тенджерата чили. Сякаш миризмата възпрепятстваше синапсите й, правеше я няма и неподвижна.

Той взе купа от рафта и лъжица от чекмеджето.

- Готви се вече от час, така че е готово. - Сипа малка порция в купата. - Имам от онова сирене, дето го харесваш.

Мозъкът й отново заработи трескаво. Защо беше приготвил чили днес? Марк се придържаше към стриктен режим на хранене, същите три ястия в съответните дни плюс две определени междинни закуски, които отбелязваше в електронна таблица. Дали тя беше тук или не, чилито беше за сряда вечер.

- Ами режимът ти? - поинтересува се.

Той престана да изстисква топеното сирене и от тубичката се проточи червей радиоктивна паста.

- Какво?

- Кое беше за понеделник? Нещо с боб, нали?

- Салата от три вида боб и винегрет с джоджен - отвърна той и наклони глава може би натъжен, тя не успя да го разгадае. - Реших, че може да си гладна.

Нещо не беше както трябва. Закъсня, съсипа му вечерта и за да демонстрира оправдания си гняв, той й беше приготвил любимото ядене.

- Защо ли не ти вярвам? - отрони.

- Защото си параноична.

- Просто намирам за странно...

- Ти намираш всичко за странно.

- ... че си ми така бесен заради вечерта си и независимо от това ми приготвяш вечеря.

Марк остави купата на плота и поклати глава, като промърмори нещо под нос.

- Само да знаеш, че е възможно човек да е едновременно разтревожен и ядосан.

Миризмата на храната беше парализираща. Всичко, което беше искала да каже на Марк за Грифин, беше поглъщано от завихрилия се водовъртеж на глада. Марк беше прав - държеше се параноично - и ако съвсем скоро не се махнеше оттук, успяваше да си се представи да изрича нещо, за което да съжалява.

- Ще взема Лили - заяви. Щеше да му звънне от къщи, когато сложеше мислите си в ред. -Трябва да се прибираме.

Марк мина покрай нея и блокира пътя й към дневната.

- Няма да я вземеш.

- Пробвай да ме спреш.

Останаха вторачени един в друг, докато Марк не вдигна ръце в знак на отстъпление и отклони очи със здраво стисната уста.

- Тя беше толкова права за теб - произнесе.

- Кой е бил прав? Лили ли?

- Аз съм малкото ти послушно кученце. Ела тук, Марк. Направи това, Марк. Седни като добро малко момченце, Марк. Нямаш никакво уважение към мен. Или към друг.

- Не е вярно. Аз...

- Не е ли? Вчера сутринта очакваше да изоставя всичко, защото не можеше да си дадеш труда да прибереш Лили.

- Беше рожденият ми ден! Нямаше нужда да ме ръфаш така...

- И после си скапала деня на Джим.

- Не намесвай баща ми.

- Съсипа моите планове за тази вечер.

- Какво? Импровизираната ти вечеря с чили?

- Според теб не виждам ли, че се подлагаш на глад? И ме лъжеш в лицето! Това на уважение ли ти прилича?

Не можеше да понесе упреците му Емоциите й бяха напълно изцедени. В предната част на главата й се беше появило бавно и натрапчиво пулсиране. Нуждаеше се от тъмна стая със заключена врата.

- Остави ме да прибера Лили - произнесе.

- С теб не е в безопасност.

Рейчъл почувства у нея да се надига нещо животинско.

- Значи се каниш да ме спреш да си взема собственото дете?

- Мисля... Мисля, че трябва да се върнеш в клиниката. Да вкараш главата си в ред.

- Ами Лили? Как ще я водиш и прибираш от забавачката и всяка вечер ще я слагаш в леглото?

Марк прочисти гърло и приглади предницата на тениската си. Очите й проследиха пръстена на палеца му по целия път.

- Кий може да помогне - промълви.

- Кий? Какви ги дрънкаш?

- Моята... Моята приятелка.

- Твоята каква?

Рейчъл потрепна заради начина, по който прозвуча. Думата „каква“ спокойно можеше да е взета от изречението „Каква е тази жена, която би излизала с теб?“.

- Толкова е хубаво, че се радваш за мен.

- Не исках да прозвучи така. Просто...

- Просто какво?

- Няма значение. Какво е това име?

- Тя е от Виетнам. Родом, но живее в Лондон вече от доста дълго време... Така че не е от булките по каталог или нещо такова, в случай че си го мислиш.

Не харесвам новата ми майка.

По шията на Рейчъл се затъркаляха нови капки пот. Туптенето в главата се усилваше и ускоряваше. Марк гледаше над рамото й, сякаш въпросната жена стоеше там и чакаше да заеме мястото й.

Мисля, че трябва да се върнеш в клиниката.

- Канех се да ти кажа - вметна той. - Но исках да съм сигурен.

- И сега... си сигурен?

- Възможно е да се нанесе тук.

Тя не е в безопасност с теб.

Сега всичко придобиваше логика. Марк знаеше как да обработи телефона й. Беше му известно за снимката, пратена в Снапчат. Имаше приятелка, която да звънне в банката и да се престори на нея. Беше запознат как да влезе в тъмната мрежа и да наеме главорези, които да подредят Конрад, както и хакери, които да проникнат в компютрите на Националната здравна служба и да изтрият картоните на пациентите й. Безброй пъти се беше оплаквала от софтуера им „еМАК“.

Беше толкова очевидно. Всичко, предприемано от него, пращането на снимката на приятелите на Конрад, съобщението, след като скъсаха, дори опитът да я насили да яде от чилито му - с ясното съзнание, че тя ще откаже, но гладът й ще стане неконтролируем -целеше да доведе до нов епизод и да я прати обратно в болницата. Искаше да има Лили само за себе си.

Имаше си нова приятелка, направо готово семейство. Вече нямаше нужда от нея.

- Ти си... - промърмори Рейчъл.

- Какво съм? - попита той, все едно нямаше представа точно какво му казваше тя.

Бутна Марк в гърдите и се втурна в дневната, препъна се в кабел, точещ се от просвяткващите рутери върху масата за хранене, и едва не падна на колене, но успя да се хване за гърба на стол. Лили беше на дивана и оцветяваше в алено лицето на кралица Елса, докато на телевизионния екран незначителен политик мародерстваше с движенията на куикстеп в състезание по танци.

- Тръгваме си - отсече Рейчъл.

Лили я пренебрегна, все едно нея изобщо я нямаше.

Рейчъл я хвана през кръста и я понесе като неодушевен предмет.

- Мамо! Мамо! Книжката ми! - писна Лили, като размахваше ръце и се опитваше да й се изплъзне.

- О, значи все пак знаеш коя съм.

Марк прегради пътя й.

- Виж се какви ги вършиш

- Дръпни се и ме остави да мина!

Лили се боричкаше с нея.

- Пусни ме долу! - Воят й прерасна в писък, чиято сила далеч не съответстваше на мъничкото й телце.

- Видя ли какво направи? - обърна се Рейчъл към Марк.

Озадаченото поклащане на глава от негова страна даваше да се разбере, че не, нямаше и най-малка представа.

Не й минаваха такива.

- Отмести се - процеди. - Незабавно.

Двадесет и седма глава

Бека

Рейчъл избута Лили през входната врата и я поведе нагоре за къпане, като все още потрепваше заради изникващи в главата й моменти от разправията им с Марк. Той се тревожеше за храненето й и затова й беше приготвил любимото ядене - чудовището недно! Беше загрижен за безопасността на дъщеря си, така че предложи да я задържи - животно! Имаше приятелка - безобразие! Как можа да допусне дори за секунда, че би се опитал да я докара до анорексичен епизод? Заедно бяха преминали през възстановяването си в клиниката, дори си направиха заедно татуировки НАХР (Национална асоциация по хранителни разстройства)! Познаваше отлично ужаса, който внасяше това в живота ти. И по каква причина? Защото обичаше дъщеря си? Лудост!

Лили стигна до петото стъпало и се захвана да чопли протрито място на мокета. Рейчъл се опита да я издърпа нагоре. Но наистина ли всичко беше изцяло в главата й? Какво беше казал Марк? Тя беше толкова права за теб. Очевидно тази негова приятелка нямаше високо мнение за нея! Толкова ли беше пресилено да се допусне, че е настроила Марк срещу нея и двамата са скалъпили заедно този план? Той беше наивен с жените, лесно се поддаваше на влияние. Може би...

Почувства силна болка от задната страна на ръката си - Лили я беше захапала!

Рейчъл я вдигна за качулката на якето.

- Какво не ти е наред?

Лили утихна. Челцето й се сбърчи в средата и долната й устна затрепери - реакция, по-лоша от всяка сцена. Рейчъл я придърпа към себе си, изненадана, че изобщо е успяла да разчете смазващите признаци на чувство за вина сред какофонията от останалите й емоции.

- Съжалявам, сладурче - прошепна Рейчъл в ухото й. - Толкова много съжалявам. Недей да хапеш, мама, нали? Моля те, друг път не хапи мама.

Рейчъл носи Лили през остатъка от пътя, галеше я по гръбчето и я целуваше по шията. Марк беше прав. Това беше ново ниво на параноя дори като за нея. Щом дъщеря им си легнеше, щеше да събере мислите си и да му прати имейл, да обясни всичко логично и подредено. Като го прочетеше и осмислеше, щеше да му позвъни. После заедно можеха да решат как да действат с Грифин.

Някой задумка по вратата с такава сила, че тя се разтресе в касата. Рейчъл снижи Лили на пода. Нямаше как да е Марк, той имаше ключ. Ами ако беше Грифин? Или гангстерите, на които беше платил да пребият Конрад? Насочи Лили към банята, единственото помещение, което се заключваше, но после чу отвън да я вика Бека. Пак ли беше пияна?

Рейчъл поръча на Лили да стои на място, изтича до долу и отвори вратата. Обичайно лъскавата коса на Бека беше прибрана в неугледна конска опашка, а гримът й беше размазан по лицето, сякаш беше бърсала сълзи.

- Слава богу - продума Рейчъл. - Взех те за него.

- Него? - изсумтя Бека. - Значи още си на тази вълна.

Какво имаше предвид с това дали още е на тази вълна? Все едно отегчаваше хората до смърт с приказките си как някой я дебне. А тя си беше мислила колко е лошо най-добрата й приятелка да я е грижа толкова малко за нея, та дори да не звънне. Сега се налагаше да се примирява и с факта, че се появява без предупреждение и пияна - това беше повече от ясно заради вонята на кръчма, носеща се около нея, - за да сипе обвинения.

Рейчъл се обърна и завари Лили да се промъква надолу по стълбите.

- Качи се горе, ангелче. Само леля Бека е.

- Само леля Бека.

Некомфортно усещане изпълни Рейчъл. Грифин се беше добрал до нея.

- Моля те, Бека - заговори Рейчъл. - Каквото и да си мислиш, че съм сторила, не съм аз. Бил е Алан Грифин.

- Мистериозният господин Грифин. Тормози те с години и после хоп! Изчезва.

- Не съм ти казвала какво...

- Порасни, Рейч. Само децата имат въображаеми приятели.

Горе Лили пееше „Старият господин Макдоналд имал ферма“, но тъжно, все едно беше зърнала кланицата отзад. Заради силата на гласа й Рейчъл знаеше, че е на най-горното стъпало. Като малка тя самата беше седяла там, за да слуша разправиите на родителите си.

- Бека, моля те. Трябва да ти кажа...

- Вървеше подире ми из училище с години - сряза я тя. - Вечно се извисяваше над рамото ми. Всички твърдяха, че си куку, но на мен ми беше жал. Колко глупаво от моя страна.

От очите на Рейчъл бликнаха сълзи така бързо, че изненадаха дори самата нея.

- Защо? Защо ми го казваш?

Бека насочи подигравателно пръсти към гърдите си. Два от изкуствените й нокътя бяха паднали и отдолу се виждаха изгризаните кожички.

- Вижте ме. Такава жертва съм. Животът ми е ужасен! Беше толкова щастлива, когато онези момчета качиха снимката ти в интернет. Най-накрая си намери нова причина всички да те съжаляват.

- Няма как наистина да го вярваш.

- Всички бяха забравили за майка ти и сега на дневен ред беше ново терзание.

- Не мога да слушам това.

- Ти си вампир - отсече Бека, вдигна ръце и засмука предните си зъби. - Изцеждаш живота от хората около себе си.

- Защо си толкова жестока към мен?

Бека сведе очи и устата й потрепна заради усилието да сдържи сълзите си. Извади айфона си.

- Нима твърдиш, че това няма нищо общо с теб?

Докато тя пиянски плъзгаше пръст по екрана, Рейчъл хвърли поглед нагоре. Беше станало съвсем тихо. Надяваше се Лили да се е прибрала в стаята си и да не слуша онемяла и травматизирана.

Бека й поднесе телефона си. На екрана имаше снимка на спяща жена, пльоснала се на дивана, черната й блузка с презрамки се беше повдигнала и над колана на тесните й бели джинси плътта извираше като тесто. Беше направена от лош ъгъл, така че частта от лицето, която беше видима, създаваше впечатлението за двойна брадичка. Рейчъл ахна. Беше нейният диван. Спящата жена беше Бека. Защо ще...

Рейчъл си спомни. Спенс направи снимката вечерта, когато двамата бяха тук, след като Бека се напи и заспа. Кожата на тила й настръхна. В мозъка й се натрупа статично електричество, което жужеше все по-силно. Как се беше добрала Бека до нея? Снимката се намираше на нейния телефон и никъде другаде, докато тя не изтри всичко в него.

После зърна долната част на екрана и осъзна, че нещата бяха далеч по лоши.

42 харесвания

мобсин7Как вкарваш дебела мадама в леглото? С паница фасул, фасулскаработа тесамиликънДавай, момиче, остави го да увисне целият на показ#да ти имам стандартите за красота

дабойзззззИзлапах цялата фахита!!!!!!

Снимката не беше на нейния телефон. Беше в Инстаграм.

Рейчъл го изтръгна от ръката на Бека и натисна бутона за връщане. О, не. Не, не, не. Как беше възможно?

Снимката беше качена от нейния профил.

- Не съм я публикувала аз - заяви Рейчъл. - Никога не бих...

- Опитваш се да ми го върнеш, защото не ти повярвах за онази снимка и приятеля на Конрад.

- Онова не бях аз.

- Разбира се, че си била ти.

- Нямаш представа какво ми причинява Грифин. Открадна ми заплатата. Уреди да ме отстранят от работа. Конрад... Той... - Гласът на Рейчъл пресекна. По издадените устни на Бека и саркастичните й кимвания разбираше, че най-добрата й приятелка не вярва на нито една нейна дума. - Защо ще си го измислям?

Тя завъртя агресивно пръст до слепоочието си.

- Защото си сбъркана. Защото си отегчена. Защото обичаш драми. Защото не можеш да бъдеш щастлива, освен ако околните не те съжаляват. Освен ако всички не казват: „Бедната Рейчъл, по-добре да не сме жестоки с нея, за да не вземе отново да се умори от глад“.

Нещо в главата на Рейчъл се пречупи; почувства се, сякаш устоите на вменяемостта й се разпадат.

- Престани да говориш така. Не мога да го понеса.

Бека зарида.

- Защо публикува тази снимка, Рейчъл? Защо ти се прииска да ме унижиш? Нямаш представа през какво преминах. Откакто ме уволниха от „Оркид“...

- Уволниха? Каза ми, че си напуснала!

- Защо ще напускам? Това беше мечтаната ми работа.

- Защо не сподели?

- От срам вероятно. - Тя стисна основата на носа си и заподсмърча. - Напълно оплесках нещата. Оставих компютъра си отключен. Някой пратил имейл от бюрото ми на всичките ни кленти с обиди срещу Мелинда Роджърс. Пишеше, че е тъпа кучка, която не би разпознала добър рекламен агент, дори ако се събуди и го завари да дриска в устата й.

Мелинда Роджърс беше шефката на Бека и абсолютна любимка в света на рекламните агенти с високопоставени и престижни клиенти като Кейт Мос.

- Това е ужасно - ахна Рейчъл. - Трябваше...

- Не се преструвай, че те вълнува - тросна се Бека. - Ако беше така, щеше да знаеш, че никога не бих напуснала тази работа.

Имейл, пратен от служебния й адрес? Беше възможно да е дело на... Още е бил в затвора. Но защо не? Може би е платил на някого да проникне в системата на „Оркид“?

- Бил е Грифин - заяви Рейчъл. Думите прозвучаха странно, като излязоха от устата й, все едно бяха изречени от някой друг. - Проникнал е в системата ви. Пратил е...

- Престани!

- Знам, че е бил той.

- Ти си луда за връзване!

- Кълна се в живота си. В този на Лили...

- Не го казвай! Да не си посмяла да се кълнеш в живота на дъщеря си. - Бека се наклони към Рейчъл, а очите й бяха зачервени и фиксирани. - Помни, че проверих, след като се прибрах от фитнес залата. Не можеш да си включена в Снапчат на две места едновременно. Влязох от айпада ми и веднага ме изхвърли на телефона. - Отдръпна се и закима. - Хванах те натясно. Ти си лъжкиня. Сбъркана психарка и лъжкиня.

- Не е вярно - настоя Рейчъл и протегна ръка към нея.

Бека отскочи, все едно й бе посегнала с нож.

- Стой надалече от мен. Сериозна съм. Стой настрани от моя живот. И свали проклетата снимка. Какво чакаш? Направи го незабавно!

Двадесет и осма глава

Парола

ратата се затръшна така силно, че якето на Лили падна от закачалката до нея. Рейчъл се

Визираше в мястото, където беше стояла Бека. Всичко това беше абсурдно. Всеки момент щеше да се върне и да се извини за потресаващите неща, които изприказва. Щеше да остане, докато Лили си легне, а после щяха да си направят кафе и тя да каже: „Разбира се, че ти вярвам за Алан Грифин. Нарекох те психо, за да бъда жестока“.

Бека поначало си падаше гадина, като пийнеше, на нея можеше да се разчита да се разбеснее заради всякаква дреболия, щом обърнеше няколко чаши. А този път беше по-зле от всякога. Тя живееше онлайн, публикуваше нещо в Инстаграм по няколко пъти на ден. Сигурно беше напълно потресена от тази снимка. Къде беше телефонът й. Най-добре да я свали, преди...

Над главата й зазвуча ритмично потропване.

Лили!

Забърза нагоре. Дъщеря й беше пред банята, лежеше по гръб и барабанеше с пети. Като я видя, престана и въздъхна театрално.

- Отегчена съм.

- Хайде, сладурче - подкани Рейчъл. - Време е за вана.

Лили не помръдна.

- За какво си говорехте с леля Бека?

Не желаеше да се стига до друга схватка като тази на стълбите, така че я прескочи и влезе в банята.

- Хайде, приятелче.

- Карахте ли се?

Как го беше направил Грифин? Преинсталира телефона си чак след като Спенс направи снимката, което обясняваше как Грифин се беше сдобил с нея - имал е достъп до папката й със снимки най-малко до късно онази вечер. Но тя смени паролата си в Инстаграм на лаптопа, не на телефона си и оттогава не се беше включвала. Не бяха идвали повече подозрителни имейли. Как се беше сдобил с паролата й? Почувства се, все едно мозъкът й беше покрит с твърда лъскава пластмаса и мислите й се пързаляха по повърхността му Не успяваше да сглоби картинката.

Лили заблъска с пети бавно и по-силно от преди, като редуваше всяко потропване с извикването на думата „Мамо!“.

- Мамо. - Бам. - Мамо. - Бам. - Мамо. - Бам.

- Престани! - кресна Рейчъл.

- Мамо. - Бам. - Мамо. - Бам. - Мамо. - Бам.

Рейчъл изскочи от банята и дръпна за ръката дъщеря си нагоре.

- Казах ти да прекратиш това.

- Пусни ме! - писна Лили и се затегли.

- Дрехите, веднага. Време е за вана.

- Искам тати.

- Оставаш тук.

- Лягам си - отсече Лили и се запъти към стаята си.

Рейчъл покри лице и преглътна изхлипване. Толкова много беше искала да създаде само щастливи спомени за дъщеря си, да й даде детството, което тя никога не беше имала, да не я предава по начина, по който го бяха направили нейните собствени родители. Ами ако всичко това вече увреждаше Лили? Дали не съсипваше живота на дъщеря си още преди да е започнал?

Рейчъл се помъчи да придума Лили да слезе долу за вечеря, предложи фъстъчено масло на печена филийка, филтрирани снимки в Снапчат и дори пълна прожекция на „Замръзналото кралство“. Нищо не подейства. Дъщеря й остана в ъгъла на стаята си, сведена над една от книжките си и съсредоточена върху пъстроцветен слон с усърдието на хирург, нанасящ разрез. Рейчъл нямаше енергия да я завлече насила. Освен това Лили току-що беше чула леля й Бека да нарича майка й психопат и тя се противеше да предприеме още нещо, което да докаже правотата й. По една травма наведнъж, моля!

- Добре, ангелче - промълви и я целуна по главата. - Долу съм, ако се нуждаеш от мен.

Вече на вратата тя се озърна, но Лили не вдигна поглед. Е, това е то, помисли си и се усмихна мрачно сама на себе си, скоро ще бъде с новото си семейство. Сигурно там ще бъде по-щастлива.

Слезе в кухнята, отвори хладилника и се облегна на рафта. Студеният въздух защипа кожата й; миризмата на храна се загнезди в дробовете й. Защо пък да беше нелепо? Не беше изключено Марк и онази жена да бяха свързани от дълбоки чувства. Можеше да си купят семеен дом, просторна къща в предградията с пет спални, добри училища наоколо и безопасни паркове, където, като надникнеш през прозореца, виждаш нещо различно от хлапаци с качулки на главите и препълнени кофи за рециклиране. Нямаше ли Лили да е по-щастлива с тях? Може би с братя и сестри? По-добре, отколкото да остане при нея и да се превърне в поредната самотна и тревожна сбъркана анорексичка. Все едно беше семеен занаят. Ако обичаш някого, пусни го да си върви. Хората не повтаряха ли непрестанно точно това?

Рейчъл усети гадене, измъкна глава от хладилника и залитна назад. Умираше от глад, но беше прекалено стресирана да се храни, страдаше от изтощение, но беше прекалено уплашена да заспи, отчаяно копнееше денят да свърши, но беше напълно ужасена от онова, което я очакваше после. На всичко отгоре налице беше вината пред Лили. Така стояха нещата с храненето - вината се спотайваше в гърдите й и пируваше със сърцето й.

Снимката на Бека още беше в Инстаграм. Какво беше казала тя? Вечно се извисяваше над рамото ми. Явно е била права през цялото време, именно така я виждаха всички, дори най-старата й приятелка. Като изрод. Изрод гигант. Защо ли не оставеше снимката където си беше, ей така напук. Въздъхна и посегна към телефона си - не беше такъв човек, но заради това само бе правена на глупачка. Може би най-доброто решение би било да отстреля всички зайци с един гигантски куршум и да се заличи от всички социални мрежи. Тогава поне чрез тях нямаше как да бъде наранявана.

Включи се в приложението, доволна, задето беше избрала лесна за запомняне парола -вървивадагрифин, - и застина. Как е открил паролата? Смени я, седнала на дивана с лаптопа пред себе си.

Отиде в дневната. Прозорецът се намираше зад мястото, на което беше седяла... но дотогава вече беше дръпнала пердетата. Не съществуваше начин да я е наблюдавал отвън.

Ами ако не е било отвън?

Рейчъл замръзна. Хвърли бърз поглед из дневната, внимателно, все едно се мъчеше да засече източника на приглушен шум. Интериорът не се беше променил много, след като майка й почина. Релефните тапети, синият мокет с десен на хералдически лилии, избелелият махагонов скрин в ъгъла и стойката за телевизора с чекмедже, отварящо се само до половината, всичко това беше част от тази къща, откакто се помнеше Рейчъл. Никога не беше разполагала с времето или парите да внесе промени, макар да беше копняла да освежи мястото, да притежава модерен и лесен за поддръжка дом, който не произвеждаше нов боклук всеки път щом тя обърнеше гръб.

Нещо друго, представлявало част от тази дневна сигурно по-дълго, отколкото Рейчъл беше живяла, беше комплектът златисти аплици, потъмнели триъгълни осветителни тела, които горяха крушките с форма на свещи с такава скорост, че Рейчъл отдавна се беше отказала да ги сменя. Беше така свикнала да ги вижда на стената, че вече не ги забелязваше. Досега.

Отиде при най-близката до дивана. В аплика имаше нещо. Бръкна зад стъклото и го свали. Камера с размерите на петпенсова монета, дебела, колкото батерия за часовник. Кабел водеше до квадратно черно устройство, тикнато в празния контакт на лампата.

В кръвта й плъзна чувство на погнуса, потече по всяка вена и капиляр, докато я изпълни.

Беше влизал в къщата. Беше посегнал на дома и. Нищо чудно, че разбра за Конрад в мига, когато се случи. Нищо чудно, че знаеше за снимката на Бека - беше видял да я правят. Представи си Грифин пред ред от екрани, всеки показващ различна стая, с месестото му лице, осветявано от тях. Дали я наблюдаваше сега, силно възбуден заради шока й? Беше по-болен, отколкото някога е допускала, че е възможно.

Рейчъл отнесе камерата в кухнята, постави я в пластмасов контейнер и го тикна в дъното на шкафа. После претърси къщата, провери всички осветителни тела, рамките на вратите, радиаторите, контактите и подовите первази. Надникна в електроуредите и под мебелите, не пропусна нито един ъгъл, кътче, пролука или ниша. Затрупаните с дрънкулки и украшения кухненски рафтове вече не й се струваха така сгряващи сърцето, не и при положение че можеше да са скривалище за шпионски устройства. Инспектира всичко. Единствената стая, която не можеше да провери, беше тази на Лили, но щеше да я прерови на сутринта. Не можеше да е толкова сбъркан, че да наблюдава спящата й дъщеря. Или пък можеше?

Осъзна още нещо - капанът й в ЛинкдИн. Беше му написала съобщението от същото място на дивана. Нищо чудно, че не отговори. Беше се старала да не мисли за отсъствието на отговор. С известна перверзност се беше надявала, че е твърде ангажиран да я тероризира, та не е опрял до това да й отговаря, но сега съзря истината.

Беше я гледал как устройва капана си.

Двадесет и девета глава

Адрес

Рейчъл се освести, легнала на дивана в тъмното и взряна в телевизора. Надигна се, потрепна и опря длан в челото си. Защо се чувстваше, като че някой риташе входната врата към мозъка й? Озърна се. И защо беше долу? Беше ли спала? Беше ли вземала нещо? Не мислеше така, но се чувстваше толкова замаяна, че не съществуваше начин да е сигурна. Строшените парченца от вчерашния ден бяха разпръснати по пода на съзнанието й и тя не успяваше да ги сглоби в едно.

На екрана сравнително млада двойка, от симпатичния тип възпитаници на частно училище, бяха започнали пробно участие в „Сладкарски войни“, преминаваха трасе с препятствия с триетажна шоколадова торта. Момичето се спъна в степер и се сдоби с маска за лице от мока глазура. Часовникът в ъгъла показваше пет и петдесет и седем. Поне Лили още не беше станала.

Спешна чаша кафе.

Рейчъл се надигна на крака и направи няколко тежки крачки към кухнята.

Почукване зад гърба й, глухо потракване на пръстен върху стъкло.

Тя изруга и отскочи назад. По завесата мина нечия сянка. Кой беше това, по дяволите?

Пощенската кутия затрака и се отвори.

- Рейч? Чувам телевизора, будна ли си? Студът тук навън е направо балтийски.

Той какво правеше тук? Изтича до вратата и я отвори рязко. Почернял и ухилен в сумрака преди зазоряване, облечен в черно кожено яке без яка и прилепнала жълта тениска с надпис в сигналнорозово, гласящ „Аз съм кучка от Миконос“, на прага й стоеше Спенс.

Спенс се втренчи в кафето, по чията повърхност плуваха неразтворили се гранули.

- По това време вчера пиех божествено лате с пясък между пръстите на краката ми и ръката на секси тип на бедрото ми.

- Трябваше първо да ми звъннеш - отговори Рейчъл.

- Та да ме разубедиш?

- Ще ми се да не се беше връщал.

От дневната долетяха нехармоничните писъци и грухтене на Прасето Пепа. Днес Лили нямаше да ходи на забавачка и щеше да е все така, докато не свършеше този кошмар.

Спенс отпи от кафето си и му се начумери, все едно е съгрешило към него в предишен живот.

- Обадих се на Линда. Тя ми разказа всичко. Колко подозрително си се държала и как си била отстранена. Така че купих първия възможен билет. С проклетите „Райънеър“ до Лутън посред нощ. Поначало не биваше да тръгвам. Виждах колко си затормозена, но проявих себичност. Повече ме вълнуваше да си получа своето, отколкото да подкрепя приятел. Съжалявам за това.

Рейчъл стисна очи, но сълзите бликнаха така или иначе. Напоследък сякаш запасите й бяха неизчерпаеми.

- Дори Лили ме мрази. Вчера ми каза, че иска да живее при баща си.

Спенс се наклони напред да я прегърне.

- Днес отиваме в болницата. Ще обясня аз на Линда как стоят нещата. Ти си отлична медицинска сестра. Най-добрата, с която някога съм работил.

Тя знаеше, че той просто се държи мило, но думите му я накараха да заридае на рамото му още по-силно. Защо Бека не можеше да е така съпричастна? Защото си вампир. Изцеждаш живота от хората около теб. Тя се дръпна.

- Какво? - почуди се той. - Какво стана?

- Успях ли да съсипя нещата с Андреас?

- Не, всичко е чудесно. Толкова чудесно, че в самолета ми се наложи да седя на една страна.

Рейчъл наклони глава и примижа към него, а после схвана шегата.

- Спенс! - писна и го перна по ръката. Чувстваше се, сякаш не се е смяла от години.

Той се пробва отново с кафето, огледа повърхността му и го бутна настрани.

- Ще ми обясниш ли сега какво става?

Преди тази седмица не беше споделяла с никого докъде беше стигнала, за да вкара Грифин в затвора. Наистина ли се канеше да се разкрие пред двама души в рамките на дни? После какво? Щеше да наеме автобус и да обикаля Оксфорд Съркъс с мегафон? Ако стигнеше до погрешния човек, независимо от това какво й причиняваше Грифин отново, щеше да загази здраво. Но Спенс се беше върнал чак от Гърция, за да й помогне. А и на кого друг можеше да вярва?

- Затегни колана - подкани Рейчъл. - Ще ти разкажа всичко.

- Ох. Да се огледам ли за аварийния изход?

- Ако го намериш, погрижи се да се върнеш за мен.

Спенс изслуша всичко - за хакера, за подхвърлените снимки, за присъдата на Грифин и всичко сторено й, откакто беше излязъл - и я прекъсваше единствено с „Боже мой“ или да издаде звук на възмущение. Единственото, което премълча пред него, беше снимката на Бека. Не искаше да рискува той да се почувства виновен, макар че сигурно щеше да го сметне за крайно забавно. Когато Рейчъл свърши, той се отпусна назад на стола си и обърса чело.

- Е? - попита тя.

- Трябва да отидеш в полицията.

- Ами ако арестуват Конрад?

- Ще го чакаш да те нарани физически ли?

- Не знам какво да правя.

- Може да ти се стори глупав въпрос - заговори Спенс и се наклони напред, - но откъде знаеш, че Грифин е навън от затвора? Възможно е да плаща на някого да върши всичко това. Нали се сещаш? Отвътре.

- Изчакай - каза Рейчъл и забърза към дневната. Лили лежеше на дивана напълно хипнотизирана от скачащата в кални локви Пепа. Телевизия преди закуска - как беше възможно това да е добре за нея? Защо не му пусне края напълно и не започне да й дава бонбонки „Харибо“ за вечеря? Въздъхна и взе лаптопа от масичката.

- Сигурно няма да ми показваш порно, нали? - поинтересува се Спенс. - Това е единственият случай, когато поглеждам лаптопа си.

- Съжалявам, че ще те разочаровам - отговори тя, отвори уеб браузър и въведе ммм.раебо-11ип1ег.пе1. Още беше включена във форума и отиде право на поредицата публикации за Алан Грифин. Плъзна курсора до най-долу в издирване на съобщението, че е бил освободен.

Спенс я докосна по ръката.

- Наред ли е всичко? Пребледняла си. Имам предвид дори повече от преди. Имам две думи за теб - слънце и легло.

- Невъзможно - отрони тя и поклати глава.

- Какво? Какво?

Тя заби пръст в монитора.

- Виж.

Нов потребител, кръстен „СамоЗаТеб“, беше публикувал нещо ново в осем часа предишната вечер. Приблизително по времето, когато откри камерата. Състоеше се от един ред.

Дрейтън Роуд №18, Норкот, КС301ЕР

Тридесета глава

Повторна среща

Спенс не искаше тя да ходи, поне не сама, но на нея й беше дошло до гуша да бъде мишената. Грифин й беше отнел парите, приятеля, работата й, а със скритата камера -нейното достойнство. Достатъчно. Не беше трийсеткилограмовото нищо, което се мори от глад в болничното легло. Ако се налагаше да се опълчи срещу него, задето съсипва живота й, щеше да го направи.

- Надявам се да не се стига до това - отбеляза Рейчъл и демонстрира блокирането и ударите, които беше усвоила на курс по самозащита. - Макар че бих се радвала да прекарам няколко часа да забивам коляно в слабините му.

Спенс замахна няколко пъти към хладилника. Имаше жилеста фигура с габарити на средна категория, оформена благодарение на интензивните тренировки във фитнес залата

- Поне ми позволи да дойда. Ще чакам отвън.

- Имам нужда да останеш тук при Лили.

- Капан е.

- Или сполучлив пробив. Обикновено някой публикува адреса до няколко седмици.

Спенс разпери ръце към нея.

- Кой е този „СамоЗаТеб“? Първата му публикация е.

- Хората често си създават профил и публикуват веднъж, особено ако е адрес. Дори е възможно да е ченге.

- Прекалено голямо съвпадение е.

Тя го изгледа по начин, с който му даде да разбере, че не желае тази дискусия да продължава.

- Сигурен ли си, че не възразяваш да гледаш Лили?

- Всичките ми племенници твърдят, че съм най-добрият вуйчо на всички времена. Но като се има предвид, че съм единственият им вуйчо, вероятно не се брои за кой знае какво.

- Според теб луда ли съм, задето се захващам с това?

Спенс кимна.

- Да. Вече ти го казах, но ти си упорита като едноседмично петно от сперма.

Рейчъл пое ръката му.

- Ще ти позвъня, преди да вляза. Ще му заявя, че има хора, които чакат обаждането ми. -Отключи телефона си и отиде на диктофона. - Само искам да изрече погрешното нещо, да се уличи сам. Може да ме мрази, но няма да иска да се върне на топло. Време е да предизвикам ответна реакция от него.

- Ами... оръжие?

Тя го беше обмисляла - може би нож в чантата й, - но се тревожеше това да не подтикне към насилие. Също и да не среже върховете на пръстите й, докато рови да търси ластик за коса.

- Мисля, че така е добре.

- Спрей с черен пипер.

- Нямам.

Спенс се ухили.

- Това е нещо, за което може и да успея да ти помогна.

Докато тя си вземаше душ, той напълни миниатюрния пластмасов флакон, който тя използваше да рисуват с Лили силуети с боя, със смес от вода, млян черен пипер и сос „Табаско“

- Къде си се научил как да го забъркаш? - поинтересува се, като се върна обратно долу, готова да тръгне.

Той й подаде шишенцето с тържествен жест.

- И ти би се научила, ако си забърсвала в Грайндър{1} толкова на брой съмнителни типове, колкото аз.

Рейчъл хвана метрото от Падингтън до Рединг в единайсет и петнайсет, спокоен момент от деня, илезе от станцията и се насочи към колоната от таксита на стоянката. Макар да беше планирала маршрута до дома на Грифин с автобус, би отнело още час, а това беше прекалено дълго време; искаше да приключи веднъж завинаги. Още разполагаше с двайсет лири в брой и беше изровила от скривалището си на дъното на гардероба кредитната карта за спешни случаи, така че се качи отзад в ръждясало синьо такси с полиетиленови калъфи на седалките, шофирано от небръснат мъж, който кимна уморено, щом му даде адреса.

Наблюдаваше главната улица да прелита покрай нея. Толкова неприветливо място - усойно и с лек мирис на пържено пиле, предлагащо същата скучна комбинация от „Грегс“, „Бутс“ и „Коста“ като толкова други градчета. Боже, понякога я мразеше тази страна. Австралия. Ето къде имаше нужда да се озове. Златисти плажове, тюркоазено небе, летни нощи, прекарани със забавните й загорели приятели пред някой нашумял бар. Веднага щом се прибереше у дома, щеше да провери за полети. Може би дори да напише съобщение на Роуина.

Постройките се разредиха, за да отстъпят място на провинициален пейзаж. Дървени огради, ливади, тук-там по някоя овца предъвкваше бодро трева. Тя смъкна прозореца и напълни дробовете си с хладния въздух. Ами ако все пак беше капан? Ами ако пристъпеше през входната врата, някой я фраснеше по главата и тя се събудеше вързана за маса в мазето? Ако му кажеше, че има хора, които знаят къде е, дали би я пуснал? Но ако искаше да я нарани, вече беше имал предостатъчно възможности. Вчера например, когато спа непробудно на дивана през целия ден. Сигурно я е наблюдавал. Колко лесно би било да...

- Госпожо? Госпожо?

Таксиметровият шофьор й говореше нещо. Бяха спрели пред депресираща къща близнак насред дълга невзрачна улица. Тя се извини, плати и слезе.

Рейчъл се шмугна в сянката на един пършив бряст и огледа къщата на Грифин. Беше в по-лошо състояние от съседната, с лющеща се боя, загнила дограма и напукана мазилка, около вратата бяха паднали цели късове и разкриваха кафявите тухли отзад. Обади се на Спенс.

- Десет минути и звъня в полицията - отсече той.

- Направи ги двайсет.

След като затвори, премести шишенцето в задния си джоб и се прокрадна до входната врата. Дочу през прозореца звученето на телевизора, някоя игра, ако се съдеше по въодушевения водещ и аплодисментите на публиката. Вътре имаше някого. Включи телефона си на записване и го пъхна в джоба на якето си, където се надяваше, че най-добре ще успее да улови разговора им. Натисна звънеца с препускащо сърце. Прозвуча остър звън. Тя го задържа за секунда и отстъпи с ръка, насочена към спрея с пипер, също като стрелец, готов за конфронтация. Нищо.

Беше я преметнал. Изобщо не живееше тук. Просто е искал дая подмами, та...

Та нищо. Може би беше в тоалетната или си подремваше, или предполагаше, че на вратата е някой от „Свидетелите на Йехова“ и нямаше желание да се впуска в теологически дискусии за злостни дела като това да тероризира млади жени. Тя натисна звънеца още веднъж, задържа пръста си три секунди, пет секунди, десет секунди.

Вратата се отвори със замах. Показа се мършав мъж в синьо долнище от анцуг и лекьосана тениска на английски отбор по футбол. Някъде около шейсетгодишен. Шестседмична брада и оредяваща коса, зачервени очи, потънали в подпухнали сиви торбички. Изглеждаше като пияница от някоя пейка в парка в почивния му ден. Отвътре се разнесе звънтене и аплодисментите на публиката, някой беше спечелил джакпота.

Това не можеше да е Грифин. Налице беше минимална прилика между добре охранения и заможен мъж на средна възраст, който я беше следвал от училище до дома, и мършавата отрепка на прага. Все пак обаче долавяше нещо познато във формата на очите и линията на устата. Изглеждаше като болния му брат, може би шест седмици след началото на химиотерапия.

- Каквото и да е - изръмжа и понечи да затвори вратата, - не искам...

Рейчъл запря стъпало в пролуката.

- Почакай.

Опря рамо във вратата и я бутна. Той се помъчи да се съпротивлява, но бързо отстъпи и Рейчъл влетя в тъмния коридор. Миришеше на застояла бира и влажни дрехи, оставени на купчина.

- Махай се - произнесе задъхано той и погледна през рамо, докато отстъпваше, все едно очакваше някой да му се появи в гръб. - Остави ме на мира.

Вече вътре дори на сумрачната светлина пак беше сигурна, че е той. Заради гласа му След като с години беше превъртала в главата си „Ще ти съсипя живота“, би го разпознала навсякъде.

- Какво има, Грифин? Не ме ли очакваше?

Той затвори вратата на дневната и заглуши звънтящата мелодия на шоуто.

- Познавам те. - Той завъртя пръст до главата си. - Ти си...

Рейчъл раздалечи леко стъпала. Надвишаваше го по ръст поне с осем сантиметра. Той изглеждаше толкова немощен, толкова смазан.

- Не се прави на глупак.

Грифин кимна и усмивката му стана по-широка. Някога белите му зъби бяха сиви като помия от мръсни съдове. Подхвана смях, който прерасна в кашлица, и обърса пръските слюнка в рамото на тениската си.

- Сега загрях. Проклет да съм, но не съм вярвал, че ще те видя отново. Какво правиш тук?

Усмивката. Именно тя я тласна в действие. Тази жалка отрепка съсипваше живота й наново и едновременно с това й се хилеше насреща! Все едно тя е напълно безпомощна. Все едно не може да предприеме нищо, та да го спре. Грешеше.

Рейчъл се втурна към него, стисна го за шията и го запрати към скрина под стълбите. Той залитна настрани. Беше приятно да го наранява, да вижда шока от болката по противното му лице. Сграбчи го за косата и я дръпна рязко, а между пръстите й се процеди мазнина и в носа я блъсна воня на нечистотия.

- Посочи ми една основателна причина да не ти скърша врата - изръмжа му

Усмивката му угасна, останаха само осеяните му с капиляри очи, киселият му дъх, плачевно хлътналите бузи. В главата й изникна образ от времето, когато я чакаше пред училище, гладко избръснат и изпънал елегантния си костюм. Колко внушителен беше изглеждал тогава. Непоклатим. Беше се простил с една трета от теглото си. Следи от бледи къдрещи се белези, бели като червеи, опасваха шията му и слизаха към ключиците му под футболната тениска.

- Смърт от хиляда прореза - обясни той. - Вътре не харесват много педофилите.

Рейчъл го бутна.

- Да не очакваш състрадание?

- Искаш ли да разговаряме като цивилизовани хора? - попита я и потърка тила си.

Тя направи пауза, адреналинът караше пръстите й да изтръпват, а после кимна. Той посочи към вратата на дневната.

- След теб - отсече Рейчъл.

Грифин повдигна рамене и отвори.

- Оправяли са ме отзад повече пъти от момче хористче във Ватикана. - Наклони се към нея и тя отскочи назад. Погледът, който й отправи, почти можеше да бъде определен като искрен. - Ако си тук да ми направиш нещо, не ме притеснява кой знае колко.

Рейчъл изпусна насечено въздух и го последва вътре. Дневната беше дори по-запусната от екстериора на къщата. Далеч не беше очаквала това. Като се изключеха едно кресло - ниска и безформена буца от кафяво кадифе, която не би изглеждала не на място, ако се подаваше от контейнер за строителни отпадъци, - касата от бира, служеща за табуретка, и малкият телевизор с плосък екран, чиято основа изглеждаше, все едно е израдена от лепенка, помещението беше празно. Нямаше снимки или декоративни елементи, абсолютно никакви глезотии. Само паяжини из ъглите, голи измазани стени и белезникавозелен килим, протрит чак до основата си и осеян от фасове и контейнери от готова храна, завъдили плесен. Дори въздухът беше покрусен, като че изтъкан от самотни въздишки. В ъгъла стоеше калорифер, достатъчно стар, та да е бил на мисия „Аполо“, макар че ако се съдеше по температурата в стаята, не работеше.

- Чудничка повторна среща, а? - Грифин посочи към креслото. - Снеми тежестта от краката си.

Това шега ли беше? Изражението му беше загадъчно, изпитото му лице не беше лесно за разчитане. Вляво от долната му устна тръгваше белег, който го караше да изглежда, сякаш перманентно се подсмихва. Изчака я още миг и сам се отпусна на креслото, пъшкайки, все едно току-що бе приключил четиринайсетчасова работна смяна.

- Бих ти предложил питие - подхвърли и махна към раздутата от влага врата зад себе си, явно кухнята. - Но освен ако не възнамеряваш да изцедиш пикнята от някоя мишка, няма да ти се отвори парашутът. - Вдигна кутийка „Карлсберг“ от пода и я разклати към нея. - Имам няколко глътки помия.

Тя стоеше нащрек с ръка близо до кръста, готова да извади спрея. Каква игра играеше той? Къде беше капанът? Не изглеждаше достатъчно силен да надвие дори Лили в ръкопашен бой.

Грифин изключи телевизора с дистанционното управление и го пусна на пода. Батериите изскочиха от задната му страна и той оформи с устни „мамка му“. Отпи от кутията, сърбайки по-шумно, отколкото се налагаше, сякаш й се подиграваше.

Рейчъл не изпита грам радост или дори удовлетворение от онова, което му беше причинил престоят в затвора; бе като миг от „Магьосникът от Оз“ - завесата се дръпва, но вместо Бог зад нея стои хилав старец.

- Не се боя от теб - заяви му.

Той обърна кутийката с дъното нагоре над устата си и езикът му се плъзна около отвора, за да обере последните капки.

- Защо трябва да се боиш? - попита нехайно.

- Не мислеше, че ще дойда - отвърна тя. - Смяташе, че ще съм прекалено уплашена да напусна къщата си. Смяташе...

Той снижи кутийката. Не й допадна начинът, по който я преценяваше с глава, наклонена на една страна, като някой, който наблюдава рядко насекомо, затворено в буркан.

- Продължавай - подкани. - Какво още смятам?

- Няма да те оставя да ми съсипеш живота.

Той махна пренебрежително с ръка и завъртя очи.

- Повярвай ми. Не представляваш абсолютно никакъв интерес.

Нещо не беше както трябва. Той беше откраднал от нея над две хиляди лири, тогава защо беше в тази ужасна къща? Защо беше облечен като закъсал бродяга и изцеждаше последните остатъци от празна бирена кутийка? Дори да не беше искал да ги харчи за спортни коли, разпуснати жени и поне един комплект чисти дрехи - макар че повече от вероятно ги беше използвал да плати на хакери да изтрият картоните й в еМАК, - със сигурност би си сложил настрана за някой стек бира, ако му се припиеше. Не опираше само до парите, а до цялостното му поведение. Сред всички сценарии, които беше разигравала, равнодушно и придружено с присмех отхвърляне на някакво участие изобщо не беше сред тях.

Освен ако... не беше предположил, че ще го записва, и това тук представляваше част от изпълнението му Ако някой го чуеше впоследствие, би казал, че тя е агресивната, че той е тормозен от нея. И сега какво? Сега какво?

- По дяволите - промълви Грифин. - Наистина ти навредих. Чуй... - Той издаде звук, наподобяващ стон, но по-сподавен, а пръстите му обходиха белезите на шията му. - Може би не е зле, че си тук. Запознат съм със значимостта на слагането на точка.

- Какво слагане на точка? Искам да ме оставиш на мира, мамка му

Той я изгледа, все едно не беше схванал думите й.

- Не те виня, задето ме мразиш, нито теб, нито останалите. Заслужих си го. Затвора и всичкото. - Повдигна бирата си, но се спря, спомнил си, че е празна. - Няма извинение, но все пак можеш да ме изслушаш. Това е най-малкото, което заслужавам.

Грифин притисна мърляви пръсти към очите си и заподсмърча силно.

Плачеше ли?

- Аз самият имам дъщери - заговори и преглътна хлипане. - Кери и Фран. Кери е приблизително на твоята възраст. Изглеждаш.. Тя също е висока. Може би заради това избрах теб. Болен съм. Знам го. Жена ми ме напусна, като бяха малки, и ги настрои срещу мен. Като станаха тийнейджърки, вече дори не искаха да ме виждат. Аз... бях потиснат. Лекарите ме пробваха с какви ли не лекарства, но те не постигнаха кой знае колко. С години се крепях някак, но после прочетох за някакви нови хапчета, които можеш да поръчаш от Америка, и ги купих онлайн като пълен идиот. Не знам какво съдържаха, но добре разбъркаха главата ми. Станах друг човек. Напълно психотичен.

Срещна погледа й. Рейчъл се почувства, сякаш се намира в лодка, стиска здраво борда, а тя се накланя във всички посоки и заплашва да се прекатури. Какво правеше той? Нима от нея се очакваше да го съжалява?

- С теб беше по-зле, отколкото с останалите - продължи Грифин. - Видях онази снимка, която качи онлайн, онази в твоята стая, и... си паднах по теб. Бях влюбен. После ти изскочи от къщата и се разкрещя как съм мръсен перверзник, а аз си казах „каква кучка“. Каква провокативна кучка. Толкова много те мразех. Абсурдно, знам, но... Ами... - Потупа се по гърдите. - Аз самият съм жалък. Не мислиш ли?

Направи нова пауза. Дали очакваше от нея да се съгласи? Тя не можеше да повярва на ушите си. На това... На това нелепо признание.

- Ето как стояха нещата - подхвана отново той. - Някой ме накисна с детско порно, но онова, което ме прати в „Бродмур“, бяха нещата, написани от мен, онези истории как измъчвам млади момичета. Те си бяха изцяло мои, хрумваха ми ужасяващи мисли. Дори разглеждах възможността да изпълня част от тях. Който и да ме е насадил, направи услуга на света. - Обиколи с пръст ръба на кутийката от бира. - Ако открия кой ме вкара на топло, ще му благодаря.

Значи това било. Искаше тя да признае, че е замесена в поставянето на снимките в компютъра му. Това жилище, окаяното му състояние, всичко беше част от уловката. Сигурно навсякъде бяха монтирани записващи устройства. Е, тя щеше да обърне малкия му трик срещу него.

- Знам, че ти си откраднал парите ми - произнесе повишила глас. - И си скрил камера в къщата ми.

- Какво съм скрил?

Скептичността, изписала се по лицето му, нямаше как да е по-фалшива, дори да беше сложил гумена маска.

- Знам какво правиш - добави тя. - И имам доказателства.

- Доказателства ли? Какви доказателства? - Той напрегна пръсти върху подлакътника на креслото. - Какво искаш от мен, по дяволите?

Злочестото му излъчване се беше изпарило. Наблюдаваше я с остър поглед, като че отмерващ кога да нападне. Спенс беше прав - беше чисто луда да дойде тук. Какви си ги мислеше? Грифин е лежал в затвора. Остъпи крачка назад и посегна към джоба си, опипа очертанието на спрея.

- Искам да ме оставиш на мира!

- Ти побъркана ли си?

Тя протегна спрея с пипер.

- Не се бъркай в живота ми. Предупреждавам те.

- О, значи ме предупреждаваш, а?

- Ако ми причиниш още нещо - процеди тя и чу ясно истерията в тона си, - ще те убия. Кълна се. Кълна се, че ще те убия, преди да позволя отново да ми съсипеш живота.

Това ли целеше той? Тя да го нападне? Та после той да отиде в полицията и да уреди да я арестуват? Огледа стените и тавана за камери. Дали я записваше в момента?

- Махай се - викна Грифин и се надигна. Тя забеляза нещо да проблясва в ръката му -Разкарай си откачения задник от къщата ми. Или аз ще повикам полицията.

- Искам си парите обратно - процеди тя. - И искам да ме оставиш на мира!

Той извъртя ръка. Ножчета за самобръсначка, поставени на главата на евтина четка за зъби.

- Накарай ме, нещастнице.

Рейчъл натисна спрея и изпрати струята в лицето му.

Грифин изквича и закри очи.

- Ти, скапана кучко! Ти, побъркана кучко!

Тя се обърна и изтича в коридора и навън през отворената врата, докато той виеше зад нея.

- И ако някога те видя отново, ще...

Тя вече спринтираше по улицата, без да е чула останалото.

Тридесет и първа глава

СамоЗаТ еб

На автобусната спирка Рейчъл се отпусна и пое дълбоко въздух. Къде беше? Път покрай полето, въздухът беше наситен с миризмата на тиня. Ами ако се движеше в погрешна посока? Ами ако нямаше автобус обратно до Рединг? Разгледа разписанието в издирване на насоки, но полиетиленовото покритие беше така надраскано, все едно че беше търкано с тел за съдове, и тя не успяваше да разчете дори в колко часа е следващият автобус, а какво остава дали отиваше във вярната посока. Извади телефона си с надеждата да може да зареди карта, но нямаше интернет. Минаваше един, беше изтекъл повече от половин час, откакто се обади на Спенс..

- О, боже мой - произнесе той уплашено. - Вече звънях на девет девет девет. Изчезнала, вероятно мъртва.

- Благодаря на небесата за домашно приготвения спрей с черен пипер на Спенс.

- Не!

Тя се усмихна заради спомена. В общи линии това беше единственото, което свърши както трябва.

- Между очите.

- Впечатляващо! - Смехът на Спенс звучеше повече като лай. - Ти как си?

Рейчъл се озърна. Небето беше мръчкаво, но не валеше. Стига да се добереше до станцията на метрото до три, щеше да изпревари пиковия час за свършилите работа и да се прибере в Лондон в прилично време. - Сносно, колкото може да се очаква. Лили добре ли е?

- Ако под добре имаш предвид, че пълни телефона ми с наши снимки, преобразени във всички известни животни от Ноевия ковчег и на част от онези, които е трябвало да се удавят, тогава, да. Добре е.

- Вече пусна ли й „Замръзналото кралство“? - В мига, когато попита, чу оркестровата встъпителна мелодия.

- Този път на мен се пада да съм Ана - отговори той. Сниши глас. - Прибери се у дома цяла, става ли?

Тя му поръча да не се тревожи и затвори. Тъмните облаци над недалечен хълм приближаваха бързо. Рейчъл закопча ципа на якето си и се помоли да й излезе късметът. Или ако не това, поне да дойде автобус.

Четиридесет и пет минути по-късно тя се качи в автобуса подгизнала и напълно окаяна, за да се върне със зъзнене в студения му и слабо осветен интериор назад до време, когато подобни преживявания се явяваха като тест за издръжливост, както и начин да се добереш донякъде. Седна на една седалка и не престана да трепери по целия път, криволичещ покрай каменни зидове, кафяви пасища и фермерски постройки, издигащи се в мъгливата далечина. Отпред на автобуса беше написано просто „Рединг“. Тя попита шофьора дали отиват до станцията на метрото, но неговото изсумтяване „Наблизо“ не я изпълни с увереност.

Опря глава в студеното стъкло и се загледа в дебелите струи, пълзящи по повърхността му. Телефонът й още записваше. Пусна записа и долепи апарата до ухото си, все едно разговаряше. Нейният глас беше по-ясен от неговия, но беше уловила почти всичко изречено от него. Това само влоши настроението й. Изобщо не звучеше виновен. Показа истинската си същност чак накрая, когато я заплаши. И тази история с хапчетата от Америка. Ако открия кой ме вкара на топло, ще му благодаря. Наистина ли си въобразяваше, че е толкова глупава, та да си признае за стореното? Но пък не беше ли целяла тя същото с него?

Все пак нещо не беше наред.

***

Предвид как се развиваше денят, никак не беше изненадващо, че смисълът, който шофьорът влагаше в „наблизо“, се различаваше от нейното собствено тълкуване. Значително се различаваше. Емърс Грийн, последната спирка, макар и формално в Рединг, беше на пет километра от станцията. Вместо да се подлага на пътуване с друг автобус, Рейчъл затича към центъра с яке, плющящо зад нея, и дъждовни струи, проникващи през пролука в качулката й.

Стигна до станцията след три и половина силно изтощена и със стомах, свиващ се от глад. Усещаше напрежение в тила си и се препъна в бордюра. Като че зад очите й нещо настъпваше с висока скорост напред. Влезе с олюляване в „Бутс“, за да си купи протеинова напитка, но те имаха само шейкове „Слим Фаст“. Купи си ягодов, макар вкусът му да наподобяваше по-скоро този на спарен картон, отколкото на плод, и отпивайки, затърси перона за заминаващи.

Телефонът й завибрира. Сигурно Спенс вече пищеше от ужас заради пренасищане с продукция на „Дисни“. Погледна екрана си. Не, не можеше да е възможно. Съобщение в ЛинкдИн.

Отвори приложението. Беше от него!

Здравей, Софи.

Много благодаря, задето влезе в контакт. Съжалявам, че не отговорих по-бързо, но в момента не разполагам с телефон и невинаги е лесно да бъда онлайн. Съобщи ми къде и кога да се срещнем за интервю и ще бъда там.

Оценявам тази възможност повече, отколкото можеш да си представиш. Обещавам, че няма да излъжа доверието ти.

Алан Грифин

Дори след третото изчитане, пак не схващаше. Сарказъм ли демонстрираше? Или наистина не знаеше, че е тя? Може би не е гледал, когато написа съобщението.

Тълпата в салона се разчистваше. Рейчъл провери на таблото - нейният влак потегляше след три минути. Затича към перона и успя да се вмъкне сред навалицата. Идеално. Просто идеално. Притисната бе в ръгби прегръдка от костюми и офис поли в достатъчна близост, та да вдишва пот, парфюми и старо кафе с всяка глътка въздух. Докопа един висящ от тавана каиш и се постара да се стегне. Днешният ден не беше довел до решение. Дори беше влошила нещата - той знаеше, че й влияе. По вътрешната страна на прозорците се стичаше конденз; телата, притиснати в нейното, излъчваха задушаваща топлина; шейкът се плискаше в стомаха й, все едно някак си беше оживял и търсеше изход. Щеше ли изобщо някога да си върне живота обратно? Или това беше то? Безкраен тормоз, докато се пречупеше. Имаше усещането, че това беше светът й открай време. Нямаше избавление. Стисна здраво очи; релсите тракаха „без паника, без паника, без паника“; спирачките изскърцаха и тя се озърна. Всички даваха вид, че гледат в друга посока, но тя знаеше, че са я наблюдавали, развеселени и смаяни от изпълнението й. Всички я смятаха за луда.

Отне й още час да се прибере от Падингтън. Когато влетя през входната врата на дома си, вече беше шест. Спенс беше гледал Лили осем часа. Огромен отрязък от време, който да запълваш с нечие чуждо дете - огромен отрязък да го запълниш със собственото си дете.

- Лили! - провикна се. - Мама се прибра!

Ужасът я изпълни с такава скорост, че се почувства, сякаш се дави. Лампите горе бяха загасени. От кухнята не долитаха звуци. Дали играеха на криеница? Провикна се отново и зачака, без да помръдва. Тишина. Докосна гърба на телевизора. Студен. Това беше капанът. Спенс беше част от него. Искали са да я подмамят надалече, та той да може да отведе Лили. Измъкна телефона си. Няколко пропуснати обаждания от Марк и съобщение в УотсАп от Спенс. Бяха в парка. Беше й пратил снимка на Лили до малко, пълно с водорасли езерце с патици, пускаше слънчогледови семки във водата. Рейчъл метна телефона си на дивана и се отпусна срещу стената с длани, притиснати към гърдите.

Телефонът се събуди за живот. На екрана мигаше името на Марк. Проведе вътрешен дебат дали да вдигне - изпитваше отчаяна нужда от топло мляко, горещ душ и сухи дрехи, - но вече го беше отлагала прекалено дълго. След случилото се днес Марк трябваше да узнае за Грифин.

- Здравей - произнесе. - Трябва да ти кажа...

- Вкъщи ли си? - сряза я той.

- Да, аз...

- Не мърдай. Идвам веднага. - Затвори, преди да е успяла да отговори.

Рейчъл отиде в кухнята и извади млякото от хладилника. Докато наливаше, разплиска го по стените на чашата. Стопли го за трийсет секунди и после заотпива бавно, между глътките чакаше да се уталожи в стомаха й. Бавното повдигане на чашата към устата й беше успокояващо, макар че главата още я болеше, все едно някой беше забил палец в мекия участък отпред на мозъка й. Беше сериозно дехидратирана.

Чу входната врата да се отваря и замръзна. От дневната долетя пискливият детски смях на Лили. Рейчъл се втурна и я сграбчи в прегръдката си, стискаше я така здраво, все едно едва не е била блъсната от кола.

- Храних патиците - обяви Лили.

- Знам. - Рейчъл се усмихна към Спенс. - Видях снимката.

- Знаеш ли какво казваш на патиците, като ги храниш? - попита Лили.

- Кажи ми, захарче.

Лили се отдръпна назад и хвана бузите на майка си, стисна кожата й достатъчно, та да заболи. Изражението й беше студено и сериозно като в сцена от филм на ужасите в мига, преди сладкото малко момиченце да обясни с демоничен глас колко е голяма обичта му към Сатаната. Наведе се напред, така че носът й да докосне този на Рейчъл, и без да мига, изкрещя:

- Кваааак!

Пусна я и падна назад, смеейки се. Рейчъл докосна бузата си. Ръката й трепереше. Ето на, беше съсипала дъщеря си. Толкова много се беше старала, така силно беше желала да е различна от родителите си, но доказателството за провала й беше пред нея и крещеше право в лицето й.

- Извини се на мама - заумолява Рейчъл, но Лили беше ангажирана да се мъчи да погледне петата на гумения си ботуш Рейчъл я стисна за ръката. - Казах ти да...

- Не! - Спенс се опита да разхлаби хватката й. - Беше шега. Нараняваш я.

Рейчъл го стрелна с поглед.

- Не е шега.

Той откопчи и последния й пръст.

- Така правехме с брат ми, като бяхме деца. Аз просто...

Входната врата се отвори рязко. Рейчъл се хвърли да запази Лили, бутна я на килима и легна отгоре й, сякаш някой беше взривил входа към дома й.

- О, значи все пак си жива?

Беше гласът на Марк. Рейчъл се огледа. Той приближаваше към тях и с всяка крачка приклякаше все по-ниско. Спенс се дръпна от пътя му

- Пусни Лили - подкани кротко Марк. - Моля те.

Рейчъл вдигна ръце и Лили изпълзя изпод нея. Затича, хлипайки, към баща си и той я вдигна. Завъртя я, сякаш я преглеждаше за увреждания.

- Съжалявам... Помислих... - Рейчъл поклати глава. - Просто помислих...

Марк остави Лили на дивана, а после протегна ръка на Рейчъл.

- Може ли да поговорим? - попита и й помогна да стане. - В кухнята.

Тя го последва натам. Марк понечи да се облегне на плота, но като забеляза бъркотията от мръсни съдове и разлети неща, промени намерението си и остана с ръце на кръста.

- Какво става?

- Тя ми изкрещя в лицето - промърмори Рейчъл повече на себе си, отколкото на Марк.

- За какво говориш?

- За Лили точно преди да влезеш

- Какви ги приказваш? Боже, направо ме влудяваш Какво става с теб? Имаш ли представа колко разтревожи баща си?

Главата на Рейчъл бучеше, усещаше дращене в гърлото. Заопипва ръба на масата. Беше ли вземала оксиконтин в метрото, или просто беше изтощена? Не можеше да си спомни.

- Аз не... Баща ми ли?

- Трябвало е да прибере Лили от забавачката.

- О, не. Мислех да им звънна, но...

- Когато казали, че не е ходила и не са говорили с теб, дошъл дотук и заварил къщата празна. Като се появи у дома, направо не беше на себе си. Знам... - Марк се почеса по тила. -Наясно съм как стоят нещата между теб и баща ти. Разбирам го. Но недей да наказваш горкия човек.

Тя поклати глава.

- Не съм... Аз не...

- Наистина ли?

- Честна дума.

Той придоби сериозен вид.

- Той си мислеше... Като ти звъннах и ти не вдигна... Заради начина, по който се държиш напоследък, разтревожихме се, че може да си направила нещо.

Да е направила нещо ли? За колко луда я вземаше? Достатъчно, та да скочи пред влак с Лили в ръцете си?

Налагаше се това да престане.

- Изслушай ме - подхвана. - Алан Грифин е.

Той отстъпи назад.

- Какво?

Рейчъл кимна предпазливо.

- О, по дяволите. - Марк стисна брадичката си. - О, по дяволите, по дяволите, по дяволите... Защо не...

- Знам, съжалявам. Толкова съжалявам. - Беше такова облекчение да сподели с някого, който беше наясно на какво е способен Грифин; чувстваше се, сякаш юмрукът, стиснал белите й дробове, най-накрая се е разтворил, позволил й е да диша свободно за пръв път от дни. - Трябваше да ти кажа. Ще ми се да ти бях казала.

- О, боже. Алан Грифин. Вече? Мислех, че получи...

- Излязъл е по-рано.

- И какво...

- Уреди да ме отстранят от работа.

- Как е...

- Открадна ми заплатата.

- Какво е направил?

Мъчеше се да си спомни всичко, но умът й се беше превърнал в помийна яма и тя успяваше да проникне вътре само колкото да се хване за откъслечни мисли.

- Снимката! Снимката!

Марк изглеждаше объркан.

- Каква снимка?

- Онази на мен като тийнейджърка.

- Тази снимка?

- Тази снимка. - Рейчъл облиза устни. Разбираше, че не звучи ясно, че в думите й няма много логика, но да го разкаже беше като да повръща отрова. Не можеше да се спре. - Бях във фитнеса и Грифин я прати на Пит, приятеля на Конрад, в Снапчат. Беше проникнал в профила ми и му я пратил, та да изглежда все едно съм била аз.

Кимването на Марк беше по-предпазливо, отколкото беше очаквала.

- Твоят телефон е бил у Грифин?

- Не, хакна го.

- Ясно.

- После ни раздели с Конрад.

- Но как...

- Натресъл му заем от някакви главорези, а после открадна парите от моята сметка, та да накара да изглежда, сякаш...

- Задръж - настоя Марк и вдигна ръце. - Кой е откраднал парите? Конрад ли?

- Не, Грифин. От мен и от Конрад.

- Какво?

Марк изглеждаше напълно объркан. Тя тъкмо се канеше да започне наново, но той я сряза.

- Спри, спри, моля те. Не мога... да възприема това, което ми казваш. - Пое голяма глътка въздух с пръсти, притиснати гръб в гръб по средата на гърдите му - Да започнем отначало. Добре. Откъде знаеш, че Грифин е навън?

- Погледни това. - Рейчъл отвори лаптопа върху кухненската маса и се отпусна на един стол, като се помъчи да не забелязва гримасите на Марк към нея, все едно имаше размазана на бузата си някоя гадост. Бяха прекалено напреднали в разговора обаче, та да каже нещо. Зареди сайта с ловците на педофили.

- Не отново - простена той.

- Задръж.

- Наясно си, че точно така...

- Почакай! - Тя го потупа по ръката и продължи с по-мек тон: - Просто изчакай, става ли? - Слезе надолу по страницата на Грифин, докато не откри публикацията, че е бил освободен.

- О, боже - промълви Марк. - Какво още пише?

- Това ще ти хареса - отбеляза Рейчъл и се прехвърли надолу към адреса му, доволна, задето той най-накрая звучеше, сякаш й вярва. - Според мен го е публикувал сам, за да разбърка главата ми.

Марк се намръщи, загледан в екрана. Миг по-късно поклати глава извинително, но категорично. Тя грешеше. Не й вярваше. Също като Бека и той мислеше, че Рейчъл е нагласила всичко, за да получи внимание. Как по друг начин би могла да го докаже? Скритата камера! Къде я беше...

- Кажи ми истината, Рейч - произнесе Марк с премерен тон, повече предпазлив, отколкото обвинителен. - Ти ли преследваш Алан Грифин?

Рейчъл почувства раменете й да потреперват.

- Какво дали правя аз?

Той се опита да се засмее, но смехът му се сведе до нервно мънкане.

- Ами, ти си публикувала адреса му онлайн, а сега се мъчиш да ме убедиш, че си го намерила. Освен това...

- Я, почакай. Какво? Мислиш, че аз съм публикувала адреса му? Бил е... - Наведе се напред да прочете името. - СамоЗаТеб. Но според мен това е Грифин. Мисля...

- Престани, Рейчъл. Престани! - Заби пръст в името в горния десен ъгъл на страницата на форума. - Ти си включена като СамоЗаТеб. Дори в момента. На този компютър.

Как беше възможно?

- Трябва да е бил тук, докато мен ме нямаше - отрони, но дори тя не беше убедена. - Може би контролира профила от разстояние.

Извика в съзнанието си образа на Грифин, окаян и мърляв в неговия коптор да облизва последните капки от кутийката бира с подобния си на плужек език.

Нещо не беше наред.

Марк щракна върху името СамоЗаТеб, за да отвори профила. Полетата бяха празни, нямаше лични данни, нито посочени интереси, нито подпис, програмиран да се появява в края на постванията. Посочи към данните за скорошните сесии.

- Включена си с това име от снощи в седем и половина. Адресът на Грифин е публикуван веднага след това.

Тя се втренчи в екрана напълно изумена. Възможно ли беше тя да си беше причинила всичко това сама? Да прати снимката от Снапчат, да прехвърли парите в сметката на Конрад, да изтрие картоните на пациентите си и да публикува снимката на Бека, за да се присмее на напълняването й. Събщението, след като си тръгна Конрад - „СЕГА МИ ПРИНАДЛЕЖИШ НАПЪЛНО“, - дали го беше изпратила от таен телефон, скрит зад дивана? Възможно ли беше всичко това? Дали се беше тъпкала с прекалено много болкоуспокояващи и се беше подлагала на глад прекалено често, та да увреди окончателно мозъка си?

Марк търкаше ръцете й, все едно му бе казала, че й е студено.

- Ще преминем през това, ясно ли е? Аз съм с теб. Не си сама, Рейчъл.

Тя не слушаше. Главоболието й беше придобило остротата на скалпел. Имаше нужда да поспи, да остави подсъзнанието й да пресее всичко, утре да се върне на известните факти със свеж поглед. Щеше да е по-добре, ако той вземеше Лили...

От дневната долетя силен писък. Марк се изстреля навън от кухнята. Тя пое тромаво след него, но се движеше така бавно, сякаш газеше през нещо.

Марк беше на пода, люлеше и утешаваше Лили. Спенс беше седнал върху петите си с широко отворена уста и ръце на главата си, като че застинал насред писък. Рейчъл зърна кръвта. Толкова много кръв. Покриваше ръчичката на Лили и се стичаше върху грижливо огладените джинси на Марк. До тях лежеше керамичният нож за зеленчуци с бялото му

острие, обагрено в червено.

- Вие сте медицинските лица - викна той. - Направете нещо!

Тридесет и втора глава

Кръв

Лили се беше протегнала под дивана за изпуснат пастел и вместо това беше напипала ножа. Раната минаваше напряко през дланта й, от основата на кутрето до участъка с мека плът под палеца й. Макар и не особено дълбока, кървеше като срязана артерия.

Марк уви Лили в бежовия си шлифер, за който Рейчъл отчете през вцепенението си, че е също толкова елегантен и нов като останалата част от гардероба му Притиснал дъщеря си към гърдите си, той пробяга разстоянието от близо два километра до спешното отделение на болницата „Уитингтън“. Рейчъл се придвижваше тромаво по мокрите улици, неспособна да следва темпото му, със сковани и мъчно подвижни крака.

Затътри се покрай линейките, мина през плъзгащите се врати и се озова в окъпания в луминесцентно осветление ад на натовареното спешно отделение. Като всички медицински сестри през студентските си години беше минала и през спешното при двуседмичното си разпределение в Тъмницата на мъчението, известна още като болница „Ийлинг“. Както всички студенти, тя намери преживяването за вълнуващо и драматично, но повече от всичко ужасяващо, особено през смените в петък вечер, когато миризмата на белина, бира и уригванията с дъх на дюнер кебап я караха да повръща в тоалетната през половината нощ В редки случаи „никога повече“ би било по на място казано.

Огледа кашлящата и стенеща маса от тела върху пластмасовите столове в чакалнята. Нямаше и следа от Лили и Марк. Рецепционистката, жена на възраст с оредяваща над челото коса и излъчване на човек, на когото са били зададени хиляда глупави въпроса само през последния час, я уведоми, че са в разпределителния кабинет, но й каза, че не може да влезе.

- Аз съм майката на детето - простена Рейчъл.

- Аз няма как да го знам - отвърна тя.

- Медицинска сестра съм.

- В такъв случай не би трябвало дори да питате. - Изражението й омекна с една идея. -Седнете. Скоро ще излязат.

Рейчъл седна на ръба на последния от разкривената редица сиви столове. Втренчи се в телевизора на стената, където момиче с жълторуса коса беснееше срещу подхилкваща се дебелана, задето е целунала гаджето й, но сцената не успя да я разсее от потресаващата истина: тя беше ужасна майка. Ако се беше нуждаела от доказателство на този факт, сега то беше налице. Кой оставяше остър нож под дивана, когато в къщата имаше дете? И по-лошото, дори не помнеше да го е слагала там! Мислеше, че е в спалнята, макар това да не подобряваше нещата. И това ми било родител. Жалка история.

Най-накрая Марк се появи навън с Лили, вкопчила се в него като малка коала, а изпоцапаният му шлифер бе сгънат като възглавница на рамото му. Рейчъл се изстреля от мястото си, но той я натисна надолу с ръка и застана до нея. Имаше желание да изтръгне дъщеря си от обятията му - Тя е моя! Моя е!, - но сякаш беше лишена от някаква първична привилегия на майчинството. Защо тя ще е тази, предлагаща утеха, когато вината беше нейна?

Двайсет минути по-късно младши лекар шиеше раната. Рейчъл хлипаше, докато наблюдаваше иглатата да пробива розовите късове кожа, смазвана от осъзнаването, че когато и дъщеря й да погледнеше белега, щеше да си спомня за майчината й небрежност. Лили седеше в скута на Марк, докато траеше това. Когато Рейчъл се опита да положи длан на рамото й, тя я бутна, а щом понечи да я целуне по бузата, извърна глава.

- Уморена е - заяви Марк, когато Лили беше изписана, но примиреното изражение на лицето му казваше истинската история. В сърцевината си, в самата си същност Рейчъл беше пречупена. Излъчваше се от нея като телесна миризма, феромонът на провала. Тя се мъчеше да го прикрие, но ако някой застанеше прекалено близо, рано или късно долавяше вонята на истинската й природа и нямаше търпение да се махне. Първо родителите й, сега Марк и Лили, както и всеки приятел, колега или познат. Кой й беше останал? Никой.

Беше сама.

И винаги щеше да бъде сама.

След като Лили си легна, двамата с Марк стояха прави в коридора на апартамента му Той покани Рейчъл да влезе и да седне в дневната, но тя отвърна, че няма да се задържа задълго. Вонеше на дехидрирани броколи; трябва да беше варил зеленчуци на пара, когато е тръгнал, и явно беше забравил да ги изключи.

- Не ти отнемам Лили - увери я Марк. - Само докато...

Остави думите да увиснат във въздуха. Докога? Докато вкара главата си в ред? Докато Грифин не изчезне? Докато в ада настъпи следващата ледена епоха? Рейчъл кимна и прехапала силно устни, за да не заплаче, чоплеше унило засъхнало топче боя на стената. Не искаше да е там. Никъде не искаше да бъде. Искаше да е празна и изгубена, да изчезне напълно.

- Кажи ми, че разбираш, Рейч.

- Разбирам - отговори тя, но не беше в състояние да го погледне.

- Просто след онова, което каза... Вчера...

Едва вчера ли е било? Струваше й се като преди цяла година.

- Всичко е наред.

- Не искам да се прибереш у дома, да се разровиш в случилото се и да паднеш във властта на параноята, че се опитвам да ти открадна Лили.

- Няма.

- Ясно. Добре. Хубаво. Порязването, както и да е. Но ако се случи още нещо... Социалните служби... Нали се сещаш?

Да, досещаше се. Беше обучена да следи за знаци. Беше ставала свидетел от социалните служби да идват в отделението, за да разпитват родители, обвинени в небрежност. От височайшата позиция на невежеството беше приемала как на нея никога няма да й се случи.

Марк опря длан в рамото й.

- Можеш да останеш - предложи. - Колкото дълго искаш.

- Ами гаджето ти?

- С теб все така сме приятели. Най-близки приятели.

Добротата, изписана по лицето му, срази защитата й и тя заплака.

- Съжалявам. Съжалявам.

- Ще ми се да ми беше казала - заяви той. - Наистина ли мислиш, че е Грифин?

- Няма друго обяснение.

Нямаше ли? Неизреченото се рееше помежду им като призрак и вледеняваше въздуха. Кой е бил включен под името СамоЗаТеб, когато във форума на ловците на педофили се беше появил адресът на Грифин? Кой беше включен в Снапчат, когато на приятелите на Конрад беше пратена снимката? От чие име беше качена снимката на Бека в Инстаграм? Не се ли явяваше като най-просто и най-убедително обяснението, че тя си го причинява сама? Че в състояние на налудничав пристъп, придружен с амнезия, е погнала Грифин и е публикувала адреса му онлайн? Денем медицинска сестра и майка, нощем дебнеща самоунищожителна лунатичка.

- И какво ще предприемем във връзка с това? - попита Марк.

- Не знам - отговори.

- Полицията.

- Не мога.

- Знам, че миналия път те...

- Не, Марк. Моля те. - Закърши пръсти виновно, все едно е издала нещо. - Не си запознат с цялата история. Накисна Конрад, направи да изглежда, сякаш той е откраднал пари от сметката ми.

- И не допускаш, че може би...

Зърна Конрад на вратата на спалнята й как едва успяваше да сдържи сълзите си.

- Не е той.

Марк повдигна рамене вместо гласно да реагира, но й беше ясно, че не е напълно сигурен.

- Почини си. Да го обсъдим на сутринта.

Какво не би дала за хубав нощен сън, да се събуди освежена и бодра, готова да се изправи пред кошмара, в който се беше превърнал животът й, но знаеше, че няма да се случи. Пое към вратата, но после спря и направи опит да се усмихне.

- Нещо... сериозно ли е? С това момиче?

- Струва ми се, че е възможно - отговори той.

- Ами, аз... Радвам се. Крайно време беше, а?

Той пристъпи към нея и двамата се прегърнаха.

- Благодаря - промълви той. - Може би ще поискаш да се запознаете. Когато всичко това... Нали се сещаш?

- Ще се радвам.

- О, Рейч?

- Да?

- Яж нещо.

Спенс още беше в къщата й, както й беше обещал, и ядеше чоу мейн от станиолено съдче. Когато отвори вратата, той се втурна да й помогне, хвана я за ръката и я отведе до дивана, като че беше възрастен роднина, от часове в неизвестност, без да се обади на никого.

- Как мина? - поинтересува се.

Мирисът на соев сос и джинджифил в дъха му накара стомаха й да се преобърне и Рейчъл едва се сдържа да не повърне. Хвърли поглед към мястото, където се беше случило, и си припомни локвата кръв върху синия мокет. Спенс я беше изтъркал и я беше свел до бледоръждиво петно. Кръвта на Лили. Кръвта на Лили. Щеше да се задържи там завинаги, та да я вижда. Нещо в главата й поддаде, също като летвите на легло, пречупили се под матрак, върху който е скачано прекалено много. Тя се хвърли напред и от устата й се откъсна вопъл.

- Било е грешка - заутешава я Спенс. - Хората допускат грешки.

- Каква е тази грешка, която оставя белег върху детето ти?

- Подложена си на много стрес. Беше...

- Тя ще е по-добре надалече от мен. Аз... Не искам тя да се превърне в мен.

- На теб ти няма нищо. Невероятна си. Наистина прекрасна.

- Трябваше да ми е известно, че ножът е там.

- Беше злополука.

- Злополука ли? Злополука е, като се препънеш в бордюра или разлееш кафе по предницата си. Злополука е, като смесиш цветното със светлото пране. Когато детето ти си среже ръката на нож, който ти си оставила да се валя из къщата, не е злополука.

- Вината е точно толкова и моя. Бях на телефона и не гледах. - Спенс кимна към недоядените си нудли. - Искаш ли нещо за ядене? На мен ми стига чоу мейн за днес.

Тя поклати глава.

- Не ми е добре на стомаха. Ще изпия чаша топло мляко в леглото.

- Тревожа се за теб.

- Моля те, недей.

- Не съм глупав, Рейчъл. С тези скули лицето ти е като на кльощавите супермодели.

- Чуй, ти си върви, аз ще...

Спенс я накара да млъкне с безцеремонно щракване с пръсти.

- А, не, момиченце. Спенс остава.

- Наистина не е нужно...

- И ако някой почука, ще му дам едно „Хайя!“ - Той разсече въздуха с длани няколко пъти. - Освен ако не е някой секси тип, в който случай може да чуе „Хей, ти!“.

Не й убягваше колко усърдно се стреми да я разведри. Как можеше да е толкова себична и да го задържа тук? Той трябваше да е в Гърция и да пие шампанско от трапчинката на дупето на някакъв секси тип, а не да преспива на студения й диван.

- Говори ли с Андреас? Обясни ли...

- Утре ще имаш предостатъчно време да чуеш за най-новите ми любовни завоевания, госпожичке.

- О! Това значи ли...

Спенс плесна с ръце.

- В леглото. Незабавно. След пет минути ще се кача с млякото ти.

Рейчъл се събуди в тъмното. Някой беше изкрещял.

Лили? Къде беше Лили? Мислите й запрепускаха назад - о, боже.

Ножът.

Кръвта на детенцето й.

Заопипва нощното шкафче за лампата. Сигурно се беше събудила от собствения си писък също като войник, страдащ от посттравматичен стрес. Усещаше леглото твърдо, а чаршафите груби и влакнести. Това не беше нейното легло. Беше подът. Чий под? Отвлекли ли я бяха? Обърна се по корем и заопипва в тъмното, а страхът пробяга като електричество от тила чак до петите й. Пръстите й попаднаха на нещо дървено. Усети, че е някаква мебел, кракът на тоалетка, и изръмжа. Беше нейната тоалетка. Тя лежеше на пода на нейната спалня. Добре, сега схващаше. Беше се докарала до безсъзнание с помощта на сънотворни, беше станала от леглото и беше запълзяла, както се случва, когато си умопомрачена.

По стълбите закънтяха стъпки. Лампата в коридора светна. Рейчъл се сгуши назад и удари глава в радиатора.

- Рейч? Рейч?

- Тук съм - провикна се и потърка тила си.

Вратата се отвори. Спенс пристъпи с лице към леглото.

- Рейчъл?

- Насам - отговори тя и се надигна, подпирайки се на тоалетката.

Той заопипва за ключа на осветлението и го натисна.

- Защо беше там долу?

- Аз не... - подхвана и засенчи очи, но после зърна краката му

Сънуваше ли още? Може би беше попаднала в един от онези кошмари, в които се събуждаш отново и отново, без да се будиш в действителност?

Нямаше как да е там цялата тази кръв.

Под тениската му от Миконос и сивите карирани боксерки по бедрата му се стичаха алени струйки, също като кървав баркод. Отвори уста да заговори, но от нея не излезе нищо. Това не беше реално.

- Всичко е наред, Рейч. Запази спокойствие. Изглежда по-зле, отколкото е.

- Какво... Какво...

- Бях заспал - отвърна той и клекна до нея. Кожата му лепнеше, а брадичката му трепереше. Краката му бяха покрити с миниатюрни разрези. - Чух трясък и... - Той затвори очи и потрепна. - Някой метна тухла през прозореца.

Тя го последва долу. Пердето беше уловило повечето от големите парчета, но диванът все пак беше покрит с късове стъкло.

- Не можем да останем тук - изтъкна той. - Да отидем в моето жилище.

***

Докато Спенс покриваше дупката добре, доколкото му беше възможно, с картон и тиксо, а после натъпка малко нейни вещи в един сак, Рейчъл седеше на креслото и се поклащаше, опряла върховете на пръстите в главата си, все едно тя се беше пукнала на две и я крепеше в очакване на помощ.

Излязоха точно преди шест. Още беше тъмно и въздухът беше хладен, първите отблясъци на зората едва докосваха хоризонта. Приведени ниско, все едно тротоарите бяха кръстосвани от издирващи ги прожектори, те криволичеха по задните улици и се озъртаха на всеки няколко секунди, за да проверят дали са следени. Излязоха на Холоуей Роуд точно навреме, за да видят как едно черно такси спира на автобусната спирка. Спенс забърза към него с протегната ръка и двамата се натовариха на задната седалка. По прилепналите му джинси избиваха петна кръв. Той се наведе напред, за да говори с шофьора през преградата.

- Карайте покрай станция Севън Систърс към Тотнъм. Ще ви упътя, като наближим.

Рейчъл стисна гърлото си. Така се беше стегнало, че не можеше да диша. Кошмар след кошмар и после нов кошмар. Животът й представляваше поредица от поводи да подскача стреснато. Преви се на две с длани, опрени в гърдите, убедена, че успява да почувства около ребрата й да се разлива усещане за оловна тежест. Кога щеше да се свърши? Дали той се канеше да продължава, докато тя не умре?

- Всичко е наред, всичко е наред - промълви Спенс и я потърка по гърба. - В безопасност си. Сега си с мен.

Тридесет и трета глава

Медицинска сестра

Той се обади първо в отделението.

- „Сейнт Панкрас“, „Оукуд“

- Добро утро. Може ли да попитам с кого разговарям?

- О, ами, добре. Аз съм Хана. Студентка съм. Искате ли да повикам...

- Не, не, всичко е наред. Не е нищо лошо! Казвам се Фил Дженкинс и баща ми Майкъл неотдавна лежа при вас, възстановяваше се от проблеми с бедрената става. Вече е много по-добре и ме помоли да вляза във връзка с вас, та да прати нещо дребно на милите сестри, които са се грижили за него. Може ли да ми дадете пълния ви адрес, моля?

- Да, разбира се. Просто го пратете до отделението. Ние сме на Сейнт Панкрас Уей №4, Кингс Крос... Изчакайте един момент... Добре, ето го. Кодът е УА10РЕ.

- Чудесно. Благодаря, Хана. Още нещо. Баща ми каза, че един конкретен човек е бил особено отзивчив. Спенс... Ъъ... Някой си.

- Спенс Бороуман?

- Да, точно така. Как се пише?

- Б-О-Р-О-У-М-А-Н.

- А кой е завеждащият? Ще ми се да включа и неговото име.

- Имате предвид Линда ли?

- Линда...

- Линда Грийн. Завеждащата отделението.

- Идеално. Благодаря, Хана. Много ми помогна.

После звънна на завеждащата отделението.

- Линда е на телефона.

- Линда Грийн ли е? Завеждаща на отделение „Оукуд“ към болница „Сейнт Панкрас“?

- Да, аз съм. Случило ли се е нещо?

- Името ми е Дейвид Стиър и се обаждам от Министерството на труда и пенсиите. Първо трябва да ви информирам, че разговорът се записва. Разследваме евентуален нелегално работещ. Спенсър Бороуман. Пише се Б-О-Р-О-У-М-А-Н. В състояние ли сте да сътрудничите?

- О, боже мой. Спенс ли? Но той е англичанин.

- Не ни тревожи националността му Имаме причина да вярваме, че медицинските му сертификати са фалшиви.

- Не, не мога да повярвам...

- Ако предпочитате, можем да ви повикаме в офиса за официален разпит.

- Ами... Аз...

- Ще възразите ли да ви задам няколко въпроса?

- Не, разбира се, че не. Съжалявам. Искам да бъда от помощ. В момента имаме какви ли не проблеми. Друга сестра е отстранена. Нещата никога не идват едно по едно, нали?

- Можете ли да потвърдите от колко време е при вас господин Бороуман?

- Ами, започна като заместник, пратиха ни го от агенция, на мястото на Роуина Фелдман. Тя се премести.

- Преди колко време беше това?

- По-малко от година. Може би единайсет месеца. Мога...

- И преди това е работил като заместващ в различни болници?

- Предполагам, че да.

- Разполагате ли с данни къде е следвал? Според нашата информация е учил в университета в Линкълн.

- Изчакайте, моля. Нека проверя... Добре, ето го. При мен фигурира университетът в Ковънтри.

- Дати?

- От 2005 до 2008 година.

- Хм... Точно както си мислехме. Добре, засега това е всичко. В рамките на следващите няколко седмици ще дойдем на място, за да говорим с останалата част от персонала.

- Чудесно. Чудесно.

- Името ми е Дейвид Стиър, служебен номер четири, три, четири. Ако имате нужда да се свържете с мен.

- Благодаря.

- Не, аз благодаря на вас, Линда.

ТРЕТА ЧАСТ

Тридесет и четвърта глава

Възстановяване

Защо им казват риалити програми? Кога в реалния живот си принуждаван да живееш с бай, шумни и забавни хора, за които гласуваш да напускат седмица след седмица? Кога в реалния живот ти се отваря възможност да се съревноваваш със сборище от красиви, но коварни съпернички за чувствата на красив милионер, който по неубедителни причини не е успял да си уреди среща сам? Би трябвало да им казват фентъзи програми. Предавания, които да те накарат да забравиш реалността.

Любимите на Рейчъл бяха тези със закачка накрая. Милионерът е бедняк, а моделът -чистачка. Типът, който свири на пиано, само преди месец е гледал прасета в Узбекистан. Допадаше й да гледа момента, когато разкриват истината, да вижда изненадата по лицата на преметнатите. Сгушена в ъгъла на дивана на Спенс с юрган, придърпан до брадичката, и все така зъзнеща въпреки пластовете дрехи - студът се беше просмукал в тялото й като зимен мраз, - тя посръбваше билков чай, топеше стръкове целина в сол и очакваше голямото разкритие.

- Мразя Джорджи - отбеляза Спенс. - Тази оранжева кучка. Изглежда все едно вместо ексфолиант използва царевични пръчици със сирене.

На екрана красива брюнетка в черна коктейлна рокля заговорничеше до басейна с Даниел, рижата адвокатка, защитник на човешките права и тяхна фаворитка в шоуто.

- Камерън не обича фалишивите мадами - отговори Рейчъл. - Ако Даниел му каже как Джорджи лъже, че е ветеринар, ще гласува да я изключи.

- Това е проблемът при Даниел. Не би предала ничие доверие, дори на пресметлива кучка като Джорджи.

- Трябва да се съсредоточи в играта.

Спенс се надвеси над скупчения юрган на Рейчъл, за да плеснат ръце.

- Давай, тим Даниел!

Тя перна дланта му О, Камерън. Идеалният мъж. Сто осемдесет и три сантиметра масивни мускули и грациозни жестове, с очи на звезда от сапунена опера и сърцето на член в „Лекари без граници“. Тайната му: някога милионер от технологични разработки, той беше дарил състоянието си за проучвания, свързани с маларията, и работеше като момче за всичко в мексиканско сиропиталище. Сред всички змии, воюващи за вниманието му, Даниел беше единствената със стойност, само тя би нахлузила гащеризон, би хванала метлата и би го последвала в Оахака.

В края на епизода Рейчъл и Спенс аплодираха доволно, когато Камерън отпрати Джорджи от имението.

- Съзря истинската й същност - заключи Спенс.

- Фалшива като чифт силиконови цици.

Той се засмя и се надигна от дивана.

- Първокласна кучка си. Но независимо от това аз те обичам. - Изтегна се, стисна единия си юмрук във въздуха, а после и другия. - Най-добре да се захващам с вечерята.

- Какво е менюто тази вечер, господин главен готвач?

- Какво ще кажеш за карбонара?

- Мм... Нямам търпение.

Живееше при него вече от седмица и през това време той се беше показал също толкова вещ в италианската кухня, колкото и в азиатските вкусове или пикантните индийски подправки.

Апартаментът на Спенс беше с отворен план, така че можеше да го гледа как готви от ъгъла на тапицирания му със сив велур диван. Той наля гореща вода в тенджерата със спагети, като си тананикаше жизнерадостна мелодия, звучаща като нещо от мюзикъл, а тя запрехвърля каналите и спря на „Гуд Фуд+1“, където ръка с добре оформен маникюр прекарваше сребриста на цвят белачка по стрък аспержа. Глас зад кадър обясняваше за чудотворността на пролетните зеленчуци.

В началото Рейчъл беше отблъсквана от мисълта някой да я гледа, като яде, и не искаше той да готви, твърдеше, че предпочита да прилапва това-онова, но Спенс настоя.

- Не се налага да го ядеш - заяви. - Но ще те чака, ако ти се прииска. - Беше толкова добър към нея и я увери, че може да остане колкото дълго иска, дори й отстъпи стаята си с двойно легло и прилежаща баня, и тя не желаеше да го разочарова. И като се опитваше да я убеди да хапне нещо в часовете за хранене, той допринасяше за възстановяването й. В клиника биха постъпвали по същия начин. А тя искаше да се възстанови, разбира се, че го искаше - беше повалена на колене и се налагаше отново да се надигне. Просто се нуждаеше от още малко време. Още няколко дни.

Апартаментът на Спенс беше идеалното укритие. На четвъртия етаж в дъното на ветровит нов комплекс с портал близо до Северния околовръстен път, апартаментът му на практика беше скрит дълбоко в лондонския хинтерланд. Грифин никога не би я открил тук. Помагаше и това, че мястото беше наистина приятно - нямаше представа защо Спенс го беше омаловажавал толкова много. Когато и да предложеше да намине, той я разубеждаваше, все едно би се срамувал, ако тя види жилището му.

Да, беше малко, само кухня/дневна и две спални, и районът никога нямаше да бъде представен в „Ивнинг Стандарт“ като актуален хипстърски квартал, не и освен ако някой не откриеше поредица от салони за оформяне на бради в съседство с бензиностанцията „Есо“, но интериорът беше стилен. Абажур от бели пера, монохромни парижки репродукции, всяка в собствена обемна рамка, окачени на далечната стена, вградени рафтове, отрупани с интересни книги, дебели свещи и лакирани дървени скулптури на удължени човешки фигури, които изглеждаха, сякаш са дошли от Африка. Толкова много се различаваше от претрупаната бъркотия у дома, в която тя прекарваше половината си време да се рови за нещо.

По телевизията печаха аспержите на оребрен тиган, от едната им страна вече се бяха отбелязали дебели черни линии. Ръката с хубавия маникюр ги наръси с морска сол. Рейчъл протегна крак и започна да масажира бедрото си заради все по-силната болка. Топлото усещане в главата й също чезнеше. Действието на таблетката демерол отслабваше. Дявол го взел. Потрепери и дръпна юргана чак до устата си с надеждата, че дъхът й ще рикошира и ще стопли горната част на лицето й. Застудяваше ли? Последната доза не изтрая дълго, може би само няколко часа. При това беше нещо силно. Опиати. Може би бяха стари, с минал срок на годност. Надяваше се да е така. С неподатливостта идваше физическата зависимост, а това беше нещо, което не й беше притрябвало, не и като връх на всичко друго.

Когато в началото пристигнаха в дома на Спенс, тя изпадна в паника. Беше забравила да му спомене касетката за пари и колкото и ужасно и пристрастено да звучеше, не мислеше, че ще се справи без нея. Олюляваше се на самия ръб, усещаше, че пръстите на краката й вече стърчат над бездната, и се боеше, че следващата позорна спирала може да я запрати до самото дъно. В крайна сметка не се оказа проблем.

Когато повдигна темата пред него с идеята, че може да успеят да запишат спешен час при джипи, той призна доста виновно за своя порядъчно голям фармацевтичен запас, задиган през годините предимно от починали пациенти. Не беше чак толкова необичайно за болничния персонал - лекари, санитари и чистачи, всички го правеха наравно - и тя не го извиняваше, но също така не се канеше да се прави на пуританка, особено пък, като се имаше предвид, че се почерпи от запасите му в мига, щом й бяха предложени.

Рейчъл прекара първите няколко дни в леглото. При загасена лампа, затворена врата и плътно придърпан юрган, тя се фокусираше единствено върху глада; беше като прилив, понякога висок, а друг път не, но неизменно там, обикаляше света отново и отново. През този период не яде, само отпиваше вода, когато гърлото я заболеше от плач, и не се поддаваше на молбите на Спенс да приеме чаша мляко, купа зеленчукова супа, половин банан, каквото и да е. Не заслужаваше да се храни.

Не искаше да обсъжда какво ще предприеме по-нататък, как ще се справи с Грифин или коя част от живота й тикаше той в шредера за хартия в нейно отсъствие. Единствената благословия беше, че тухлата през прозореца поне доказваше как тя не е умопомрачена шизофреничка, която се опитва да саботира собствения си здрав разсъдък, не и освен ако да се изкатери по водосточната тръба не беше една от подсъзнателните й свръхсили. Тази утеха й беше толкова от полза, колкото одеяло върху легло от ножове. Светът й все така беше сведен до отломки.

Междувременно гласът на анорексията, непрестанен като шум в ушите, си беше устроил лагер в сенките на съзнанието й и изпълняваше звуци, всяващи ужас - стържене на метал, женски крясъци, демоничен смях - на фона на тоновете, издаващи тревога. Не можеш да ядеш. Няма да ядеш. Вече никога няма да ядеш. Болкоуспокояващите бяха помогнали, смекчиха звуците до шепот, и понякога тя се опитваше да се опълчи на гласа. Крещеше му в отговор неща като: „Познавам те! Няма да ти позволя да победиш!“. През повечето време обаче слушаше. И колкото повече слушаше, толкова повече в изричаното от гласа имаше смисъл, особено като говореше за Лили.

Налице бяха много доводи, че Лили ще бъде по-добре без нея. Ако погледнеше обективно, като външнен човек, никой не би могъл да бъде винен, задето е стигнал до такова заключение. Къде щеше да е в по-голяма безопасност Лили? Къде щеше да е по-щастлива? Къде щеше да получи шанс за възможно най-хубав живот? От едната страна беше Марк, стабилен баща с пари и сериозна приятелка, който обичаше дъщеря си, също колкото я обичаше Рейчъл. От другата страна беше тя: същинско проклятие, пречка, тревожна и депресирана анорексичка, чиято лична гравитация явно привличаше само лоши неща. Може би след години, докато я карат в инвалидната количка към психиатричното отделение след поредния сеанс с електрошок, ще се обърне назад към стореното й от Грифин и ще го види като най-хубавото нещо, случило се в живота й. Събитието, отделило Лили, преди да е попила прекалено много от лудостта на майка си.

В крайна сметка Рейчъл осъзна, че нямаше как да се укрива вечно в спалнята на Спенс. Дали го искаше или не, налагаше се да задейства процеса на възстановяване. Така че изпълзя от леглото и вместо това се устрои на дивана. Опита се да се храни - макар че не чак толкова, колкото се правеше, че яде пред Спенс. Когато и да посегнеше за шоколадче към кутията „Кадбърис Селъбрейшън“, той придобиваше вида на родител, гледащ как детето му сяда на гърнето. Чувстваше се виновна и малко жалка, като ги развиваше, преструваше се, че ги слага в устата си, и после ги скриваше в джоба си - и по-късно, усъмнена дали ще потънат в тоалетната, ги увиваше наново, за да не се разтопят и да изцапат и ги скриваше под матрака, - но срамът и потайността, цялата тази изтощителна суетня бяха част от състоянието й също толкова, колкото и непозволеният прилив на гордост заради силата да си отказва. Черпеше необятно и постоянно чувство на комфорт от факта, че е по-силна, отколкото някой изобщо допуска.

Рейчъл се прозя и разтвори широко ръце, докато прешлените на гръбнака й не изпукаха. Без ежедневните упражнения мускулите й се бяха вдървили и чувстваше костите си чупливи като тънък лед. И това не беше всичко. Имаше болки в бъбреците и гърдите и перманентно тъпо пулсиране дълбоко в таза, точно над матката. От цикъла й, който трябваше да е започнал преди дни, още нямаше и помен. Изрови кехлибарената на цвят пластмасова опаковка демерол измежду възглавниците на дивана и докосна с пръсти винтовата капачка. Нормалните хора не живееха по този начин. Но какво друго можеше да стори? Беше тук. Всичко това се случваше. Не беше повече в състояние да промени настоящата си ситуация, отколкото със силата на волята да се превърне в друг човек само като гледа отражението си. Възстановяването беше процес, колкото и самото гладуване, и нямаше как да бъде припиран.

Готварското предаване прекъсна заради реклами. Тя изключи телевизора и потърка очи. От кухнята придойде наситеният мирис на цвърчаща панчета, който накара устата й да се напълни със слюнка и предизвика конвулсии в стомаха й. Какъв беше броят на калориите й? Колкото по-нисък, толкова повече можеше да погълне тази вечер. Беше си поставила цел от петстотин, достатъчно много, та да клонят към четирицифрено число, но не чак толкова много, че да звучат застрашително. Хубава кръгла бройка, която беше в състояние да достигне в рамките на деня. Действаше по въпроса още от сутринта - чаша полуобезмаслено мляко, точно сто милилитра, четиридесет и седем калории. Седем пръчици морков, всяка по шест калории, повече или по-малко - още четиридесет и две калории. Общо четиридесет и девет. Не, осемдесет и девет. Потърка очи. Главата й беше прекалено размътена, така че подвикна към Спенс да й хвърли телефона си. В бързането да избяга беше оставила своя у дома. В началото се побърка, задето не е у нея, но сега се явяваше повече като облекчение да не бъде съблазнявана да поглежда екрана на всеки няколко минути.

Той изключи абсорбатора над печката, спря да разбърква и опря длан до ухото си.

Рейчъл оформи купа с шепите си и се престори, че лови.

- Телефонът ти?

- Не и ако пак ще се зомбираш със снимки на торти в Инстаграм. - Отпусна челюстта си и провеси език навън. - Откачено е.

- Трябва да сметна нещо.

Той повдигна рамене, взе го от плота, плъзна пръст по екрана, за да го отключи, и го метна, така че да се приземи на възглавницата до нея. Когато посегна към него, мускулът, покриващ ребрата й, се сгърчи в спазъм. За късмет Спенс отново беше пуснал абсорбатора и не я чу да вие. Следващият демерол не й се полагаше чак до след вечеря, двойна доза за преди лягане, та да понесе нощта, но не вярваше, че ще съумее да изчака толкова дълго. И бездруго какво значение имаше? По каква логика би било по-добре да изпитва болка?

Откри калкулатора и започна да въвежда калориите, но я заля вълна на тъга и тя притисна пръсти към очите си, за да спре сълзите. Какво правеше? Затвори калкулатора и отиде на съобщенията му Отвори пратеното от Марк предишната вечер, ухиленото личице на Лили в едър план и думите: „Не се тревожи за мен, мамо. Само по-скоро се оправяй. х“

Рейчъл се замисли за сладкото й пискливо гласче, за красивата й усмивка, за начина, по който се вкопчваше в нея, като я понесеше надолу за закуска. Дори сега, когато Лили вече можеше да тича нагоре и надолу по стълбите, без да се държи за парапета, пак настояваше за сутрешния мамин влак. Най-хубавата част от деня беше усещането за ръчичките на дъщеря й, плътно обвити около нея. В тези моменти всичко придобиваше логика тя да е майка.

Всички останали в живота й, Конрад, Бека, дори баща й, се бяха отказали от нея - всички разполагаха с номера на Спенс или с лекота можеха да го намерят, никой обаче не си даваше труда да се обади и да провери как е тя, - но Лили я обичаше, тя беше сигурна в това, независимо от държанието й в болницата. Как можеше да изоставя така дъщеря си? Как можеше да й обърне гръб?

Спомни си как баща й беше говорил за майка й в кухнята. Отърва се от мен, а после се отърва и от теб...

Наистина ли се беше случило това, когато отиде да живее с баба си? Нима собствената й майка я беше отпратила, та да се умори от глад? Тя същото ли правеше? Нямаше начин на Спенс да не му дойде до гуша от присъствието й тук и тогава щеше да се наложи да се прибере у дома. Лили нямаше да може да живее с нея, не и при състоянието, в което се намираше майка й. Какво щеше да се случи тогава?

Известно ти е какво ще се случи тогава.

Рейчъл погледна телефона на Спенс, сърцето й се сви, когато личицето на Лили изчезна в мрака, и притисна юмрук към устата си. Трябваше да се успокои. Вътрешностите й бяха започнали да я шибат като камшици. Майка й сигурно се бе чувствала точно така - че се е провалила, че не съществува друг начин, че дъщеря й ще е по-добре надалече от нея. Рейчъл отвъртя капачката на опаковката демерол и изсипа върху дланта си две бели таблетки. Майната му. Изтърси навън още една и тикна трите в устата си, стри ги със зъби и потрепна заради горчивия вкус.

От кухнята долетя звук от изскачането на коркова тапа от бутилка вино.

- Готово е! - провикна се Спенс.

Тя се затътри до масата.

- Наистина не е нужно всеки път да си даваш толкова много труд - отбеляза Рейчъл и дръпна един стол.

Той винаги превръщаше вечерята в нещо специално. Току-що излязла от пералнята бяла покривка, черни плетени подложки, идеално поставени прибори, чашите им за вино на почтително разстояние от последната вилица в редицата. Помежду им имаше деликатна морскозелена купичка с прясно настърган пармезан, със заровена вътре миниатюрна сребърна лъжичка, сякаш е била метната в сиренето като стреличка. Редицата от масивни чаени свещи върху плота, потънали дълбоко в опушените си чаши, придаваха на кухнята романтично сияние. Не беше нужно да прави всичко това, но ценеше усилията му да го направи приятно за нея, да създаде възможно най-приканваща атмосфера за нея да се нахрани.

- Наздраве - произнесе Спенс и килна чашата си към нейната.

Рейчъл я чукна със своята и отпи глътка, съдържаща десет калории, наслаждавайки се на сухото ароматно вино.

- Мирише невероятно - отбеляза и снижи нос към изкусно сервираната паста със сос, наръсена с черен пипер и късчета панчета. Мускулът върху ребрата й пак се схвана, но тя не допусна болката да проличи по лицето й и продължи да се преструва, че вдъхва храната, докато масажираше трескаво мястото с върховете на пръстите си, та да може да седи изправена. Помоли се хапчетата да подействат скоро.

- Приятен апетит - пожела Спенс.

- На теб също - отговори Рейчъл и отдели една спагета. Нави я на вилицата, оваля я в сос и я повдигна към устата си. Дъвчеше бавно и методично, отне й минути да приключи. И после повтори.

В интерес на истината Спенс не я зяпаше. Вместо това консумираше храната си като нормално човешко същество, попиваше устата си със салфетка между хапките и поддържаше разговора, все едно не делеше масата с истински побъркана жена. Не заслужаваше да има такъв добър приятел, някой, върнал се от почивка, за да я защити на работното й място, такъв, който я търпеше да се шляе окаяно из апартамента му, който получи порезни рани по краката заради нея, макар че, за щастие, се оказа, че изглеждат по-зле, отколкото са и никоя не се нуждаеше от друго освен от лепенка. Още колко щеше да я издържи? Една седмица е прекалено дълго време да играеш ролята на бавачка дори за най-близък приятел. Независимо дали искаше да си тръгне или не, налагаше се да се вземе в ръце и да изчезне оттук, преди тези отношения да се окажеха също толкова съсипани, колкото останалата част от живота й. Не можеше да понесе мисълта за подобно нещо.

Прочисти гърло.

- Спенс?

Той се спря с вилицата на път към устата му Намръщи се, щом зърна лицето й.

- Не е ли хубава пастата?

- През изминалата седмица... Можеше да прекараш толкова по-добре отпуската си. Можеше да вземеш самолета обратно до Гърция. Но вместо това сложи живота си на пауза, за да прислужваш на мен.

Изражението на Спенс се промени в по-релаксирано.

- В действителност беше истинско удоволствие. Колко често ни се отваря възможността да прекараме толкова време заедно? Вечно работим или пийваме по нещо набързо.

Това беше вярно и ако от това шоу на ужасите можеше да бъде извлечено нещо позитивно, то беше, че приятелството им се задълбочи. Кой да знае например, че седеше и гледаше сутрешни предавания в също така стилни дрехи, както се обличаше за вечер навън? Междувременно тя не беше сменяла долнището от анцуг от дни. Всеки път, като зърнеше отражението си в огледалото - с коса като на ексцентричен учен и тен на лицето като на някой, изпълзял навън след престой в моргата, - се потрисаше. Макар че като се замислеше, може би той се опитваше да изтъкне съвсем същото. Още една причина да си тръгне, преди да е прекалила с гостоприемството.

- Беше толкова добър с мен - промълви тя. - Но наистина мисля...

- Най-лошото, което можеш да предприемеш, е да се втурнеш обратно, преди да си готова.

- Ами работата? Утре не трябва ли да се връщаш?

- Майната им. Как се отнесоха с теб само. И без това обмислях да напусна.

Спенс беше говорил с Линда няколко дни по-рано, но нещата не изглеждаха никак добре. Някак си всички резервни файлове на картоните бяха повредени. Разбира се, от комисията биха могли да приемат това като доказателство, че цялата система „еМАК“ е неизправна, но Линда беше проверила картоните на всички други сестри, дори на заместващите, и при друг не бяха открити такива несъответствия с картоните на хартия.

- Не е тяхна вината, че резервните файлове са се повредили - изтъкна Рейчъл.

- Работиш там от две години. - Той тикна малко паста в устата си и задъвка. - Това няма ли някаква стойност? И уверих Линда, че тази история за Грифин е истина. Така че не само наричат теб некомпетентна, но и мен лъжец!

Рейчъл поклати глава. Първо връзката му, а сега и работата му Нямаше начин да носи отговорност за това. Беше като водовъртеж, изсмукваше всичко хубаво от живота на хората.

- Налага се да се махна от главата ти.

- Харесва ми да си на главата ми. Много си добре там.

- Ами Лили? Имам нужда...

- Тя е добре. Видя съобщението от Марк, тя е съвсем добре. - Спенс стисна окуражително ръката й. - По изключение се фокусирай само върху себе си.

Рейчъл си представи да се зарови в бъркотията, която я очакваше у дома. Неплатените сметки, разследването в службата, замиращите отношения, осейващи представляващия й бойно поле живот.

Спенс хвана чашата си, отпи замислено и после я постави обратно на масата.

- Нека да сме откровени, Рейч. Няма как да те пусна у дома в това състояние. Ще се наложи да те отведа в болница. Разбираш го, нали? Така че имаш избор да се възстановяваш тук, докато гледаш „Милионерски тайни“ и невероятният ти най-добър приятел полага грижи за теб, или да постъпиш в някаква студена и окаяна клиника, където да те бодат и претеглят и да заплашват да ти вкарат тръба в стомаха. Ясно ли е?

Рейчъл почувства в гърдите си първите топли трепети от таблетките демерол. Издиша и притвори леко очи. Защо постоянно воюваше срещу себе си? Защо вечно трябваше да прави всичко толкова трудно? Нямаше ли да е приятно да се помотае тук още известно време, докато се почувства готова отново да се опълчи срещу Грифин?

- Имам предвид, храниш се, нали така? - подължи Спенс. - Видях те да излапваш онези шоколадчета.

Беше истина - хранеше се. Може би не чак толкова, колкото си мислеше той, но всеки ден по мъничко. Това представляваше сериозна част от възстановяването и не можеше да бъде пренебрегвана.

- Преживявала си го и преди - изтъкна Спенс. - Не е първият път, когато да го пребориш.

- Прав си - измънка тя.

- Дай си време и пространство да се възстановиш. Като се прибереш у дома, Грифин пак ще си е там, така че си предостави максимално голям шанс да победиш мръсника. Става ли?

- Да.

- Не му позволявай да надделее.

Тя отвори очи и се усмихна.

- Няма.

Той кимна към чинията й.

- А сега продължавай с чалнатия си начин на ядене.

Тя се изхили и хвана една спагета с вилицата си.

- Да, господарю мой.

Нави я фокусирано, но вниманието й се раздвои леко. Хвърли поглед към високата мелничка за черен пипер и по-ниската за сол до купичката с пармезан. Нещо в разположението на трите предмета я накара да си спомни за родителите си, за една от многото разправии между тях, баща й сновеше из кухнята прегърбен и с наведена глава, а майка й, едва достигаща до рамото му, го следваше по петите, безплътните й устни се кривяха, докато крещеше обиди. Не спираха да изливат омразата си един към друг, а тя, шестгодишна или дори по-малка, стоеше и ги наблюдаваше.

Ти беше сиренето. Празни калории.

Спенс вдигна купичката с пармезан и й предложи една лъжичка.

- Искаш ли?

- Не, благодаря - отвърна му Прогони тези мисли надалеч. Вземи пример от Спенс. Позитивност, позитивност, позитивност! Наслаждавай се на влиянието на таблетките демерол. Защо пък не? Рейчъл натопи спагетата в сос и - Давай! Поживей си малко! - набоде кубче панчета. Най-малко двайсет калории, но си струваше. Ухили се и почувства съзнанието си да се рее с лекота.

- Какво ще кажеш да заключим вратата, да закрием прозорците и да останем тук завинаги?

Спенс обърса устата си.

- Какво ще стане, като ни свършат всички епизоди на „Милионерски тайни“?

- Май тръгна нещо ново. Няколко секси типове се съревновават да спечелят жена, която се оказва трансджендър.

- Продадено на секси майчето в десет пуловера!

- Откъде знаеш, че съм майче? - Рейчъл отпи безразсъдна глътка вино. - Какво ще кажеш, ако те светна, че там долу имам трийсетсантиметров салам?

Спенс прихна.

- Не знам... Може би „Ожени се за мен“.

Тридесет и пета глава

Лили

Не беше сън, Рейчъл не спеше. По-скоро представляваше сценарий в резултат на опиянение, превърташе в главата си фантазия, същата онази от детството й.

Тя беше малко момиче, беше се сгушила в леглото с ръце под възглавницата и се преструваше на заспала. Вратата на стаята се отвори и майка й - разпознаваше тежестта на стъпките й и аромата на сапуна й - влезе при нея. Сърцето й заблъска по-силно. Беше се върнала. Най-накрая, след толкова много чакане тя беше тук.

Майка й легна на леглото зад нея, тежеше толкова малко, че матракът почти не хлътна. Рейчъл почувства натиска на тялото й, утешителните ласки на издиханията й върху шията си. Обзе я усещане за дълбока удовлетвореност, такава, каквато не можеше да си спомни да е познавала преди.

- Време е да си вървя - произнесе майка й, а гласът й вече идваше от много далече.

Не, помисли си. Още не. Моля те, още не. Моля те, моля те...

Опита се да каже нещо, но не можеше да заговори. Опита се да се обърне с лице към майка си, но не можеше да помръдне. Образът се преля с пълна чернота, а тя започна да крещи и да размахва ръце наум, макар че тялото й се задържа напълно неподвижно.

Рейчъл отвори очи. Видението беше така живо, загубата на майка й така натрапчива, внесе в сърцето й толкова много болка, че внезапно тя беше отново на десет, лежеше в стаята си вечерта след погребението и хлипаше съвсем сама.

Това ще се случи с Лили съвсем скоро. Ще копнее за майчина обич, каквато никога няма да познава, защото ти вече ще си покойница.

Колко беше часът? Нямаше телефон, а процеждащата се през пердетата лунна светлина не предлагаше отговор. Главата я цепеше, а чаршафите й бяха мокри заради прииждалите и отивали си с часове сънища, изпълнени с трескава меланхолия, всеки по-съкрушителен от предишния. Не биваше да взема три таблетки демерол, направо я бяха повалили, но тогава беше приятно, добре дошло изпускане на парата, седяха със Спенс, допиха бутилката вино, слушаха танцувални парчета на МистаДжам по „Радио 1“ и разменяха шеги за откачалките в отделението. По-лошото обаче беше, че тази последна доза беше тласнала организма й в състояние на зависимост. Познаваше го по характерното гъделичкане в крайниците заради усещането за насекоми, пъплещи по повърхността на мозъка й, и нервните нотки в гласа, настояващ, че се налага да приеме още таблетки, защото чувства болка, нали така? Всяка част от тялото я болеше, а какво полезно щеше да постигне, ако лежи подвластна на такива болки?

Включи нощната лампа и проскърца със зъби заради агонията в рамото й. Дори от натискането на бутона пръстът я заболя. Това изненадващо ли беше изобщо? Знаеше, че е необходимо да се задържи активна, че мускулите й блокират, ако не го прави, но вместо да се вслуша в тялото си, тя го заглушаваше със седативи и ето я сега. Не беше в състояние да мигне, без да потрепери от болка. Чувстваше се, сякаш скелетът й се състои от строшени стъкла и с всяко движение причинява още повече увреждания.

Възстановяване ли?

Пълна тъпотия. Ставаше все по-немощна с всеки ден.

Ръката й се насочи към чекмеджето на нощното шкафче. Вътре беше пластмасовото шише с демерол. Защо поне веднъж не признаеше истината? Копнееше да се върне в болницата, обратно в психиатричното отделение, заключена надалече от света, на място, където провалите й бяха без значение, където можеше да се носи лека като призрак по безличните коридори с глава, опразнена от всякакво усилие, и зареяна усмивка на устните. Така умиротворена, така релаксирана. Заради това държеше запасите си у дома. Именно заради това всеки път, когато нещо се объркаше, първата й реакция беше да не се храни през целия ден. По тази причина си позволяваше да се шляе в жилището на Спенс, когато беше редно да е у дома и да се опълчва на Алан Грифин.

Блъсна чекмеджето и се метна на другата си страна, а леглото от ковано желязо изстена в знак на протест. Как само се отнасяше с хората, които държаха на нея, с Лили, с Марк, дори с баща си. Дали някаква жалка и мазохистична част от нея тайничко не се радваше, задето ги беше отблъснала?

Тя се отърва от мен, а после се отърва и от теб...

И правеше същото със Спенс, като му се натрапваше така. Дори си беше присвоила спалнята му! Той трябваше да е тук, да лежи буден посред нощ и да бъбри приятно с някое ново секси завоевание, а не смахнатата му приятелка да му отнема място и да се поти заради пристрастеността си към опиати, след като е прогонила семейството си.

Обърна се обратно към чекмеджето и го отвори рязко. Изсипа две таблетки демерол, представи си се как лежи в очакване да дойде топлината и да притъпи глада, болката, издаващия паника глас. Взря се в малките бели таблетки върху дланта си.

Може би ще е по-добре за всички, ако просто си отидеш у дома да чакаш края.

При тази мисъл нещо у Рейчъл се пробуди - не от ужас, както би се надявала, а от ентусиазъм. Можеше да си отиде вкъщи, да заключи вратата и да остави природата да свърши, каквото вършеше най-добре, когато бъдеше отказвана храна. Кой би бил там да я спре?

Никой.

Стомахът й се сви заради рязък пристъп на гадене. Съзря Лили като тийнейджърка, висока като върба, със слабо и сериозно лице. Носеше дългата си кестенява коса на път отстрани и покрай ухото й беше сплетена една плитка. Беше приклекнала до надгробна плоча с намръщено, но тъжно изражение, все едно й бяха казали нещо важно и тя беше заявила, че разбира, но всъщност нямаше представа за какво става дума и знаеше, че никога няма да има.

Прекалено е малка да те помни. Сигурно е най-добре да го свършиш сега, вместо да чакаш.

Какво, същото, което преживя самата тя ли? Да не знае дали майка й е умряла, защото е била болна, или защото не я е обичала достатъчно, та да се запази жива? Да бъде преследвана от призрачното й присъствие във всичко, с което се захванеше през живота си? Това ли искаше тя за Лили?

И това, ако изобщо я оставеха да умре, а те нямаше да я оставят. Марк щеше да влети през вратата, да повика линейка и щяха да я замъкнат в болницата, да падне в плен на психиатри и психиатрични отделения. Затворена там за колко? Пет години? Десет години? Чак после ще я обявят за достатъчно вменяема, та да живее, без да е под надзор. Щяха да я тикнат в някой влажен общински коптор. Съсухрена от годините гладуване ще набира с пукащи пръсти паролата си във Фейсбук, за да провери какво е публикувал Грифин от нейно име днес.

Щеше да отсъства от живота на Лили, отчаяно да желае да е част от него, но да не е способна, защото е объркала всичко. По времето, когато вече ще е навън и ще е готова да поднови връзката им, да каже, че съжалява за всички изгубени години, Лили няма да иска да я познава, точно както тя не искаше да познава баща си. Беше ли способна да си представи какво би било? Същински ад на земята. Погребана приживе. Виждаше го ясно, двете се срещат, а по лицето на дъщеря й се чете същото отвращение, което несъмнено вижда баща й на нейното. Без значение колко пъти ще се опитва да се извини, да обясни отсъствието си, да умолява за нов шанс, Лили няма да иска и да чуе. Няма да иска да има нищо общо с нея.

Рейчъл се надигна от леглото с тяло, подвластно на пълна агония, но трябваше да свърши това. Ако беше вярно, ако животът й щеше да се развие така, значи щеше да е по-зле от всичко, което беше способен да й причини Грифин, по-лошо от всяко изтезание, което й хрумваше.

Хвана опаковката демерол от чекмеджето, добра се с куцукане до банята и изсипа таблетките в тоалетната. Докато ги гледаше да изчезват в завоя на тръбата, осъзнаваше, че е глупав жест, че Спенс разполага с изобилие от други фармацевтични продукти, които да отмъкне на сутринта, но също така знаеше, че е без значение. Винаги щяха да се намират още лекарства. Винаги щяха да изникват нови причини да се самонаказва. Това нямаше нищо общо с Грифин. Толкова много извинения и на нея й беше дошло до гуша от тях. До гуша.

Дори някак си да се отървеше от Алан Грифин, дори ако успееше да накара Марк, Бека и Спенс отново да гледат на нея като на нормално човешко същество, а не на натрапила им се душевноболна, дори още Лили да не беше пострадала чак толкова много, външно и вътрешно, нещо друго щеше да се случи, някаква друга драма и тя щеше да е обратно тук. Сама и нещастна посред нощ, умираща от глад.

Това беше последният път. Трябваше да сложи край.

На сутринта щеше да отиде в клиниката и да постъпи като стационарен пациент. Беше нужно да приеме, че още има проблем, че ако не схванеше този факт и не предприемеше съответстващи стъпки, тогава състоянието й щеше да продължи да се връща също като рак. Никой не биваше да губи майка си така млад, но се беше случило и тя трябваше да го приеме. Най-накрая това трябваше да стане.

С Марк не беше така. Не беше имал рецидиви повече от три години. Може би все пак в хранителните му дневници, в съзнателната му медитация, в твърденията му, че приема анорексичните мисли, вместо да им се опълчва, се криеше някаква полза. Така или иначе срещу кого воюваше тя? Срещу себе си? Нищо чудно, че битката беше безцелна. Случи се просто това, че добрата й страна, съзнателният й разсъдък, се умори и се предаде, позволи на лошата й страна да надделее.

Повечето хора бяха способни да се надсмеят над победите на лошата си страна, но нейната беше същински психопат, готов да съсипе живота й.

Рейчъл се върна в леглото. Чувстваше плътта си като от ледени ивици, като радиатор в изоставена сграда и трепереше неконтролируемо. Колкото до това какво да предприеме срещу Грифин, наистина нямаше идея. Поне сега Марк знаеше. Може пък вече да беше начертал план? Или ако не, може би те четиримата, тя и Лили плюс Марк и приятелката му, щяха да се преместят в Австралия. Ще е като в някой ситком - „Моите две майки“. Позволи си да се усмихне, като си представи Роуина да отваря входната врата на ефектния си апартамент в Сидни, за да ги завари на прага си, раздърпани заради дългия полет и крещящи едни на други, а зад тях камара куфари.

Истината беше, че нямаше значение какво е предприела във връзка с Грифин.

Важното беше, че се отказа от това.

Всичко я болеше, но тя се помъчи да приеме болката. Само това й оставаше. Представи си източника й като внушителна буря, извиваше се из тялото й, а тя я наблюдаваше отгоре, виждаше отдръпването и турбулентността. Отдаде се на размисли за баща си, прехвърли наново някой от разговорите им и осъзна, че може би най-големият подарък, който е способен да направи един родител, е да допусне толкова сериозна грешка, та детето му да е готово на всичко, за да не я повтори.

Когато през завесата проникна първият намек за сутринта, тя потъна в дълбок сън. Все така се будеше на всеки двайсет минути, когато болката от заеманата поза се усилеше прекалено, но неизменно се връщаше обратно в тъмната и все пак блажено празна пещера, любезно подготвена за нея от подсъзнанието й.

Скоро отвори очи и мъждивата светлина я наведе на мисълта, че е около седем. Нямаше смисъл да лежи. Отметна завивката, изправи се до седнало положение и извъртя тяло първо в едната посока, а после в другата. Все така изпитваше болка къде ли не, но изненадващо беше по-свежа, отколкото се беше случвало от седмици. Измъкна се от леглото и отиде да светне лампата.

Първо храна, а после Лили. И след това - остатъкът от живота й.

Но когато натисна бравата, установи, че стаята е заключена.

Тридесет и шеста глава

Роуина

Марк провери профила на Роуина във Фейсбук за десети път този ден.

Не беше приела поканата му за приятелство, нито беше отговорила на някое от съобщенията му - не го познаваше, така че защо да го прави? - но все пак му се струваше, че нещо не е както трябва. Отвори таблица и въведе бележки за ъпдейтите й, откакто беше емигрирала, кога са публикувани, на каква тема, дали съдържаха снимка и кой беше на нея.

Колкото повече бележки включваше, толкова повече се усилваше усещането за злокобност.

Ами ако...

Разгледа австралийския правителствен уебсайт, откри нужния номер и позвъни.

- Добър ден, Бари е на телефона.

Марк прочисти гърло.

- О, здравей, Бари. Здрасти. Това Министерството на емиграцията и граничния контрол на Австралия ли е?

- Министерство на вътрешните работи, отдел „Запитвания на граждани“ в Нов Южен Уелс.

- Добре, чудесно. Наистина се надявам, че ще успееш да ми помогнеш. Аз съм писател. Правя проучвания за роман. Имам няколко въпроса на тема гранична сигурност...

- Не съм сигурен...

- Нищо от чувствително естество. Честна дума. Общи въпроси. Наистина ще си ми от огромна помощ

- Аз...

- Преди да кажеш не, нека ти ги задам. Ако не си в състояние да отговориш, не е никакъв проблем!

- Добре тогава.

- Благодаря, Бари, чудесен си. Добре, първият. Доста е директен. Да кажем, че аз звъня от британската полиция и искам да установя дали някой наистина е минал през имиграционните служби в деня, когато се предполага, че го е направил. Кой отдел се занимава с това?

- Нещо скорошно ли е?

- Да кажем, преди година.

- Ще се наложи да разговаряте с отдел „Архиви“.

- „Архиви“. Ясно. И те на едно място ли са, или има клонове из страната?

- Седалището им е в Куинсланд.

- Куинсланд. Чудесно. Благодаря, Бари. Наистина оценявам помощта ти.

- Това ли е всичко?

- Това е всичко. Много помогна. Ще те включа в благодарностите. Каза, че си Бари...

- Малори. Пише се М-А-Л-О-Р-И. Как се казва книгата? Та да мога да погледна...

Щрак.

- „Човешки ресурси“.

- Добър ден, обажда се Бари Малори от „Запитвания на граждани“ в Сидни.

- Здравей, Бари. Как мога да помогна?

- Компютърът ми заби, а всички са на обяд. С кого да говоря, за да бъде поправен? Постъпих тази седмица и не знам кого да питам. Имаме ли отдел „Техническа помощ“? Или работим с външни хора?

- Проблемът с Уиндоус ли е?

- Точно така, приятел.

- Използваме компания на име „Сентрикс“. Имаш ли нужда от...

Щрак.

- „Архиви“. Трейси е на телефона.

- Здравей, Трейси. Името ми е Ралф Лъм. Обаждам се от „Сентрикс“. Поддържаме технологиите ви. Имаш ли няколко минути?

- Разбира се, драги. С какво мога да помогна?

- Седалището ви е в офиса в Куинсланд, нали?

- Точно така, драги.

- Миналата седмица получихме няколко обаждания от офиса в Куинсланд. Проблеми с влизане в приложенията. Ти да си имала проблеми?

- Не бих казала, че да.

- Не си имала проблеми със свързването?

- Никакви.

- Това е добра новина. И се намираш в отдел „Архиви“, нали?

- Точно така, драги.

- Ще възразиш ли да направим няколко теста? Ще отнеме две минути, честна дума.

- Разбира се. Какво трябва да направя?

- Първо излез, а после се включи обратно. Аз виждам кога компютърът се включва в мрежата.

- Добре, нека си запазя работата... Ето. Сега излизам... Добре, изключих се.

- Чудесно. Давай, включи се обратно.

- Включвам се... Тъкмо стартира.

- Добре, сега те виждам. Отлично, благодаря, Трейси. Когато се включиш, какво приложение отваряш? Аутлук ли?

- Да, аутлук за имейли. Имаме и чат.

- Някакви други приложения?

- Обикновено се включвам в АркНет. Него го използваме да проверяваме данни и други неща.

- Това уеб базирано приложение ли е?

- Какво да е?

- Достъпът до него през браузър ли е, като например Интернет експлорър?

- Да.

- Можеш ли да го стартираш, моля? Искам да се уверя, че ще влезеш без проблем.

- Разбира се. Една секунда... Интернет експлорър се зарежда. Ето. Искаш да се включа ли?

- Можеш ли да ми дадеш ИКЕ? Това е адресът. Би трябвало да започва с ййрз.

- Изписано е Шрз, двоеточие, наклонена черта, наклонена черта. Искаш ли да се включа?

- Да, Трейси, направи го.

- Добре, влязох.

- Виждам те, че си включена. Идеално. Благодаря за помощта ти, Трейси.

- Няма проблем, драги. Приятен ден.

- И на теб.

Щрак.

Марк направи сканиране на портовете на сървъра агспе1.аб1Ьр.сот.аи. Както очакваше, обичайните портове като ЕТР, Телнет и НТТР бяха добре защитени. Порт 22 беше отворен, което вероятно означаваше, че действа защита 88Н. Ако всичко друго се провалеше, можеше да бъде пробита, но сигурно би било отчетено.

За щастие, такова нещо не беше нужно. Протоколът, използван за управление на мрежата, беше отворен в порта по дефолт ПИР 161.

Следващата част беше лесна. Беше само 8КМРу1, не по-трудният за хакване ПКМРуЗ. Той имитира няколко ПИР пакета, за да заобиколи списъка за достъп на 8КМР и да открие името на рутера му, после осъществи брутална атака с хиляди пароли в секунда, за да се добере до общественото ползване на 8КМР и неговата версия на потребителско име и парола. Заложи в атаката команда да зареди нов конфигурационен файл от ЕТР сайт към рутера, който импортира този файл обратно в сървъра, като използва действащата конфигурация.

В този конфигурационен файл имаше ново логване към агспе1.аб1Ьр.сот.аи. Използва го да направи издирване кога Роуина Фелдман беше влязла в Австралия.

Ако изобщо това се бе случило.

Тридесет и седма глава

Андреас

Рейчъл се втренчи в дланта си, все още лежаща върху бравата. Звукът от блъскащото й сърц изпълваше главата й. Не изпадай в паника. Сигурно просто беше блокирала. Натисна отново. Вратата не помръдна. Грифин беше дошъл. Беше я проследил, беше се отървал от Спенс и я беше заключил. Вратата изглеждаше нова и масивна. Блъсна я, звукът отекна в стените, а дланта й запари. Заблъска отново и отново.

- Спенс? Спенс? Спенс? - крещеше.

В ключалката изтрака ключ. Вратата се отвори. От другата й страна стоеше Спенс. Лицето му беше потно, дишаше тежко и я гледаше, все едно току-що е изпълзяла от пръстта. Рейчъл се спусна покрай него, взе чаша от плота до мивката и я напълни със студена вода. Спенс приближи зад нея. Тя се обърна с лице към него. Беше придобил по-извинителен вид, но нещо не беше наред. Обикновено беше толкова... спретнат, добре облечен и с коса, оформена с гел. Сега халатът му в цвят бордо висеше накриво, а русите му кичури стърчаха в странни посоки.

- Помислих, че той е тук - произнесе тя и изгълта водата, която беше успяла да налее. Почувства се благодарна, задето внезапната студенина в устата й я върна към действителността. - Помислих...

Спенс закри лицето си и остана неподвижен. След миг от гърдите му се надигна протяжен стон и излезе от устата му като приглушено ридание. Ръцете му затрепериха и като ги снижи, бузите му бяха мокри от сълзи.

- Съжалявам - отрони. - Толкова съжалявам.

Рейчъл хвърли поглед към дневната и видя лаптопа му да лежи отворен на масичката за кафе.

- Какво става? Какво се е случило?

- Той ме разкара. Андреас ме разкара.

- Кога?

- Снощи, много късно вечерта. Не съм мигнал. Той беше с някого. Каза ми, че те... че те... -Ридание изкриви останалите думи. Той зарови глава в рамото на Рейчъл. Тя зашътка и го погали по тила, а сърцето й се сви. Вината беше нейна, тя му причини това, поредната автомобилна катастрофа, която да добави към растящата купчина, тежаща на съвестта й. Ако не се беше върнал, още щяха да са заедно.

- Върви при него - каза му - Оправи нещата. Всъщност аз взех решение.

Спенс дръпна глава и я изгледа подозрително.

- Какво?

- Да седнем. - Рейчъл посочи към дивана.

Той хвърли бърз поглед към лаптопа.

- Да седнем до масата.

Значи това било. Сигурно е гледал порно. Това обясняваше защо е заключил вратата -никой не иска да бъде заловен с ръце в гащите.

- Първо ми обещай едно - заговори тя и дръпна стол. - Моля те, вече не ме заключвай в стаята. Знам, че това е твоето жилище и имаш нужда от усамотение, но се уплаших.

- Аз... Просто се опитвах да те запазя в безопасност - избъбри рязко той. - Спомена за ножа и те открих на пода в твоята стая. Не исках да казвам нищо, но наистина не си поплюваш с таблетките. Наясно съм, че стресът ти е много, само че...

- О, боже мой - отвърна тя през смях. Последното, което искаше, бе да го кара да се чувства засрамен. - Не е голяма работа. Не е като да си заминал за уикенда и да ме оставиш там вътре.

- Добре - отговори той, явно успокоен. Обърна се към плота. - Кафе?

- Почакай - настоя тя. - Ела да седнеш.

Той се настани на стола до нейния, така че коленете им почти се докосваха. Тя се протегна и стисна ръката му

- Беше невероятен - увери го. - Не бих могла... Имам предвид изминалата седмица... Няма как да ти благодаря достатъчно. Но вече съм готова да се върна. Имам нужда от помощ. Истинска помощ. Не мога... - Почувства, че ще се разплаче, и погледна към Спенс в очакване да срещне състрадание в очите му, но той я гледаше сурово.

- Не можеш да си отидеш у дома.

- Налага се.

Спенс поклати глава.

- Ти си болна.

- Знам и ще потърся помощ.

- Ще отидеш право в болница и ще се оставиш да те приберат под контрол?

- Какво? Не, разбира се, че не. - Той шегуваше ли се. Огледа устата му за намек за усмивка. - Но ще се върна в клиниката, може би като стационарен пациент...

- Не мога да те оставя да се прибереш у вас сама...

Той беше прав. Да се намира в онази къща със счупен прозорец и без Лили да е там, би могло да срине решимостта й.

- Нека звънна на Марк - подхвърли. - Да проверя дали леглото, което ми предложи, още е налично за няколко дни.

- Ако ще отсядаш там, какво пречи да останеш тук?

- Вече прекалих с гостоприемството ти.

- Това не е...

- Моля те, Спенс. Взех решение. И без това трябва да говоря с Марк. Имам нужда да ми помогне да стана... повече като него. Нали се сещаш? По-уравновесена. И да измислим как ще действаме с Грифин. Може ли да използвам телефона ти?

Спенс гризеше нокътя си и се мръщеше, все едно беше разсейван от смущаваща мисъл.

- Спенс?

- Какво?

- Може ли да използвам телефона ти? Да говоря с Марк?

Той поклати глава.

- Батерията ми е паднала. Зареждам го.

И какво, като му беше паднала батерията? Обаждането й щеше да е съвсем кратко. Можеше да си остане включен в контакта. Може би се притесняваше, че ще тръгне да души, и не желаеше да попада на съобщения между двама им с Андреас. Никога не би постъпила така, но той явно не разсъждаваше трезво. Реши да изостави темата. При положение че Лили беше при Марк, той сигурно работеше у дома и можеше да му звънне по всяко време. Първо закуска, а после пак щеше да досажда на Спенс за телефона му Може би щеше да го накара да й поръча такси.

- Е - подхвана ведро Рейчъл. - Яйца?

Спенс махна към хладилника.

- Да, каквото и да е.

Сред различните здравословни храни - салати, зеленчуци, кисели млека с ниска масленост - Рейчъл откри жълта кутия яйца и опаковка настъргано узряло сирене.

- Ще ги направя бъркани. Добре ли е?

- Та какъв е планът? - поинтересува се той. - Като се върнеш. Имам предвид за Грифин.

Тя взе една купа и започна да чупи яйцата.

- Не съм съставила точно план. По-скоро открих различен начин да погледна на проблема.

- И какъв е той?

- Такъв, който не включва преждевременното ми вкарване в гроба заради гладуване. Макар че ти дължа опаковка задигнат демерол. Съжалявам.

- Ясно - отвърна той.

Тя сипа малко мляко и започна да бърка яйцата с вилица.

- Просто... Не искам повече да го правя. Трябва да съществува изход. Ако Марк е способен, ако баща ми е способен, а той е най-големият... - Канеше се да каже най-големият никаквец на два крака, но се спря. Щом се върнеше, щеше да го повика да дойде и да изслуша неговата страна. Наистина да чуе каквото имаше да каже. - Ако той е способен, защо не и аз.

- Ами Грифин?

- Още не съм сигурна - отвърна тя и извади тиган от шкафа под мивката. Завъртя ключа на електрическата готварска печка. - Надявам се Марк да има някакви идеи. Или... Мислех си да започна на чисто в Австралия.

- Австралия.

Рейчъл сипа яйцата.

- Познавам някого там.

- Ами ако той те открие?

Тя повдигна рамене в смисъл „Какво да се прави?“.

- Поне ще е топло.

- Но... - Спенс се заозърта из помещението, сякаш издирваше отговори за разрешаването на загадка. Отново скри лицето си в шепи. - Нуждая се да си тук... Андреас...

Очевидно беше разстроен и не можеше да понесе мисълта да остане сам. Тя нямаше желание да допринася за злощастието му, особено след като той се показа толкова добър към нея, но трябваше да мисли за себе си. За Лили. Трябваше да вкара живота си в ред.

- Хайде - произнесе благо. - Познаваш го едва от месеци. Другата седмица ще има някой друг и...

- Не искам друг - промърмори Спенс. - Влюбен съм.

- Не можеш да се влюбиш в някого толкова бързо.

Той свали ръце и се изсмя, но звукът беше странен и преувеличен.

- Ние би трябвало да сме заедно. Не би ли било чудесно?

- Възможно е аз да изглеждам малко като мъж - отбеляза тя и разбърка яйцата с дървена бъркалка, а миризмата накара стомаха й да издаде звук. - Но мога да те уверя, че оборудването не е точното за теб.

Той повдигна вежда и отметна глава към спалнята.

- Какво ще кажеш да отидем и да проверим?

Колкото и да нямаше желание да огорчава Спенс, шегата му не беше на място. При все несгодите му с Андреас можеше да се покаже поне малко радостен заради нея, задето се чувстваше достатъчно силна да се върне и да се опълчи на Грифин. Взе две чинии, раздели яйцата поравно и ги наръси с настъргано сирене. Никога не беше казвал, че обича Андреас, дори не го беше намеквал. Не беше очаквала да понесе толкова тежко раздялата им.

Когато се обърна с чиниите, той не беше до масата, а се беше преместил на дивана. Затвори лаптопа и включи телевизора. Беше оставен на готварския канал. Плешив чернокож, бързо говорещ мъж във военна униформа настояваше да узнае какъв вид сорбе предпочитате за изчистване на вкуса в устата.

- Може ли да пуснем нещо друго? - помоли тя, понесла чиниите. - Повече не мога да гледам това. Какво ще кажеш за новините?

Спенс се взираше в екрана, все едно тя не беше казала нищо.

Тя му поднесе едната чиния.

- Спенс?

Той продължи да я игнорира. Дали беше, защото спомена Австралия? Може би се държеше така, защото тя оспори твърдението му за любов. Колкото и себично да звучеше, не можеше да се занимава с фасоните му, не и когато трябваше да се съсредоточи върху храната. Не очакваше да погълне яйцата с лекота, количеството на едно сядане би било почти същото, което изяждаше за цял ден напоследък, и тя не беше убедена, че предишната нощ стомахът й беше взел същото решение като разума й. Тялото й въставаше срещу нея неспирно, така че защо да очакваше нещо различно сега?

Нямаше смисъл да отлага. Остави чинията си на масата и седна на ръба на дивана. Гребна с вилицата и я приближи към устата си. Започни с една хапка и виж как се справяш, каза си.

Макар сиренето да беше грешка, тъй като текстурата беше прекалено лепкава, усети топлите яйца приятни върху езика си. На екрана сержант Сорбе беше заменен от маце хипстърка с пиърсинг на долната устна, разбъркваше купа искрящо розова глазура за тава с кексчета. Пълна помия, но Спенс гледаше, сякаш това е любимата му програма и не желае да бъде безпокоен. Рейчъл лапна още една хапка вече с повече увереност. Усещаше храната гореща като въглени в гърлото си.

- Чуй, Спенс - заговори. - Съжалявам, ако съм те огорчила. Не съм възнамерявала да подлагам на съмнение твоите... чувства към Андреас. - Искаше й се да отмине дивана и да седне до него, но нещо в скованата му поза, също като птица върху жица, й даваше да разбере, че ако го направи, той ще стане от мястото си. - И дори да реша да замина за Австралия, ако мога да добавя идея, която измъдрих след седмица на хапчета, няма да се случи още цяла вечност. Просто трябва да избистря нещата у дома, но ти обещавам, че ще те подкрепя, както ти подкрепи мен.

- Как са яйцата? - попита я той, все така без да я поглежда.

- Вървят - отговори тя и наклони към него полупразната си чиния.

Зачака го да отговори, но вместо това той остана хипнотизиран от глупавите кексчета. Какво му ставаше? Най-малкото показваше се двойствен към страстта й да гледа готварски предавания - обикновено като пуснеше някое, той започваше да си играе с телефона си. Нима намираше, че за нея е здравословно да ги гледа? Нима смяташе, че ще са й от помощ по някакъв начин? Насили се да се успокои. Вината беше нейна, не негова. Тя внесе лудостите си в дома му и сега той не знаеше какво да мисли. Може би приемаше, че тя намира за релаксиращо да се взира в храна и да се подлага на глад? Откъде можеше да е запознат със сбърканите машинации на една анорексичка?

- Чуй - заговори. - Просто... Мисля, че е време да си тръгна. Може ли да използвам телефона ти? Или вероятно ще е по-добре ти да ми поръчаш такси. В тоалетния си несесер имам двайсет лири за спешни случаи.

Той изключи телевизора и метна дистанционното управление.

- Хубаво - процеди и стана от дивана.

Тя го проследи с поглед, докато той се отдалечаваше с ентусиазма на тийнейджър, на когото бяха поръчали да изчисти стаята си. Защо се държеше така? Ако се беше нуждаела от един последен ясен знак, че е необходимо да си тръгне, за да съхрани приятелството им, то това беше този.

Сложи в устатата си последните яйца, бутна чинията си настрана и се изправи - после седна обратно и притисна длан към корема си. Като че храната увеличаваше обема си с всяка секунда, все едно някой надуваше балон в стомаха й.

Спенс се втурна към нея.

- Добре ли си?

- Май ядох прекалено много.

Той й помогна да стигне до спалнята.

- Дай си пет минути, остави храната да се смели. Не е нужно да хукваш на минутата, нали?

Като легна, тя се почувства по-добре. Кратка почивка, а после щеше да е накрак и да си тръгне оттук. Веднага щом болката отминеше.

- Съжалявам, че се държах като такава гадина - промълви Спенс, докато я завиваше грижливо. - Тази история с Андреас направо ме зашемети.

- Не се извинявай. Аз съм далече от идеална.

- Аз не мисля така.

- Толкова си мил.

- Нека ти донеса чаша топло мляко, за да отпиваш по малко - предложи той и стана.

Само от мисълта да погълне нещо повече й прилоша. Но в интерес на истината не беше яла толкова много, просто храната беше шок за тялото й, а топлото мляко винаги успокояваше стомаха й...

- Разбира се - прие. - Ако не е прекалено затруднение.

Той излезе от стаята.

Мигове по-късно подаде глава от вратата.

- Аз също искам кафе и млякото не е достатъчно - обяви. - Ще отскоча до бензиностанцията, връщам се до десет минути. Недей да отиваш никъде!

Тридесет и осма глава

Новини

По-малко от минута след като Спенс излезе от апартамента, Рейчъл изпусна газове, както способен човек единствено когато е сам. Напрежението в стомаха й се облекчи незабавно и тя отправи благодарности към вътрешностите си. Беше се притеснила, че това е някаква форма на бунт, поредното подсъзнателно саботиране на здравия й разум, но не, просто имаше газове.

Застина с ръка върху ръба на завивката. Би ли било много ужасно, ако си тръгнеше? Имаше двайсетачка, достатъчно, та да се прибере у дома, дори с такси в натоварения сутрешен час. Доста долничка постъпка спрямо Спенс, когато той беше така разстроен заради Андреас, особено пък, докато е за мляко, но тя или щеше да поставя себе си на първо място и да подреди живота си, или не. А и това щеше да им спести нова серия дискусии. Той изтъкна доста убедителни доводи за оставането й и тя беше способна да си се представи как се поддава. Нямаше да се иска много съмненията й да бъдат отприщени на свобода. Извика в съзнанието си един от снощните образи - тийнейджърката Лили поздравява отвратено измършавялата си майка - и отметна завивката. Нямаше начин да допусне да се случи.

Куцукаше из стаята, тъпчеше вещи в чантата си, а после се запъти към кухнята. Откри до чайника бележник и химикалка. Какво да каже? Благодаря, задето захвърли всичко, включително мъжа, когото харесваше толкова много и който вероятно ти е изневерил, защото го изостави изневиделица, та да дойдеш да се грижиш за мен. В отплата ще се чупя от дома ти, докато ти си в магазина да ми купиш мляко. До скоро!

Трябваше да престане да се помотава - той щеше да се върне всеки момент. Спря се на набързо надраскано „съжалявам“ и много целувки. Веднага щом стигнеше у дома, щеше да му звънне.

Метна чантата на рамото си, отиде до входната врата и се огледа за последно. Някой ден щеше да се реваншира пред Спенс. Той наистина я спаси. Когато беше на дъното и вече нямаше мърдане, той се притече по начин, по който не го стори никой друг, дори Марк. Спенс не се усъмни в нея нито за миг, не оспори вменяемостта й. Оказа се по-добър приятел, отколкото изобщо би могла да очаква.

Понечи да отвори вратата, готова да пристъпи навън, да усети свежия въздух в дробовете си за пръв път от една седмица. Само дето вратата не се отвори. Натискаше бравата отново и отново и въртеше резето, осъзнавайки все по-ясно едно, да, наистина я беше заключил -отново! Нямаше начин. Не беше възможно. Не и след молбата й тъкмо тази сутрин. Блъсна по вратата и за един налудничав момент се запита дали не можеше да я разбие, но после си представи как се свлича на пода с натрошена ключица и бързо промени решението си.

Пъхна глава под завесата, огледа алеята пред апартаментите, водеща към асансьорите. Насочи поглед към паркинга и после към портала, но не го видя. Денонощната бензиностанция „Есо“ се намираше извън селището. Спенс сигурно беше вътре.

Очевидно космосът й казваше нещо. Да, искаше да се прибере у дома, да види дъщеря си, да получи необходимата й помощ, но това не означаваше да е груба към човек, показал подобна доброта към нея.

Отпусна се на дивана. Нямаше го от пет минути и щеше да се забави най-много още пет, така че щеше да изчака. Дори нямаше да споменава за заключената врата. Когато се върнеше, щеше да го увери, че се чувства по-добре, че все така трябва да си върви, но че ще му звънне по-късно. Ето, толкова ли беше трудно?

Рейчъл включи телевизора с дистанционното управление. Типът със сорбето опяваше как било по-добре да се използва глюкоза на прах вместо захар за десерт, представляващ част от фитнес режим. Прехвърли на новините по ВВС, защото имаше нужда да възобнови връзката си със света. Кадри от Афганистан показваха сгради, сривани до основи от бомбардировки. Въстаниците се криеха по училища и използваха децата като човешки щитове. Ето това бяха хора среални проблеми!

Бележката на кухненската маса. Обмисли варианта да я остави там, може би да се посмеят със Спенс, задето пак я беше заключил, но не желаеше да рискува да го огорчи, не и след държанието му от по-рано, така че се надигна от дивана да я вземе. Докато откъсваше листа от бележника, репортажът от Афганистан свърши.

- А сега обратно на водещата новина, подозираното отвличане на двайсет и седем годишната медицинска сестра Рейчъл Стоун.

Рейчъл погледна към телевизора. Снимката й изпълваше екрана, същата онази от болничния й бадж - с коса, прибрана назад, и уста, кривната отляво в лека усмивка. Не можеха ли да използват някоя по-представителна? Не такава, караща я да изглежда като серийна убийца, тъкмо припомнила си любима шега. Да бе, понеже това беше важният момент. Качеството на снимката, а не фактът, че отвличането й беше водеща новина по ВВС. Точно това пишеше и в надписа - „Отвлечена лондонска медицинска сестра“, - дори някак си да беше чула погрешно водещия.

Картината се смени с кадри от „Сейнт Панкрас“. Халюцинираше ли? Сънуваше? Лежеше в леглото в плен на кома? Мъжки глас заговори зад кадър.

- Той е заявил, че името му е Спенсър Бороуман и че е фелдшер от Ковънтри. Нищо от това не е вярно. Вярно е обаче, че е работил заедно с Рейчъл Стоун в отделението за психотерапевтично възстановяване в болницата в северен Лондон. Също така е вярно, че те двамата - и още една сестра, петдесет и пет годишната Роуина Фелдман - се смятат за изчезнали.

Рейчъл опипа зад себе си за стол. Не можеше да се случва. По телевизията показаха отделението. Разпозна сестринската станция, наклонената кула от папки, надвиснала над античния компютър „Дел“, бялата дъска с телефонните им номера на нея, изписани със спретнатия заоблен почерк на Линда, шкафовете с белещи се етикети, автомата за телевизионни карти. Това беше нейното отделение. Това беше „Оукуд“.

- Когато Роуина Фелдман стигнала до спонтанното решение да си вземе дълъг отпуск от болницата „Сейнт Панкрас“, никой не го поставил под въпрос. Щом заминала за Австралия и качила в социалните мрежи снимки от новия си живот, приятелите й у дома се радвали за нея. Но разследване разкри ситуация, която става все по-зловеща. Австралийското правителство потвърди, че тя дори не е влизала в страната и ранни данни сочат, че никоя от тези публикации не е правена от нея.

Роуина не беше в Австралия? Но те си разменяха съобщения. Рейчъл беше виждала снимки. Само дето, като се замислеше, не бяха ли повечето фотографии на местни забележителности? Или на други хора, нови приятели, които беше намерила там. Тогава кой беше пращал съобщенията? Грифин? Не, това беше нелепо. Нямаше как Алан Грифин да познава Роуина. И как би успял да й попречи да замине за Австралия?

Цялата тази работа трябва да беше грешка, недоразумение. Нямаше как да не съществува рационално обяснение. Някак си зад всичко стоеше Грифин...

Ами Марк? Той знаеше къде е тя. Свърза се с нея; тя видя съобщенията му Защо не им беше съобщил къде се намира? Също и Линда. Спенс разговаря с нея. Защо тя не беше уверила полицията, че са в безопасност?

На екрана се появи снимка на Спенс със слабото му лице и изрусена до бяло коса. И неговата беше от болничната му идентификационна табелка. Същото лице, което виждаше почти всеки ден вече от колко дълго? Единайсет месеца?

Спенсър Бороуман е започнал работа в „Сейнт Панкрас“, след като Роуина Фелдман е излязла в дълъг отпуск. По думите на Линда Грийн, завеждаща отделението, той се представял като усърден и добросъвестен работник. Бил обичан от всички пациенти. Само дето изобщо нямал медицинско образование. Оказва се, че университетските документи са били подправени, както и копието от паспорта му в системата на Националната здравна служба.

Снимката на екрана отново се смени, този път с такава на тях двамата от миналогодишното коледно парти, един от малкото пъти, когато се беше напивала достатъчно, та да позволи на някого да я снима с телефона си. Стояха до таблото с графика с коледни шапки на главите и вдигаха тост с пайчета с пълнеж от сушени плодове. Тя беше толкова пияна, че той я набута в едно такси и тикна пари в ръката на шофьора да я откара у дома. Ако беше склонен на отвличане, защо не се възползва от нея още тогава? Или при някой от другите случаи, когато бяха излизали? Бяха оставали насаме стотици пъти.

- Господин Бороуман е работил в болницата близо година; сближил се е особено много с втората сестра Рейчъл Стоун, самотна майка от Хорнси, северен Лондон. Госпожица Стоун е видяна за последно в четвъртък, петнайсети октомври, да се прибира в дома си, където се приема, че е била очаквана от господин Бороуман.

На екрана се появи къщата й - нейната къща. Беше оградена от полицейска лента в синьо и бяло с надписи „Не преминавайте“. Прозорецът беше надлежно закован.

- Никой не може да каже какво се е случило след това. През нощта е бил счупен прозорец. Някои от обитателите на тази спокойна улица помнят, че са погледнали навън, но не са видели нищо. От полицията са открили следи от борба, кръв, но не и насоки къде може да се намират изчезналите. И все още нищо, което да сочи към убийство. Едно нещо е сигурно, тук се е случило нещо и всичките трима замесени все още липсват. Връщаме се в студиото...

Рейчъл изключи телевизора. Главата й се изпълни от тънко свистене, все едно беше стояла прекалено дълго до колона, издаваща силен звук. Пак провери входната врата, прещракна с резето и задърпа. Не помръдваше. Беше го заключил в жлеба. Защо би постъпил така Спенс, ако отиваше само до магазина? Никой не би могъл да отвори отвън, тогава защо? Тя дръпна завесите. Прозорецът към алеята също беше заключен и ключа го нямаше.

Ако не я беше отвлякъл, защо не можеше да излезе? Озърна се и усети да я изпълва леденина.

Това не беше апартамент. Беше затвор.

Тридесет и девета глава

Мляко

Телефонът му Беше тръгнал за него, когато й прилоша. Помогна й да стигне до леглото, отиде за чаша мляко, върна се да каже, че ще отскочи до магазина, и това беше всичко. Значи би трябвало още да се зарежда. Втурна се към неговата стая, натисна несръчно бравата и едва не заплака, когато реши, че и тази е заключена, но се оказа, че проблемът е единствено в неспособността й да борави с врати. На втория опит се отвори рязко и се блъсна в стената.

Рейчъл застина. Преди да накърни личното му пространство, не беше ли редно да се увери, че е бил той? Толкова ли пресилено би било да си представи, че и той като Конрад е бил накиснат? И тя го приемаше просто така, без да си задава въпроси.

След всичко, през което беше преминала, не беше ли редно да не го обявява автоматично за виновен?

Ами ако беше той и това беше единственият й шанс да се измъкне?

Пристъпи смутено в стаята и застана до леглото, оглеждайки стените за контакти. Само да открие телефона. Щеше да е заключен, но би имала възможност да осъществи обаждане до службите за спешна помощ. С какъв друг избор разполагаше? Ако някой беше накиснал Спенс, името му щеше да бъде очистено.

Но защо не знаят къде живее? В болницата не разполагат ли с адрес? Или в банката му?

В контактите нямаше нищо включено, така че отвори чекмеджетата на нощното шкафче в издирване на резервни ключове, трябва да имаше резервни ключове, всеки имаше резервни ключове, но чекмеджетата бяха празни. Приближи до скрина в очакване да е пълен - беше приела, че е изнесъл вещите си от спалнята през онези първи кататонични дни, - но като се изключеше най-горното чекмедже, което съдържаше сгънатите му дрехи от изминалата седмица, в останалите нямаше нищо, дори конец. Нямаше как да не притежава повече вещи. Никак не изглеждаше нормално.

Прозорците. Бяха на последния етаж, но може би ако задумкаше, би привлякла нечие внимание. Изскочи от стаята му, завъртя се кръгом в кухнята и се върна да затвори вратата му. Той не знаеше, че тя знае. Това се явяваше нейното единствено предимство. Ако не успееше да се измъкне, докато той се върне, не биваше той да се досеща, че е претърсвала.

По паркинга или около портала нямаше и помен от Спенс. Може би беше видял новините, беше се стреснал и беше избягал. Може би това беше истинската причина да я заключи в стаята. Потропа колебливо по стъклото, но звукът беше приглушен и отекна обратно. Разгледа прозореца и по гръбнака й полазиха ледени тръпки. Беше с троен стъклопакет. Спокойно можеше да подкара самолет тук вътре и отвън нямаше да чуят повече от жужене. Заради начина, по който апартаментът беше отдръпнат назад, вероятността някой да я забележи от паркинга беше близка до нула. Това не я спря да задумка по стъклото и да крещи за помощ.

Отдръпна се, ридайеки. Първоначалният шок от осъзнаването на истината, че Спенс, Спенс, й беше причинил всичко това, най-накрая отмина и остави след себе си единствено ужасяващата действителност, че се намира в капан. Той щеше да се върне всеки миг. За да направи какво? Да я убие. Не и Спенс! Или пък изобщо нямаше да се върне, което значеше, че щом свършеше храната, тя щеше да умре от глад. О, върхът. Дявол я взел тази проклета ирония.

Нуждаеше се от оръжие. Ножовете за рязане не бяха прикрепени на магнитната лента до хладилника. Явно ги беше взел. Дръпна чекмеджетата под чайника. Нейните у дома бяха препълнени със сметки, батерии, самозалепващи се листчета, дребни монети, полупразни блистери парацетамол и милион разнородни други боклуци, останки от ежедневието, натъпкани там поради липса на по-логично място, където да отидат, но освен четирите комплекта прибори в най-горното те бяха празни също като онези в спалнята. След това провери шкафовете. Опаковките храна като ориз и спагети едва бяха наченати. Същото важеше за почистващите препарати под мивката. Импулсивно вклини рамо зад хладилника и го избута на няколко сантиметра напред. Коленичи и плъзна пръсти по ламинирания под. Нито троха. Спенс беше подреден, но никой не беше чак толкова чист. Особено пък предвид, че през изминалата седмица не го беше видяла да върши нищо повече, освен да зареди миялната. Живееше ли изобщо тук? Нищо чудно, че никой не знаеше къде са.

Рейчъл стисна здраво главата си. Идваше й прекалено много. Не беше в състояние да асимилира всичко. Той живееше тук - не успяваше да прогони този факт от ума си. Но защо мислеше така? Защото той го беше казал? Защото имаше по рафтовете няколко негови снимки? Защото притежаваше пет-шест книги? Спомняше си как заключи, че имат много сходен вкус. И в този момент го съзря, абсолютно всичко. Винаги бяха имали толкова много общо. Не само за книги, но за музика, храна и телевизия. Оплюваха едни и същи знаменитости и примираха по едни и същи звезди от сапунени опери, но всичко това бяха лъжи. Точно както това място. Това тук не беше нечий дом. Представляваше подобие на дом, не по-истински от декорите на снимачна площадка. И тя беше заключена вътре от побъркан.

Погледна още веднъж през прозореца - нямаше го вече поне двайсет минути - и дъхът й пресекна. Прекосяваше забързано паркинга с качулка на главата и яке, закопчано чак догоре, за да скрие лицето си, стискаше преметнат на рамото му кафяв сак. Какво имаше вътре, по дяволите? Не ги даваха по бензиностанците, та да си отнесеш млякото у дома.

Нямаше да се наложи да чака дълго, та да узнае. Щеше да е при нея до минути.

Дръпна отново завесите и огледа помещението за следи, че е търсила нещо. Налагаше се да се преструва, че не й е известно нищо, че й е било прекалено зле да стане от леглото, а какво остава да излезе от стаята, да включи телевизора и да установи, че е обект на национално издирване. Всичко изглеждаше както след закуска, разтребено, с изключение на няколко чинии и чаши. По дяволите. Хладилникът още беше изтикан напред. Глупаво, глупаво, глупаво! Втурна се и започна да го бута, но без стената за опора той отказваше да помръдне. Опря рамо във вратата и оттласна тялото си, а сърцето й пропусна два удара, когато той се наклони напред. Протегна ръка да го задържи, възползва се от засилката и го бутна до стената. Отскочи назад потна и трепереща и се помъчи да реши дали хладилникът е на мястото си. Осъзна, че ако не успява да прецени, вероятно беше където трябва, и се втурна към стаята си.Чу входната врата да се отваря и затваря, изрита обувките си и се метна под завивката, стараейки се да успокои дишането си. В следващия момент го усети да влиза в спалнята.

- Рейчъл? Будна ли си?

Чантата й! Беше в дневната, близо до прозореца. Не беше проблем. Можеше да обясни, че я

е напълнила в подготовка да си върви, но й е станало толкова зле, че се е наложило да се върне в леглото. Не беше нищо фатално. Стига да пояснеше сега, а не да чака да я пита.

Килимът погълна стъпките му

- Рейчъл?

Прави се на заспала. Беше прекарала целия си живот да лъже хората. Това беше още една ситуация, още едно представление.

Изстена и дръпна завивката от лицето си, все едно се будеше от дълбок сън.

- Явно съм задрямала - изграчи и притсна длан към устата си, сякаш е пресъхнала. -Нямаше те цяла вечност.

- Съжалявам, че се забавих толкова много - отвърна той. - Налагаше се да взема още няколко неща.

Тонът му беше спокоен и премерен и не издаваше нищо. Щеше й се да можеше да види лицето му, но при светлината, идваща само от коридора, то беше в сянка.

- Не биваше да ям толкова много - отбеляза тя. - Надигнах се да си събера нещата, но се почувствах толкова ужасно, че се наложи да се върна в леглото.

- Съжалявам заради поведението ми - отвърна той, макар че тонът му не съдържаше извинение. Интонацията му беше равна, може би издаваща лека умора, като на таксиметров шофьор, който пита „накъде“ в края на дванайсетчасова смяна. - Откачих заради Андреас. Наистина ми липсва.

Да бе. Звучеше сякаш Андреас му липсва, колкото би му липсвало посещение при зъболекар. Всичко това беше напълно сбъркано. Вече нямаше съмнения. Той стоеше зад случилото се и тя се беше озовала в капан. Беше й необходимо да спечели време, за да състави план.

Обърна се демонстративно.

- Ще възразиш ли, ако поспя още малко? Все така не ми е особено добре.

- Защо да не ти донеса онази чаша мляко?

- Не съм сигурна, че стомахът ми...

- Млякото винаги успокоява стомаха ти. Ти го каза.

- Не искам да продължавам да те карам да сновеш наоколо. Ще поспя, а после...

- Отидох до магазина специално заради теб. Не искаш да ме разочароваш, нали?

Той се обърна и напусна стаята без нито дума повече. Дали знаеше, че тя знае? Очевидно искаше от нея да погълне млякото. Какво щеше да предприеме? Да я отрови? Но защо би си създавал всички тези грижи, да поддържа фалшив живот, да я примами тук и да приключи всичко просто така?

От кухнята долетя засмукващият звук от отварянето на вратата на хладилника. И му беше оставила дъщеря си за цял ден. Припомни си как Лили я стисна за бузите и изкрещя в лицето й. Порязването! Ножът беше остър, дори тя се нарани, но като го премислеше отново, Лили не би стиснала острието, та да се пореже така дълбоко и колко вероятно беше да е търсила пастел под дивана? Спенс го беше направил и й беше поръчал да не казва нищо. Беше учила на семинар как да различава наличието на тормоз и как е възможно причиняващият тормоз да заплашва детето, че ще убие родителя, ако то признае истината. Заради това Лили я беше пренебрегвала в болницата. Не защото я мразеше, а защото се боеше за нея.

Изщракване, когато вратата на микровълновата се затвори. Бипкаше, докато Спенс нагласяваше таймера. Рейчъл се помъчи да потуши гнева си и се благодари на всички светии, задето не беше причинил нещо по-лошо на Лили.

Дали можеше да побегне? Да се добере до входната врата? Не можеше да си представи, че пак я е заключил.

Проблемът беше, че се чувстваше така изцедена. Беше й коствало всички усилия да мръдне на няколко сантиметра почти празния хладилник. Преди седмици би приела, че има шансове, но сега, дори да се вдигне от леглото, би изхабило останалата й енергия. Нямаше да се стигне кой знае до каква борба.

Не, най-добрият план беше да действа, като че ли нищо не се е променило. Налагаше се да го убеди, че не е видяла новините, че не знае как полицията ги издирва.

Спенс се върна в стаята и приближи до леглото, протегнал чаша мляко, все едно правеше жертвоприношение.

- Благодаря - промълви тя и я пое с надеждата, че той ще излезе, та да може да я излее в тоалетната. Нямаше доверие на нищо, получено от него. Понечи да я остави на нощното шкафче. - Ще го изпия след малко.

Той не помръдна.

- Най-добре да го изпиеш сега, преди да е изстинало.

Тя отпи и отново понечи да го остави.

- Хайде сега - подкани той. - Известно ти е, че трябва да го изпиеш цялото, та да успокои стомаха ти.

Какъв избор имаше?

Рейчъл повдигна чашата до устните си и го изпи.

Четиридесета глава

Издирване

В два през нощта лицето на Марк беше осветявано от мониторите, строени в широк полукръг на бюрото му.

Бащата на Рейчъл спря да крачи зад гърба му.

- Защо ги преглеждаш наново? Какво ще ни кажат, което вече не ни е известно?

- Какво друго да правя? - въздъхна Марк и очите му пробягаха по редовете текст, потребителски имена, продължителност на сесиите, 1Р адреси, от файловете в уейбсайта за лов на педофили.

- Можем да излезем...

- И какво да правим? Можеш да почукаш на всяка врата в страната и пак да не я откриеш.

- По-добре, отколкото да седя тук и да въртя палци. През целия си живот...

- Всичко трябва да бъде проверено. И най-малката подробност...

- ... съм я предавал и сега ще я изгубя завинаги.

- ... може да ни отведе до него.

- Тя е моя дъщеря, Марк. Представи си да беше Лили. Би ли седял тук, забил поглед в екрана?

Марк се завъртя на стола си.

- Ще я намерим. Обещавам.

- Ами ако не я намерим?

- Открих, че Спенс е фалшифицирал документите си от университета, нали? И че Роуина не е влизала в Австралия. Нали така?

- Някой трябва да я е видял. Или него. Ще принтирам листовки. Няма да се спра, докато цял Лондон не узнае за нея.

- Може да не са в Лондон.

- Тук са. Усещам го.

- Чуй, Джим. Знам, че си разстроен...

- Не съм в състояние да сторя нищо.

- Просто имам нужда от още време.

- Какво време, Марк? Ченгето каза, че първите четиридесет и осем часа...

- Защо Спенс ще се промъква в живота й през цялата изминала година само за да я убие?

- Кой знае какво й причинява този лунатик!

- Не повишавай глас, моля те! Лили вече се буди с кошмари.

- Съжалявам, аз...

- Наясно си, че правя всичко по силите си.

- Знам, Марк. Знам.

- Сега седни. Ето там. Става ли? Той е умен, но всеки допуска грешки. Да започнем отначало. С какво разполагаме, което не води до задънена улица?

- Заплатите му.

Марк смени отворената страница на десния монитор и извика таблица.

- Сметката в банка Н8БС е регистрирана с адрес в... Лутън. На нотариалния акт фигурира името Кейт Смит. Имаше ли как да избере някое по-банално?

- Да прегледаме ли наново?

- От полицията вече държат мястото под наблюдение. А и е само за заблуда. Вътре няма нищо.

- Не знам.

- Трябва да се съдържа нещо в тези регистрации. Знам как го е направил, виждам къде е нанасял промени в данните. Просто ми е нужно повече...

- Нямаме време, Марк.

- Възможно е да се е свързал през 88Б тунел с Тор рутер, но може би... На кого звъниш, Джим?

- На Конрад.

- Остави го да спи.

- Едва ли спи.

- Ти самият имаш нужда от почивка, Джим.

- Ти стой тук и продължавай с каквото вършиш. Ние ще отидем на копирните машини. Ще направя постери и листовки.

- Посред нощ е!

- В Лондон сме. Все някъде ще е отворено.

- Седни, нека продължим. Джим? Джими? Върни се!

Четиридесет и първа глава

Спенс

Белота. Целият свят беше бял. И на фона тихо мънкане, все едно някой се моли.

Това раят ли беше?

Завъртя глава и видя сив абажур. Не е раят, тъпачке. Таванът на стаята е.

В главата й изникнаха няколко неща наведнъж - мехурът й беше на път да се пръсне, главоболието й се равняваше на мигрена от ада, устата й беше противна и лепкава като използвана лепенка за ловене на мухи, тихото мърморене долиташе от портативен телевизор, поставен в ъгъла на помещението и включен на кулинарен канал, и накрая, но може би най-важното, беше упоявана от човек, до днес сутринта смятан за един от най-близките й приятели.

Спенс знаеше, че тя знае. Но колко? Че изчезването й е разследвано? Че не разполага със свободата да си тръгне? Какво значение имаше - той беше изиграл козовете си. Да добави към млякото й капки, които да я извадят от строя, в общи линии беше декларация за намерения. И декларацията гласеше, че тя е бита карта.

Колко време беше прекарала в безсъзнание? Часовникът в ъгъла на екрана сочеше шест часа и тринайсет минути. Десет часа! Какво й беше дал? Изпълни въртеливи движения с раменете си и изтръпналостта изчезна, но беше заменена от тъпа, изцеждаща енергията болка, все едно че докато беше спала, някой беше обработвал плътта й с чукче за месо. Без съмнение краката щяха да са още по-зле. Подготви се психически и ги прегъна в коленете. Или поне опита. След няколко сантиметра спря. Дръпна юргана нагоре и простена.

Това вече беше лошо.

Ако преди беше прекарана, сега беше двойно прекарана с доза отчаяние отгоре вместо черешка. Около глезените й имаше кожени маншети, подплатени с черна изкуствена кожа, към тях беше прикрепена верига, достатъчно дебела, та да тегли кола. Към тази верига беше присъединена друга, спускаща се към долната част на матрака. Рейчъл дръпна отново и я видя да се изпъва. Беше закачена за таблата от ковано желязо.

Първата й реакция беше да си изпусне нервите, да крещи и да умолява, да му предложи, каквото пожелае, само да я пусне, но по някакво чудо оцелял логичен фрагмент от разсъдъка й напомни на Рейчъл, че още не беше умряла. Той искаше нещо от нея. Съществуваше някаква надежда. Да бе. И каква точно е тя? Опипа чатала си и с облекчение установи, че мястото не беше болезнено. И оковите й бяха подплатени, което означаваше, че макар да я беше докарал до безсъзнание, преди да я окове на леглото, удобството й беше важно за него. Дори й беше осигурил телевизор! Така че, да, Спенс беше луд, вероятно до степен да е способен да я одере и да надене кожата й, но я искаше жива, не я беше изнасилил и по негов си начин държеше на комфорта й. Не беше кой знае какво, няма спор, но пак беше по-добре, отколкото тялото й да е разчленено и захвърлено във вана със сярна киселина.

Рейчъл примлясна, за да има достатъчно слюнка в устата, та да заговори. Постара се да попречи на истерията да проличи в гласа й и извика:

- Спенс? Тук ли си?

Дистанционното управление беше на нощното шкафче, така че тя изключи телевизора. Внезапната тишина само усили страха й, като че бодрото бъбрене на водещите беше пречило на разума й да осмисли истинския ужас на ситуацията. Повика го още веднъж. Нищо. Беше си тръгнал. Беше я оставил да умре. Задърпа оковите, изпробва податливостта им, но бяха съвсем стабилни, кожата покриваше метална сърцевина и бяха заключени с ключ. Прехвърли се на веригите, пробва се да ги плъзне около рамката на леглото и ги разклати ядосано, когато не помръднаха.

- Леглото е специално изработено.

Спенс стоеше до вратата. Държеше поднос и се усмихваше, все едно я изненадва със закуска в леглото по повод рождения й ден.

- Така че е най-добре да се отпуснеш - добави.

Само дето не беше Спенс, не онзи, когото познаваше. Изрусената до бяло коса, прилепналите джинси и модната тениска бяха изчезнали. Бяха заменени от кестенява, разделена на път коса като на филмова звезда, любимец на жените, вталена черна риза с две откопчани копчета и стилни сиви панталони от леко мъхест плат. Велур или каша. Трансформацията му беше допълвана от елегантни черни кожени обувки с връзки, от онези, на които Спенс би се присмял, че са „офис скука“. Дори миришеше различно, одеколонът му беше лек и дискретен, не особено различен от такъв, който би сложил Конрад... О, по дяволите.

Захапа буза, за да овладее шока си. Не само миришеше като Конрад, изглеждаше като него.

В случаите, когато бяха излизали на романтична вечеря, беше сресвал косата си точно по този начин. Беше я боядисал в същия цвят като неговия. И Конрад беше носил точно същите дрехи на вечерта им в „Сейнт Джон“ в Спитафийлдс, когато тя си мислеше как може би ще каже, че я обича. Спомни си за камерата, която откри в дневната, какво бяха правили с Конрад на дивана, когато се прибраха във въпросната вечер, и потрепери. От колко време я шпионираше Спенс?

Стол от кухнята беше поставен близо до леглото, но не достатъчно близо, че тя да го достигне. Беше правил това и преди. Колко хора бяха умрели тук? Спенс остави подноса на стола и се изправи с ръце, опрени в гърба. Когато Рейчъл зърна какво имаше на него, по тила й плъзна студенина и обгърна бузите й.

Това беше то, щеше да умре.

Следващата мисъл я срази подобно на удар с юмрук. Вече никога няма да видя Лили.

Всякакви концепции как се налага да запази спокойствие я изоставиха напълно.

- Спенс, чуй ме. Моля те... Моля те. Готова съм на всичко. На каквото кажеш. - От очите й бликнаха сълзи. Преглътна риданието, напиращо в гърлото й. - Не прави това, Спенс. Моля те. Моля те. Не ми причинявай това.

- Хей, хайде, Рейч. Всичко е наред. В безопасност си. Нищо няма да ти направя. - Посочи към подноса. На него лежеше спринцовка, пълна с безцветна течност, плитка хартиена чашка с таблетки, от онези, които раздаваше из отделението по петдесет пъти на ден, и чаша с вода. - Това е за теб.

Тя обърса очите си с ръкав.

- За мен ли?

- Сигурно ти идва като лек шок.

Без майтап, откачалко.

- Но искам да знаеш, че не е нужно да оставаш тук - продължи. - Можеш да си тръгнеш по всяко време. - Пусна гърба на стола, заобиколи го и приклекна до него. - И това е пътят ти за навън.

- Аз не... Аз...

- Нека обясня. В спринцовката се съдържа калиев хлорид. Чувал съм, че причинява жестока болка, все едно вътрешностите ти се разтапят, но свършва за минути. За късмет като медицинска сестра ти ще съумееш да го инжектираш както трябва. Не е разумно да сбъркаш с такова нещо. - Направи гримаса заради някакъв спомен и прехвърли пръст върху таблетките. - Амитриптилин и доксазепам. Това ще отнеме по-дълго, може би няколко часа, но е далеч по-релаксирано. Можеш да ги смесиш с демерол или каквото не си изхвърлила в тоалетната и да се наслаждаваш на замайването.

- Да се наслаждавам на замайването ли?

Спенс се изправи, зае поза с леко раздалечени стъпала и ръце зад гърба му, а гърдите му изпъваха тъканта на ризата. Дори стойката му беше променена, леко женствената отпуснатост беше отстъпила място на нещо по-мъжествено и дори прилягащо на военен. Той вирна брадичка.

- И накрая можеш да ми кажеш да си вървя и аз ще си тръгна. После ще изчакаме природата да си свърши своето. Ще ти оставя още вода, ако го желаеш, и после, относително казано, можеш да си дадеш колкото малко или колкото дълго време решиш.

- Казваш, че ще ме оставиш да умра от глад - произнесе бавно тя.

- Ако го предпочиташ.

- Ако го предпочитам ли?

Това не се случваше. Трябва да беше номер, някаква сбъркана шега. Ами ако беше някой от онези злокобни сайтове в Интернет, където богаташи плащат да гледат как измъчват някого?

- Моля те, Спенс - прошепна и го погледна в очите. Той се взря в нея, без да мига. - Бяхме приятели, нали? - Зачака го да отговори, но той се задържа така неподвижен, че за миг тя го видя като робот с платка в главата. - Пусни ме да си тръгна. Моля те. Аз... Няма да кажа на никого.

Като че с превключването на един бутон, изведнъж цялото му излъчване се промени, той отпусна рамене и извъртя тялото си на една страна, малко като модел, извървял пътя си по подиума. И вече беше Спенс, в стаята беше нейният Спенс, приятелят й, който започваше работа рано, за да е от помощ с нейните смени, и я веселеше с истории от хедонистичния си начин на живот, който наминаваше в петък вечер, за да гледат романтични комедии и да мърморят срещу неизменно щастливия им край. Не този негов странен мъжкарски вариант.

Усмихна се и й намигна по същия начин, по който го беше правил стотици пъти в отделението.

Той е! Още е...

И после също така внезапно стойката му се промени отново. Поклати закачливо пръст към нея.

- Ама добре те метнах, а?

- Защо ми причиняваш това?

Той застина, огледа я внимателно, а после взе подноса от стола и го постави до леглото. Седна, кръстоса крака с глезен, подпрян на коляното, и сключи длани на тила си. В главата й изникна образът на тропическа птица, нещо от „Планета Земя“, която пристъпва наперено и се прави на по-едра, за да привлече партньорка. Именнно това прави това малко човече. Опитва се да се направи на голямата работа.

- По каква друга причина ще да е? - почуди се. - Защото те обичам.

- Нуждаеш се от помощ - заяви тя и поклати глава.

Спенс я огледа от глава до пети.

- Не аз съм прикованият към легло.

- Значи ти си сторил всичко това? Пратил си снимката на приятелите на Конрад, откраднал си парите от сметката ми, уредил си да ме уволнят?

- Формално погледнато, само да те отстранят.

- Знаеше какво означава тази работа за мен. - Прехапа устна, за да й попречи да трепери.

- Гледаш на всичко по погрешен начин. - Изражението му беше раздразнено, но също така развеселено, сякаш тя беше дете, задаващо същия глупав въпрос за стотен път. - Помъчи се да го видиш по-скоро като мащабен романтичен жест.

- Какво ще кажеш за цветя? Или кутия шоколадови бонбони? - Отново заплака. - Как можа да ми сториш такова нещо, Спенс? Как можа?

- Ето - произнесе и бръкна в задния си джоб. Подаде й сгъната носна кърпа.

- Не, благодаря.

Той отдръпна ръката си.

- Постарай се да не си духаш носа в чаршафите. Не е особено подобаващо за дама.

- Майната ти.

- Нито пък това.

- Майната ти.

- Струва ми се, че си малко уморена. - Понечи да се изправи.

Тя хвърли поглед към таблетките и спринцовката върху подноса. Нима я оставяше да умре?

- Почакай!

Спенс седна, съвсем безгрижен на вид.

- Да?

- Какво искаш от мен? Секс ли е? Секс ли искаш да правим? Мислех, че си гей.

- Някога да си ставала лично свидетел как целувам мъж?

Беше самата истина, не се беше случвало. Беше й показвал безброй снимки на гаджета, беше я засипвал с пикантни истории за среднощни срещи из клубове, но никога не беше виждала доказателство за сексуалността му Рейчъл се отпусна на възглавницата. Пълното осъзнаване на ситуацията й я връхлетя с цялата си тежест - през цялото време е бил Спенс, нейният приятел Спенс, а сега я беше оковал за леглото - и тя се изсмя невярващо.

- Но защо целият този маскарад? Защо трябваше да ме опознаваш? Защо не ме фрасна по главата в някоя тъмна пряка и не ме довлече тук?

- Не пленяваш райски птици, като ги удряш по главата.

Подритна и разтресе веригите.

- Каква разлика би имало?

- Признавам, че нещата не се наредиха точно по план.

- По план? И какъв беше планът?

- Бих се радвал на период на меден месец, преди да стигнем до този етап.

- Период на меден месец? Но аз не... Не... - Спря се, защото разбираше, че не е добра идея да признава как не го смята за привлекателен. - Но ние бяхме приятели - довърши неуверено.

- В крайна сметка щяхме да стигнем донякъде. Може би като научеше за годежа на Марк.

- За неговия какво? Заедно са едва от няколко седмици.

- Доколкото знам, налице са проблеми с визата на виетнамката, която го е примамила в капана си. Както чувам, само трябва да докоснеш пениса му, и той ще каже да на всичко.

Рейчъл заклати енергично глава, напълно останала без думи.

- Към кого друг би се обърнала? - продължи Спенс. - Към баща ти? Този дърт пияница сигурно и сега надига бутилката. А Бека? Един коктейл я дели от пълен срив. Конрад? Боже, мразя го тоя красив хулиган. Толкова е прозаичен. Гадинката има късмет, че не излежава петгодишна присъда в „Пентънвил“. Не, трябваше да съм аз. Да те обгрижвам, докато ставаш все по-слаба и немощна.

- Но... Но аз мислех...

- Знам, знам, смяташе го за гей. Но не е като педалчето никога да не е било с жена. Това ти е известно, нали? Той се разкри пред теб за миналото си, как в продължение на много години е бил в колебания и на някакъв етап е бил сгоден за момиче. Май като е бил на двайсет и една, ако помня точно историята. И беше така наранен от провалената връзка с Андреас. Мъжете са толкова груби и безсърдечни... Някоя вечер двамата изпивате заедно нещо силно алкохолно, после той се събужда в твоето легло. - Размърда похотливо вежди. - И ти го молиш да остане.

- Та какъв е бил планът ти? Да съсипеш живота ми до такава степен, че да не съм в състояние да живея без теб?

- Предпочитам да го приемам повече като история, в която момче среща момиче и се влюбва...

- И момчето оковава момичето за леглото? Не мисля, че тази я знам.

- Както вече обясних, не трябваше да стигаме до този етап още известно време, но какво да се прави? Сега си тук. Това е важното.

Начинът, по който се държеше с нея, спокойно, почти с достойнство, докато тя реагираше истерично, й идваше в повече.

- Какво да се прави ли? Прикована съм към леглото, маниак такъв.

Той завъртя очи, сякаш искаше да попита защо все си толкова драматична.

- Чуй - заговори й с трезв и улегнал маниер. - Току-що заяви, че между нас не би се случило нищо. Приятели сме, нали?

Тя кимна предпазливо.

- Желаех те - продължи. - Но ти никога не би дошла при мен по своя воля, дори да мислеше, че не съм гей, така че аз си взех каквото искам. Не е ракетна наука. Всеки може да постъпи като мен. Светът е там навън, за да си го вземеш, стига да имаш куража.

- И не те е грижа, че аз нямам ответни чувства?

Спенс изпъна гръб и приглади ризата си.

- Кралят грижа ли го е, че момичето, доведено му за през нощта, би предпочело да спи в леглото си? Племенният вожд грижа ли го е, че красивият тигър, който е заловил, би предпочел да броди из джунглата?

- Аз не съм животно. Човешко същество съм.

- Моля те. Ако виждах хората по този начин, никога нямаше да свърша нищо.

- Защо мен? Сред всички, които би могъл да избереш за това, сред всички секси знаменитости...

- Пфу Пластмаса.

- Но как избра точно мен? Какво съм направила, та да... - Усети, че отново губи контрол, и едва пребори сълзите. Стегни се.

- Иха, сега вече наистина си просиш комплиментите! Добре, ще захапя кукичката. Висока си, това ми харесва. И си изключително привлекателна, имам предвид физически. Със сигурност никога не би се спряла на някого с моя външен вид.

Рейчъл отвори уста да заговори, но поклащането на глава от негова страна я накара да замълчи.

- Не го отричай - сряза я. - Едно нещо, което не понасям, са лъжците. Какво още? Интелигентна си. И имаш силна воля. Искрено се възхищавам на това. Ненавиждам слабаци. - Той разтресе рамката на леглото. - Ако беше слаба, това тук нямаше да е никаква веселба, а обикновено тази част е най-хубавата. В това помещение нещата стават истински. Но, предполагам, основното е... И аз не знам... Ти ме интригуваш А не се случва често. В действителност помежду ни има много общо. У теб се спотайва сумрачност. Способен съм да я съзра. И това наистина ме вълнува. Цялата история с гладуването е супер секси.

- Падаш си по анорексички, а?

- Преди не съм бил с такава, но си промених настройката. - Наклони се напред с искрящи очи, пак старият Спенс. - Много хероиново маце си.

Като се облегна, от приятеля й нямаше и следа.

Как беше докарала всичко това в живота си? Заради доксинга ли? Дали я е преследвал с години, чакал е точния момент, за да удари?

- От колко време... ме наблюдаваш?

- Ако се налага да научиш, проявявам интерес към теб от доста време, но моментът никога не беше подходящ Първо ти беше прекалено млада, после аз имах друга връзка. Ти забременя с Лили и не исках да се намесвам в такъв момент. Не съм чудовище! - Погледна я в очите, като че в очакване да се съгласи, и тя бързо закима. - Държах под око онзи мухльо в затвора и разбрах, че ще го пуснат предсрочно. Ти имаше нов приятел и вече можех да започна да действам по въпроса. Самият аз бях отскоро необвързан и си търсех нов проект. Така че, предполагам, просто нещата си дойдоха по местата.

Начинът, по който говореше, все едно разказваше някаква що-годе интересна история как е попаднал на новото си работно място, а не подробности около съсипването на целия й живот, й идваше в повече. Не успя да се възпре и сарказмът пролича в тона й.

- Дошли са си по местата? Как точно да си прокрадваш път в живота ми в продължение на близо година е идване по местата? Приемам, че дори нямаш медицинско образование. -Спенс се нацупи леко в смисъл залови ме. - Значи си се преструвал в работата?

- Как мислиш, че съм станал толкова добър готвач или интериорен дизайнер? Едно от нещата, които обичам най-много в романтичните си отношения, е, че ми дават възможност да добавям към уменията си, а да бъда с теб ми предостави шанс за истинско медицинско обучение. Знанията, които получаваш от прехвърлянето на учебници и гледането на серия след серия медицински сериали, са ограничени.

- Но пациентите... Можеше да убиеш някого.

- Повече от един. - Махна пренебрежително с ръка. - Бяха стари.

Рейчъл се постара да задържи лицето си безизразно, докато осмисляше чутото. Колко пъти беше изниквал в нечий живот и го беше разрушавал до степен, в която въпросният човек да се обърне към него за утеха? Колко хора бяха свършили оковани за леглото по този начин? И никой не го беше разкрил, в противен случай сега тя нямаше да е тук.

- Толкова ли е трудно да се разбере? - почуди се той. - Видях те, влюбих се в теб, така че те взех за себе си. Това е любовта, нали така? Да вземеш каквото искаш и да го направиш свое.

Начинът му на говорене й напомняше психопатите, които беше виждала в центъра в Нортсайд, хлапето, което наръга другото момче в гърлото, задето му беше седнало на мястото. Трябваше да запази спокойствие, да го забавлява. Беше предразположен към непредсказуемост. Склонен към внезапни прояви на насилие.

- Добре, взел си ме - подхвана. - Какво се каниш да правиш с мен?

- Това зависи от теб.

- Какво искаш? - попита предпазливо.

- Изпъни го - подкани и кимна към юргана. - Покрий си краката.

Тя изпълни.

- Така по-добре ли е?

Спенс се наклони напред.

- Направи го истинско. Ако го направиш истинско, ще остана. Ако ли не, ще си тръгна. Толкова е просто.

Пред него не важаха доводи, това беше повече от ясно. Значи вместо това тя трябваше да си спечели време, да разбере какво се канеше да предприеме той по-нататък. Може би когато в крайна сметка се стигнеше до изнасилването, щеше да успее да го убеди да освободи краката й, а после да го надвие някак.

- Ще го направя истинско - отсече и насили устните си да се извият в усмивка. - Щом това искаш.

Той дръпна нагоре маншета на ризата си и изпъна рамене като модел от каталог. Погледна часовника си.

- Бих казал, че почти е време за вечеря. Сигурно си гладна.

Това беше крайно меко казано. Чувстваше се, сякаш стомахът й се преобръща с вътрешността си навън и търси остатъци от храна по джобовете си. Но беше в състояние да го понесе, винаги й се беше удавало. И по-важното, той трябваше да си мисли, че тя не може да яде, че става все по-немощна. Прекалено немощна, та да се пробва да се измъкне.

- Не мисля... - заговори.

- Ще приготвя нещо, та да е тук, ако ти се прииска - отговори той с дяволита усмивка. „Нейният“ Спенс казваше същото.

Вече на вратата той се обърна обратно към нея:

- Още едно нещо. Напълно естествено е за някого в твоето положение да се опитва да измисли начин да се освободи или да ме фрасне с нещо по главата, когато не гледам. Ако възнамеряваш да предприемеш подобно нещо, нека цитирам пред теб любимата ми поговорка. Няма нищо по-лошо от това да осъзнаваш какво си имал и си изгубил завинаги.

Той фиксира очи върху нейните, взорът му беше леденостуден, престори се, че срязва дланта си.

- Все така имаш дъщеря си у дома. Ще ми е крайно неприятно да й се случи още нещо.

Когато той излезе, Рейчъл се зави през глава и заплака. О, Лили. Мисълта, че никога няма да...

Зърна себе си като тийнейджърка в клиниката по хранителни разстройства, с лаптоп в скута и Марк, седнал до нея, да се ровят в тъмната мрежа в издирване на някого, който да им помогне да накиснат Алан Грифин. Видя прозореца за чат, мигането на името, преди да се появят думите му.

Няма нищо по-лошо от това да осъзнаваш какво си имал и си изгубил завинаги.

Ето как се беше появило всичко това в живота й - тя лично го беше поканила! Той беше хакерът, на когото платиха в тъмната мрежа да подхвърли снимки в компютъра на Грифин.

Той беше Разкаян.

Четиридесет и втора глава

Среща

Беше ли толкова странно вършеното от Спенс? Нима диктаторът си мисли, че хората, махащи от тълпата, са негови предани и любящи поданици? Нима отскоро нашумялата поп звезда вярва, че подмазвачите от антуража й ахкат на всяко нейно изказване, защото е по-умна от Далай Лама? Нима безсрамникът, който плаща петдесет лири в гарсониера в Сохо, си въобразява, че на проститутката, полегнала върху леглото с полиестерни чаршафи, й харесва да прави секс със самотни дебелаци, които вероятно не са мили топките си от седмица?

Не, не и пак не.

Всичко, което искат никаквецът, диктаторът и младата звезда, е изпълнението да е убедително. Същото важеше и за Спенс - по негов си собствен сбъркан начин той искаше те двамата да бъдат заедно. Въпреки че я държеше окована за леглото, приемаше, че някак си биха могли да имат връзка.

Щом това иска, това и ще получи.

Трябваше да се представи като същинска гейша, да се усмихва, докато някакъв осемдесетгодишен с провиснали телеса тика в устата й осеяния си с петна инструмент. Ако не го правеше, вече никога нямаше да види Лили.

Помагаше, че й беше дал още таблетки, така че можеше да се преструва как не е на себе си, как не представлява сериозна заплаха. Сендоракс, това беше името, изписано на блистера от десет броя. Сигурно поредният опиат. Най-лесният начин да я омае. Рейчъл дори щеше да пусне шега - поне този път няма да мога да ги метна в тоалетната. Когато й ги подаде, тя извади две и ги пъхна в устата си. След като той излезе от стаята, изплю ги и ги скри под далечния край на матрака, при смачканите шоколадчета, които не посмя да изхвърли в тоалетната от страх, че няма да потънат. Каква ирония, но беше възможно именно те да я спасят. Щеше да се нуждае от сили за момента, когато ще се опита да избяга.

Облегната на възглавницата в най-близкото до седнало положение, което позволяваха веригите, Рейчъл гледаше телевизия с отпуснато лице и оцъклен поглед. По „ФудТВ+1“ вървеше „Голият готвач“. Джейми Оливър нареждаше нещо над тава с овчарски пай. Налагаше се да поддържа впечатлението, че е под влиянието на медикамент дори когато Спенс не беше в стаята при нея. Особено когато не беше. За разлика от нейния Спенс, който не беше в състояние да си съблече палтото без съпровода на фанфари, това ново негово превъплъщение се движеше безшумно като пантера, преследваща плячка. Веднъж вече беше направил две крачки в стаята, за да провери дали иска нещо за пиене, преди тя да е осъзнала, че е влязъл.

Протегна ръка встрани, за да бръкне под матрака, с очи, стрелкащи вратата. Наклони се бавно, готова да се престори, че сменя позата, ако бъде заловена. Пръстите й напипаха сплесканите шоколадчета. „Баунти“, чудно. Кокосът можеше да мине за един от петте й плодове и зеленчуци за деня. Задържа го под завивката, постара се да синхронизира шумоленето на опаковката с тропането на шпатулата на Джейми в тигана. Кога да предприеме ход? Сега, когато беше най-силна, или след няколко седмици, когато успееше да спечели доверието на Спенс и бдителността му отслабнеше?

Тикна шоколадчето в устата си, дъвчеше бързо и преглъщаше при първа възможност, а после отново придаваше отпуснато изражение на лицето си. Не, трябваше да се случи по-скоро. Това, че я обичал, бяха пълни тъпотии. Щеше да я изчука няколко пъти и после да я остави да умре. Дори да решеше да я задържи за по-дълго в този социопатски вариант на любовно гнездо, тя само щеше да отслабва още и още, тялото й да става по-хилаво и болката да се увеличава, колкото по-дълго оставаше прикована към леглото, а накрая той пак щеше да се отърве от нея. И после какво? Какво щеше да се случи, след като я остави да умре тук? Никак не би се изненадала, ако се заемеше да шпионира Лили през следващите двайсет години и после да й причини същото. Да ги прекарва една след друга като в някаква страховита фантазия майка/дъщеря. Не можеше да поеме риска за такова нещо.

Дали да му каже, че й е известно как той е хакерът, на когото платиха да накисне Грифин? Той не предложи информацията лично, така че може би не искаше тя да знае. Дали можеше да си послужи някак с това? Защо той не й беше казал? Никак не се поколеба да спомене другите жени, на които беше причинявал същото - готвачка, интериорен дизайнер и кой знае още колко.

Ето къде тази гадост се превръща в реалност.

Потрепна. Никак не звучеше добре.

От кухнята долетя млечният аромат на разтопено масло и заедно с него примеси от марината. Нещо рибно. През главата й прелетяха образите на поширана сьомга, филета от лаврак, запържвани в тигана, златисти кейкчета от раци, гарнирани със сос айоли със зелени подправки. Устата й се напълни със слюнка в очакване. Посегна за ново шоколадче, този път беше с карамел. Някак си трябваше да убеди Спенс да я отключи. Нямаше да е лесно. Вече отхвърли една нейна молба, когато тя поиска да отиде до тоалетната; поръча й да изчака и се върна с подлога. Когато тя запротестира заради унижението, той й напомни, че през изминалата година е работил като медицинска сестра в гериатрично отделение, така че пред погледа му са минали всички въобразими отпадъци, продукт на човешкото тяло. При това в огромни количества.

- От моето тяло не си виждал - отвърна сприхаво тя.

- Още не. - Той се ухили и я остави насаме.

Нямаше от какво да се тревожи - беше задръстена като лондонската канализация. Може би за пръв път в живота си се радваше, че има запек. Единственото нещо, което би влошило още повече тази ситуация, би било да я разнообразява с моментите, когато му подава подлогата, пълна с нейните изпражнения. Надяваше се, като се стигне до това, вече да я няма.

Две шоколадчета по-късно Спенс изникна на прага. Рейчъл улови движението с ъгълчето на окото си, но остана втренчена в телевизионния екран, на който Джейми печеше на грил броколи за гарнитура на пая.

- Рейчъл - произнесе меко Спенс. - Захарче?

Така казваше тя на Лили. Ти, мръснико, това не можеш да го имаш!

Тя завъртя глава с натежали клепачи и примигна, все едно се мъчеше да се задържи будна.

- Хей... Какво...

- Да вечеряме, а? - Тонът му беше мек, почти съчувствен, все едно двамата заедно бяха попаднали в капан и той беше също толкова жертва на тези обстоятелства, колкото и тя. -Приготвих нещо специално.

- Ухае прелестно - измънка тя, като се постара да не отваря прекалено уста, та той да не подуши дъха на шоколад.

- Как са болкоуспокоителните?

- Хубаво е.

- И аз реших, че ще ти харесат - заключи той и влезе.

Тя потърка лице и разтвори очи по-широко, все едно се мъчеше да се събуди, но застина, когато видя, че носи нов поднос.

- Какво има на този?

- Стриди - обяви той и го остави. - Знам, че ги обичаш.

Рейчъл усети гърлото й да се стяга. Въздържай се. Не показвай нищо. Не само носеше същите дрехи като Конрад на срещата им в Спитафийлд, но също така беше приготвил същата храна.

- Наистина ги обичам - промърмори и опря длан в корема си. - Просто... Не е...

- Яж много или малко, колкото пожелаеш - отговори Спенс и й хвърли лукав поглед. - Не би ми хрумнало да ти нареждам какво да ядеш. - Изключи телевизора, взе няколко чаени свещи от подноса и ги разпръсна из стаята. Когато ги запали, те озариха стаята с меки оранжеви отблясъци.

- Романтично - произнесе сънливо Рейчъл.

- Искам нещата да бъдат специални на нашата първа среща.

Същите дрехи като Конрад, същата прическа, същата храна. Какво си въобразяваше, че ще се случи? Че свещите ще смекчат светлината, а таблетките ще разбъркат разсъдъка й дотолкова, та на очите й да убегнат петдесетте килограма, различаващи двамата мъже? Че тя всъщност ще си помисли как е у дома с гаджето си, а не прикована към леглото на някакъв луд?

В кухнята изскочи коркова тапа. Спенс се върна с две чаши шампанско. Чудно празненство. Точно сега дори Бека не би се радвала да види нещо пенливо. Той спря до стола, а после пристъпи церемониално към нея и й подаде чашата.

Мускулът на ръката й потрепна. Беше достатъчно близо, та да го сграбчи за топките и да ги усуче.

Все така имаш дъщеря си у дома. Ще ми е крайно неприятно да й се случи още нещо.

Не, не беше удобният момент. Би му било прекалено лесно да се отскубне. А и дори някак си да го надвиеше, как щеше да се освободи от оковите?

Рейчъл посегна към чашата. Като я пое, той не отдръпна ръката си, а докосна с пръст опакото на дланта й. При физическия контакт към рамото й сякаш плъзна ток. Той я погледна в очите и пусна чашата. Тя се почувства разтърсена, омърсена, когато се облегна назад. Запази спокойствие. Не издавай нищо.

Спенс взе подноса от скрина, постави го на леглото и придърпа стола по-близо. В сребърен съд върху подложка от бели кристали лежаха наредени в кръг стриди в черупки, бяха залети с чесново масло и наръсени с магданоз. Беше ги приготвил и сервирал идентично със специалитета им от онази вечер. Откъде знаеше такова нещо? Дали тя му беше разказвала? Или ги беше шпионирал през прозореца на ресторанта? Независимо от всичко не можеше да си попречи да се впечатли от вниманието му към всяка подробност. Нищо чудно, че успя да мине за медицински работник.

Той приближи към нея питието си.

- За какво да вдигнем тост?

За твоята бавна и агонизираща гибел.

- Какво ще кажеш.. за истината? - отговори тя и чукна чашата му със своята.

- Това ми харесва. За истината.

Рейчъл издаде звук, внушаващ положителна оценка, макар течността да остърга некомфортно стомаха й, и остави чашата на нощното шкафче.

- Стридите изглеждат невероятно - отбеляза и се постара да накара ръката й да спре да трепери, когато посегна да си вземе.

- Аз ги предпочитам сурови - отвърна той и се усмихна многозначително. - Без лимон, без никакви добавки. Само свежия вкус на море в устата ми, с песъчинките му и всичкото. Твърдят, че Казанова изяждал по петдесет такива всяка сутрин.

- Аз ще започна с една.

Той вдигна стридата си към нея като за тост.

- Всичко трябва да започне все отнякъде.

Тя изсипа черупката в устата си, без да иска да й се харесва, но вкусът на маслото, подправено с черен пипер, и меката, почти сметанова текстура на стридата възпламениха искри върху езика й. Бяха съвсем същите като в ресторанта, ако не и по-хубави. Искаше й се да ги излапа всичките по-бързо, отколкото изчезват шотовете текила на моминско парти. Вместо това остави черупката до чашата си и изкриви лице, все едно храната беше заседнала по път за надолу.

- Не е ли вкусна? - попита той.

- Беше невероятна - увери го тя. - Просто... Трудно е...

Той се наведе и положи длан върху нейната.

- Хей, всичко е наред. Колкото много или малко ти се иска. Без критики. Не и тук.

Прости ми, Лили.

- Може ли да ти кажа нещо - отрони Рейчъл съвсем тихо, сякаш разкриваше тайна пред празна стая. Той кимна и придвижи тялото си напред, като задържа длан върху нейната. -Чувал си ме да мърморя, нали? Как работя на пълен работен ден, после се прибирам у дома, за да бъда родител. Обичам дъщеря си. Знаеш, че я обичам. Но е тежко. Всеки ден е нестихваща битка. И... Просто съм толкова уморена. През цялото време. - Брадичката й потрепери и тя пое дълбоко въздух. - Майка ми беше същата. Обичаше ме, разбира се, че ме обичаше, но не се справяше, не и след като баща ми ни напусна. Ако не я бях гледала да чезне, не бих знаела как да го причиня на себе си. - Тя сподави ридание. - Толкова се боя, че ще го предам на Лили.

- Всичко е наред - увери я Спенс. - Разбирам.

- Ще ти кажа нещо, което не съм казвала абсолютно на никого. Нещо, което... ми е трудно да призная пред самата себе си.

Той се облегна и усмивката му стана заинтригувана.

- Давай.

- Първия път, когато храненето ми се влоши много заради тази история с Грифин, пратиха ме в психиатричното отделение. При истинските откачалки. - Тя се помъчи да преглътне и да оближе устни, но устата й беше пресъхнала за което и да било от двете. Спенс я наблюдаваше неподвижно, също като кобра, която чака да види дали мишката пред нея ще предприеме рязко движение. - Човек би помислил, че ще ми е ненавистно да съм там, но... не беше. Харесваше ми. Животът беше толкова лесен. Понякога дори си пожелавам да се върна. Без работа, без сметки, без дете. Никакви отговорности. Само да гледам телевизия и да почивам, да почивам много, колкото ми се иска. И да чета. Обожавам четенето, но не съм хващала книга... ами, не помня откога. Също така да не се тревожа какво ям, защото можех да ям каквото поискам и когато поискам, дори то да е нищо. Ако лекарите не бяха доволни, спокойно можеха да ме хранят през тръба в стомаха и да ме оставят на мира! Това беше... Това беше най-щастливият период от живота ми.

Спенс кимаше, докато тя говореше, и след като млъкна, кимна още няколко пъти. Седеше облегнат и изду бузи с несигурно изражение на лицето, все едно се мъчеше да установи какъв е изводът от разказа й.

- Изминалата седмица, прекарана тук, беше най-хубавата ми след онзи период - продължи тя. - Не исках да си тръгвам. Задълженията ме караха да го обмислям. И ако ти ми кажеш, че е нормално да се чувствам така, че мога да се задържа тук и да водя живота, който искам, а аз ти повярвам, ще бъде ли налудничаво?

Той отпи.

- Не е налудничаво.

- Сигурен ли си? Защото на мен ми звучи точно така.

Той се ухили и понечи да си вземе нова стрида, но после застина и предложи съда на нея.

- Може би ни е дадено да сме луди заедно?

Тя посегна към една черупка.

- Може би да.

Четиридесет и трета глава

Камери за видеонаблюдение

Боже, ще ми се да беше по-близо - отрони Марк и увеличи изображението. - Има друга камера, толкова по-удобна, но тя е извън строя от миналата година.

Конрад потърка очи и отново се съсредоточи върху екрана, където зърнестият кадър показваше издута до ъгловати пиксели двойка да се качва в такси.

- И според теб това са те? - поинтересува се.

- Да. Наистина мисля, че са те. - Марк се прехвърли на най-десния екран и натисна старт. - Виж. Това е Съсекс Уей №547. Знам, че е тъмно и те са приведени, но огледай ръста им и ми кажи, че няма как да са те. - Прехвърли се обратно на първия екран и превъртя. - И това са същите хора, които се появиха тук... От горната част на Толингтън Роуд. Четири минути по-късно. Колко души бързат по страничните улички на Холоуей в този час на нощта? Трябва да са те.

- Значи са хванали такси? Не можем да разчетем номера.

- Но ако успеем да открием шофьора, ще можем да прегледаме регистрираното от джипиеса му.

Конрад се ухили и го тупна по гърба.

- Ти си гений! Колко черни таксита има в Лондон? Не може да са толкова много. Най-добре да го пуснем по вестниците, може би в днешния „Ивнинг Стандарт“. Да им се обадя ли?

- Може и да не е най-добрата възможна идея. Да проникна в системата за видеонаблюдение на общината не е точно законно деяние. - Марк извади от чекмедже на бюрото лаптоп с размерите на книга с твърди корици. Отвори и почука директно по екрана. - В тъмната мрежа има облачно хранилище на данни за подаване на сигнали. Мога да оставя записа там.

- По-безопасно ли е?

Марк му се усмихна мрачно.

- За теб, да.

Четиридесет и четвърта глава

Истинско

Рейчъл изплю демонстративно стридата - но се надяваше не чак толкова демонстративно, та Спенс да осъзнае, че играе роля - в носната кърпа, която й даде по-рано, и после остана да го наблюдава как дояжда останалите. След като разчисти, той дръпна стола си до леглото й и включи телевизора. Изтърпя „Тайният милионер“ със забележимо по-малко интерес от преди и към края дори се чудеше на глас как е възможно тя изобщо да го доглежда. После пуснаха първия епизод на „В обувките на Сатаната“, любимия сериал на Конрад. Спенс реши, че е класическа поредица, на която ще се насладят и двамата.

На двайсетата минута от епизода Рейчъл тикна две таблетки сендоракс в устата си и се плъзна надолу по матрака, пъхна ръце под възглавницата и се престори, че заспива. Спенс погледа още известно време, а после изключи телевизора. Чу дишането му по-близо, усещаше топлината от тялото му, когато се наведе над нея, и се запита дали не беше моментът да му се нахвърли, да се насочи към очите му, но после той се отдалечи с леки стъпки към вратата. Изчака да чуе тихото прещракване на ключалката, изплю таблетките и ги пъхна при другите под матрака. Насили се да преглътне студените и жилави остатъци от втората стрида.

През нощта похапваше шоколадчета, искаше да ги излапа по-бързо, гладът я гнетеше жестоко, стомахът й къркореше, но тревожността я караше да се чувства, сякаш някой е затегнал примка около шията й. Беше слаба. Усещаше го. Толкова труд да възстанови тялото си, а сега се усещаше също толкова капнала като преди, плътта й беше като слой подплата на евтин хотелски матрак, а костите й стърчаха остри като пружините му Беше свалила десет килограма, може би дори повече.

Като не знаеше колко е часът, нощта сякаш се точеше до безкрайност. Стигна се до ежеминутна борба да не приеме болкоуспокоителните. Онова, което шокира най-много Рейчъл, беше огромното й желание да оживее. Не й беше до въображаемите погребения от детството й, до скръбните хвалебствия и умело замислените сценарии, в които баща й се хвърля напред измежду скърбящите, пада на колене до осеяния с буци пръст ковчег и се моли времето да се върне, та той да може да види дъщеря си още веднъж. Чувствата й в момента бяха точно противоположните. Щеше да се измъкне оттук и да се върне при Лили. Да бъде майката, която нейната собствена е било редно да бъде.

Но как? Как? Протегна се, внимателно опипа пода до леглото и вдигна подноса за евтаназия. Когато той разтребваше след вечерята, тя го помоли да го отнесе, от присъствието му в стаята я побиваха тръпки. Той премести замислено поглед между нея и подноса, а после заяви, че ще е най-добре да го оставят, където си е.

- Свободна си да си тръгнеш по всяко време - повтори й.

Тя хвана спринцовката. Ами ако я скрие под завивката, обърне лице в другата посока и се престори на умряла? Можеше съдържащото се на подноса да е разпиляно по пода. Когато той приближи, за да провери дали наистина е мъртва, можеше да го изчака да се наведе и да инжектира в шията му калиевия хлорид. Ала ако не уцелеше? Ако реакциите й се окажеха прекалено бавни? Ако я изчакваше тя да оплеска нещата, за да навреди жестоко на Лили, да я остави да живее с вината, че сама го е предизвикала, сякаш тя се явяваше темата в тази негова психотеза на разкаянието?

Върна подноса на земята и се залови да масажира бедрата си.

Какво щеше да прави, по дяволите?

До сутринта Рейчъл вече беше точно толкова отпаднала, колкото се преструваше, че уж е.

Когато около осем Спенс влезе да провери иска ли кафе или нещо за ядене, сумтенето изпод завивката да бъде оставена на мира не беше игра. Започна да задрямва призори и беше отчаяна да задържи съня. Какво друго да прави? Да седи в леглото и да гледа телевизия, както когато си издействаше болнични от службата?

Няколко часа по-късно Спенс дръпна завесите и помещението се изпълни със сивкава светлина.

- Ако те оставя, ще хибернираш като мечка.

- О, здравей - произнесе тя, като отвори очи.

Макар отново да беше облечен като Конрад, този път в комбинацията от черно поло и бежови ленени панталони от честването им на три месеца заедно, когато ядоха в леглото блини с пушена сьомга заедно с охладено бяло вино, излъчването на Спенс беше напълно погрешно. Яката на поло му беше изкривена, в косата му имаше вълнички на мястото, където трябваше да е гладка, но по-скоро опираше до начина му на държание, все едно долавяше, че някой стои зад гърба му.

И после тя осъзна. Беше нервен.

Какво се беше случило? Дали беше видял нещо по новините?

Рейчъл прочисти гърло, несигурна дали беше добра идея да го попита какво не е наред. За да си спечели време, наля си вода от каната на нощното шкафче. Болкоуспокояващите. Бяха изчезнали от мястото им до леглото й. Отвори чекмеджето.

- Можеш да си ги получиш обратно после - обяви той. В тона му се долавяше напрежение, някаква припряност. - Този път не искам да ми заспиваш.

Този път. Това не звучеше добре. Всъщност цялостното му поведение беше тревожещо. Снощи беше приела, че го държи, но сега той изглеждаше затормозен и непредсказуем. Налагаше се да намери начин да го усмири, да го върне в същото настроение като по-рано.

Той забарабани с пръсти по рамката на леглото.

- Храна? Искаш ли нещо, или да не си правим труда? И без това няма да я ядеш, нали? -Кимна, сякаш се съгласяваше с гласа в главата си. - Добре, да се захващаме.

Рейчъл се опита да придърпа колене към гърдите си и изстена, когато осъзна, че не може.

- Храна е добре. Може ли да хапнем нещо? Моля?

Спенс пое въздух през зъби, вгледан в нея.

- Хубаво - отсече. - Защо пък не, а? Продължаваме с това вече толкова дълго.

Никак не й се харесваше начинът му на говорене, държанието му, как гледаше на нея като на задължение, което да отметне. В кухнята тракаха чинии, дрънчаха прибори, затръшваха се вратичките на шкафове. Каквото и да означаваше, не беше нещо добро. Тихият изкусител от снощи си беше отишъл. Какво се беше случило? Ново развитие в разследването? От полицията бяха на път да го спипат ли? Дали Спенс бързаше толкова, защото бяха набелязали местонахождението му и той искаше да изчезне оттук?

Но не и преди да е приключил с нея.

Когато се върна, подаде й чиния неугледно сервирани блини с пушена сьомга, ръбовете на парчетата риба бяха така разръфани, все едно ги беше късал с ръце, и отвори бяло вино.

- Имаш ли нужда от чаша? - поинтересува се и наклони гърлото на бутилката към нея, като че бяха пияници, поделящи си съдържанието й на автобусна спирка.

- Може би няма да е зле.

- Хубаво.

Подаде й бутилката. След още едно блъскане на вратата на шкафче се върна с две чаши, изтръгна бутилката от нея и ги напълни чак до ръба.

- Наздраве - произнесе и изгълта своето вино на един дъх. - Е, аз съм готов.

Всичко това се случваше прекалено бързо. Трябваше да намери начин да забави темпото.

- Моля те, седни. Снощи каза, че това ще е нещо хубаво. Каза...

- Добре. Добре. Ето, сядам. - Тръсна се на стола. - Доволна ли си?

- Мислех, че може да си поговорим - промълви тя и хвана една от блините. Има толкова много неща, които искам да узная.

- Да узнаеш ли? Какво ти е притрябвало да узнаваш?

- Някои от нещата, които правеше с мен. Бих желала...

- Какво значение има?

Тя се зарови в главата си за причини.

- Защото... Искрено впечатлена съм как си успял да постигнеш всичко това. Имам предвид тази история със Снапчат, да пратиш снимка от моя профил. Бека твърди, че било невъзможно. Че не можеш да се включиш в Снапчат от...

- О, да, Бека. Този извор на компютърни познания. Не би различила Транспортен пакетен протокол от ритник в чатала. Просто копирах потребителския файл от инсталационната папка на телефона ти, качих го в моя и после се включих с твоята парола. Фасулска работа.

- Добре, добре. Ами форумът? Онзи потребител СамоЗаТеб е бил включен от моя лаптоп, когато беше публикуван адресът на Грифин. Но това е невъзможно, защото аз бях включена като самата себе си.

Той тикна една цяла блина в устата си и продължи да говори, както дъвчеше:

- Времето на включване на профилната ти страница. Откъде идва? Просто данни са. И аз ги промених.

- Но сайтът беше защитен.

- Моля ти се, танцуваща маймуна с клавиатура може да пробие през така наричаната киберсигурност на този сайт и никой няма да забележи.

- Ами Националната здравна служба? Трябва да се...

- Както и да е. Сериозно те питам, какво значение има? Ти си моя. Точка по въпроса.

- Но аз...

- Но ти нищо.

- Искам да опозная истинския теб.

- Да опознаеш какво?

Тя се сви назад на леглото.

- Мислех...

- Кого го е грижа какво мислиш ти? Кого го е грижа какво си мисли някой от вас изобщо?

- Моля те, Спенс, не бъди такъв.

Махна експанзивно към прозореца, също като владетел, който се канеше да се обърне към кралството си.

- Вие, банални и безинтересни хора, нима мислите, че можете да правите, каквото правя аз? Можете да правите, каквото правя аз, а?

- Престани - проплака Рейчъл. - Плашиш ме.

Спенс я погледна, а очите му бяха студени, като че бе машина.

- Редно е да се боиш от мен.

Стана от стола и се насочи към нея. Рейчъл вдигна умоляващо ръце.

- Почакай, моля те, не така. Моля те, не го прави така. - Той я стисна за китката и дръпна ръката й настрана. Силата му беше изненадваща.

- Каза, че ще бъде хубаво, Спенс - отрони. - Обеща, че ще е хубаво.

Бутна я назад на леглото и блокира китките й от двете страни на възглавницата. Очите му обходиха тялото й.

- Все още може да е хубаво - примоли се. - Мога да го направя хубаво за теб. Това искаш, нали? Да е нещо хубаво, нали? Да е истинско.

Очите му се върнаха на нейните. Тя потърси в тях най-бегъл намек за съчувствие.

- Моля те - прошепна.

Спенс се дръпна от нея. Прочисти гърло, изпъна пуловера и приглади косата си. Разкърши се в едната и в другата посока, като че ли си представяше някакво танцово движение, изправи тяло, постави ръце зад гърба си и в рамките на един миг стана Спенс от предишната вечер.

- Всичко, което искам - подхвана с нехайна усмивка, сякаш последните няколко минути бяха единствено в главата й, - е да направя теб щастлива.

- И аз съм готова да направя щастлив теб - отговори Рейчъл. Това беше нейният шанс. Единственият й шанс. - Само очаквам да направиш едно нещо за мен.

Четиридесет и пета глава

Ключ

Дадох ти подлога - тросна се Спенс. - Затова служи тя.

- Опитах толкова много пъти - промърмори Рейчъл. - Не ми е удобно на нея. И бездруго е достатъчно трудно, като съм така... блокирана. Имам нужда да седна на тоалетната. Моля те.

Не беше имала желание да го моли, като е в такова настроение. Отбранителен и преливащ от подозрения. Искаше вчерашния Спенс, онзи, който говореше как е влюбен. Но какъв избор имаше? Беше повече от ясно, че веднъж щом преспяха, както той несъмнено щеше да нарече изнасилването пред себе си, щеше да изчезне, преди от полицията да са се добрали до това място. Налагаше се да предприеме нещо.

Сега или никога.

- Не мога да те пусна - настоя той.

- Нищо няма да опитвам. Вече ме предупреди какво ще сториш на Лили.

Той се захвана бавно с копчетата на ризата си, започна от това на яката. Беше издул предвкусващо устни, все едно тя го очакваше на леглото по своя воля. Той изобщо слушаше ли я?

- Спенс. Моля те. Каза, че можем да му се насладим. Просто искам да се чувствам комфортно. Ужасно ме боли стомахът.

- Говорихме достатъчно - заяви той и смъкна ризата от едното си рамо, а после и от другото, като с всяко движение напрягаше гърди. Никога не го беше виждала гол и макар мускулите му да не издуваха дрехите като тези на Конрад, притежаваха жилавостта на стоманено въже, която накара увереността й да се смали значително.

Очите й забродиха из стаята. Дори да й разрешеше да отиде до тоалетната, имаше ли нещо, което да сграбчи като оръжие. Каната за вода до леглото. Спринцовката с калиев хлорид на пода? Чувстваше се бавна и немощна, мускулите й бяха толкова слаби, че той сигурно щеше да успее да изскубне, каквото и да държеше, още преди да го е нападнала. Ами ако му се дадеше и изчакаше, докато са по средата, та да го залови, докато е невнимателен? Да забие палци в очите му в момента на оргазъм и да натиска, докато ноктите й не стигнат до мозъка му И после какво? Все така щеше да е заключена на леглото, щеше да умре от глад, но с трупа на Спенс за компания. Без такива.

Първо се освободи, а после му мисли какво да предприемеш.

Налагаше се да промени тактиката.

- Ето - заговори и се избута до ръба на леглото. Посегна към него. - Позволи ми.

Спенс премести поглед от ръката към лицето й и се усмихна. Пристъпи напред, достатъчно близо, та тя да вмъкне пръсти в колана му, да го придърпа към себе си и да освободи лъскавия кожен език от гайките. Целуна стегнатия му загорял корем.

- Мога да го направя невероятно - отрони и проследи с език вдлъбнатината по средата на коремните му мускули.

Усети бавния ритъм на сърцето му Той погледна надолу към нея с безстрастно изражение на лицето и опря длан в главата й. О, боже, ето, започва се. Но вместо да натисне надолу, той погали предпазливо косата й, като че тя беше сладко кученце, за което той си мислеше, че може да е краставо.

Тя се зае да целува твърдия му като монета пъп. Дишайки тежко, сякаш вече бе възбудена, прошепна:

- Мога да го направя много хубаво за теб.

Той повдигна брадичката й с пръст.

- Значи ще го направиш хубаво?

- Толкова хубаво...

- Ще те пусна да отидеш до тоалетната, ако го направиш истинско.

- Можеш да правиш с мен всичко и ще ми хареса. Ще те обичам.

- Всичко? Ами, това е интересно предложение - отбеляза той и усмивката му стана свирепа. - Винаги съм искал да бъда част от експериментираща двойка. - Наклони глава последователно в двете посоки. - Добре.

Когато се върна, остана до вратата и й показа ключа.

- Ето как ще процедираме - обяви. - Ще те отключа, но няма да помръдваш, докато не кажа аз. Едно потрепване и ще съм навън, а ти можеш да останеш тук дълго, колкото е нужно да умреш, и да се чудиш какво причинявам на дъщеря ти. Ясно ли е?

Рейчъл кимна. Усети прилив на адреналин, а мислите ескалираха като при пристъп на паника. Как щеше да го доближи достатъчно, а какво остава да го надвие? Ами ако това беше единственият й шанс и тя го пропилееше? Какво щеше да прави?

Спенс тръгна към нея, без да откъсва очи от лицето й. В долния край на леглото вдигна катинара, свързващ веригите, все така задържайки взора й.

- Няма да има второ предупреждение - заяви, пъхна ключа, завъртя го и се отдръпна с катинара в ръка. Вирнал пръст, тръгна заднешком, докато не се върна обратно при вратата на спалнята.

- Моля - произнесе и протегна ръка към прилежащата баня. - Не бързай.

Ето че беше свободна. Но за да стори какво? Да го пребие? Дори да се извърти настрани и да сгъне колене, за да спусне стъпала от леглото, й причини непоносими болки в костите. Усещаше мускулите си като изцедени кърпи за съдове, нескопосано прикачени към стави, изцяло изтъкани от ревматизъм. Междувременно той имаше жилавото тяло на шампион по бойни изкуства. Затътри се по килима, а веригата на глезените й подрънкваше на всяка крачка. Краката й се движеха като елементите на двигател, които не са смазвани с години. Щеше й се да преувеличава колко много всичко я болеше, но всякаква дейност на долните крайници й носеше агония. Очите му я проследиха по целия път. Дори когато вече не виждаше лицето му, знаеше, че са върху нея.

Отвори вратата на банята и пристъпи вътре. Озърна се, стъпила стабилно на плочките, прецени заобикалящото я, но установи, че всичко е отстранено - сапун, паста за зъби, душ гел. Рафтовете над мивката бяха празни. Нямаше го дори капака на казанчето. Натисна бравата да затвори вратата.

- Остави я отворена - произнесе Спенс. - Моля.

Рейчъл седна на тоалетната. Това беше безнадеждно. Не беше нито достатъчно бърза, нито достатъчно силна, та да го атакува. Трябваше да го убеди да я остави незаключена. Може би с времето щеше да го прилъже да й вярва. Какво време? Да не мислиш, че ще седи тук, докато полицията го издирва? Сигурно в дневната го чакаха фалшиви документи и протезно лице. Бам-бам, мерси, мадам, а после ще отпраши към Карибите да отпразнува поредното успешно унищожаване на нечий живот.

- Каза две минути - подвикна бодро Спенс. - Нали знаеш какво казват, дрискай или се разкарай.

- Само още една... - Прехапа устна и стисна очи в опит да сдържи сълзите си. Дръж се! -Само още една минута.

Още една минута за какво? Какво би могла да постигне?

Нищо.

Надигна се бавно от тоалетната.

Като излезе от банята, видът на всичко заобикалящо я - Спенс гол от кръста нагоре и с разкопчан колан, матракът с дебела като змия верига в долния му край, очакваща да я плени отново - накара през нея да протече нещо сходно със скръб.

- Готова ли си? - попита той.

Всяка крачка към леглото беше, сякаш се движеше при насрещен вятър. Не съществуваше изход. Не можеше да измисли как да го надхитри. Той щеше да я изнасили и да я остави да умре.

- Вземи се в ръце - нареди й. - Каза, че ще го направиш хубаво. Не ти трябва да знаеш какво правя с лъжците.

Рейчъл се препъна, стъпалото й се беше оплело във веригата, и се строполи на матрака.

Подносът беше в обхвата й, но дори да сграбчеше спринцовката, той щеше да изскочи през вратата, преди да го е достигнала. Не искаше да плаче пред него, осъзнаваше, че не това иска да вижда той, но не успя да се спре.

- Не ме карай да се връщам. Моля те, недей. Можем да имаме нещо реално. Да сме истинска двойка. Ще те обичам, наистина ще те обичам. Само не ме карай да се връщам.

- Истинските приятелки не спретват подобни сцени точно преди... да се любят. -Раздвижи рамене. - Виж, сега съсипа всичко. Аз вложих много усилия, а ти го съсипваш, и не ти трябва да видиш какво ще се случи, ако се развали. Разбираш ли?

Нещо в безстрастния начин, по който й говореше, все едно беше статистка във филма на живота му, нуждаеща се от допълнителни насоки, й действаше по-смразяващо, отколкото, ако се беше изправил с нож срещу нея. Кимна бързо и се настани с усилие на леглото.

- Добре - отсече и метна отворения катинар, така че да падне до веригата. - А сега, ако не възразяваш...

О, върхът. Все едно сама си копаеше гроба. Заоглежда веригите за слаби брънки, но и двете бяха съвсем стабилни. Щракна катинара.

И толкова.

Той тръгна към нея, като откопчаваше панталона си.

- Какво ще кажеш най-накрая да се отървем от тези пуловери?

Когато ги съблече, той вече беше по боксерки, същите черни прилепнали шорти като на Конрад. На кльощавите крака на Спенс не стояха чак толкова добре.

- И тениската - подкани и й направи знак да я изхлузи. - Искам да почувствам кожата ти.

Покачи се на леглото като дебнещ тигър, движеше се с раменете напред, устремен към нея. Тя трябваше да се справи, трябваше да го направи хубаво, да изпълни, каквото искаше той, колкото по-странно и сбъркано, толкова по-добре, стига да задържаше интереса му, та да не я остави да умре тук.

Посегна към раменете му, бавно, все едно се боеше, че той ще извърне глава и ще захапе ръката й, и го насочи към себе си. И после вече се целуваха, Спенс, опрян на лакът и надвесен над нея, с тялото му, притиснато към нейното, и едната му длан, сграбчила в юмрук косата й, та да не може да движи много главата си, ако го пожелаеше. Другата му ръка бродеше по нея, спираше да стисне грубо гърдата й, да сграбчи малкото останала плът на бедрото й. Тя нямаше представа какво беше очаквала, може би някаква нежност, при положение че беше говорил за любов, но такава отсъстваше напълно.

Устата му работеше върху нейната, сякаш отваряше загадка, езикът му се стрелна между устните й подобно на хищна риба, проучваща тъмна пещера за плячка, слюнката му имаше соления вкус на пушена сьомга. Когато погали с пръсти гърба му, той напрягаше мускули на мястото на допира, като че за да демонстрира физика.

И в този момент осъзна нещо. Той не се интересуваше от нея и чувствата й, вълнуваше го какво мисли за него.

И още нещо - ключът беше в панталона му

До леглото.

Спенс затегна хватката си в косата й, дръпна назад, така че й се наложи да вирне брадичка. Плъзна устни по бузата й, загриза леко кожата й, а после разходи език надолу по шията й. С другата ръка я потъркваше между бедрата през тънкия плат на бельото. Отметна глава назад и докато я наблюдаваше с леден поглед, тикна два пръста в устата си. Когато ги извади, те проблясваха на светлината. Дръпна бикините й на една страна и вмъкна двата пръста дълбоко в нея. Рейчъл подскочи с ръце около шията му, но се овладя навреме, за да го накара да изглежда като наслада вместо като страх.

- Това е. Точно така ми харесва - простена в ухото му

Той изсумтя и задвижи пръсти бързо, лицето му беше изопнато и напрегнато, когато тя обърна бузата му, облиза шията му и плъзна език в ямката до трахеята му. Движеше ръце нагоре и надолу по гърба му, а сънната му артерия пулсираше срещу разтворените й устни -сега, сега, СЕГА! Обви стегнато и двете си ръце около шията му и стисна зъби. Той опря длани в гърдите й, объркан за част от секундата, но достатъчно за нея да сключи ръце. Главата й се опразни напълно, докато стискаше здраво челюсти с всичко останало у нея, всеки мускул и жила работеха съвместно, той се превърна във всичко онова, от което тя някога се беше лишавала, във всяка болка, която си беше причинявала, във всеки къс самоомраза, с която беше изпълвала душата си. Усети в устата си вкус на ръждив метал, когато резците й пробиха кожата му и разкъсаха тънкия мускул отдолу Спенс я блъскаше в гърдите, но тя все едно притежаваше свръхчовешки сили - като майка, която откъртва вратата на горяща кола, за да се добере до бебето си - и той не успяваше да се освободи от хватката й. Тя стисна челюстите си още по-силно и захапа по-дълбоко. Кръвта придойде като порой, бликаше в устата й и достигна гърлото й. Извъртя се и изкашля навън гъстата червена маса.

Спенс се изтъркаля от леглото и се приземи в тромава приклекнала поза, а изражението му издаваше повече объркване, отколкото всичко друго. Докосна шията си и се намръщи към поаленелите си пръсти. Раната беше дълбока и разръфана и кръвта шуртеше като от спукана тръба по голите му гърди. Тенът му беше станал бледожълтеникав като пясък.

- Ти, тъпа... - подхвана, помъчи се да се изправи, но явно му се зави свят. Направи рязка крачка встрани, за да си възвърне равновесието. - Ти, тъпа, шибана кучко. Как ще...

И двамата погледнаха надолу по едно и също време. Спенс седна върху петите си, а Рейчъл се спусна от леглото, ръцете й достигнаха мястото на пода, където бяха лежали панталоните му миг след като той ги дръпна.

Кракът му беше достатъчно близо да го сграбчи.

- Моля те, мисли за Лили. Не й причинявай това.

Спенс гледаше надолу към нея, очите му бяха без фокус, олюляваше се леко. Кръвта течеше като от душ. Ами ако залитнеше назад и умреше извън обхвата й? Щеше да отнесе ключа със себе си.

Сграбчи го - сграбчи го незабавно!

Изплъзна се от ръката й, пръстите й се отъркаха в косъмчетата на прасеца му, когато той отстъпи рязко встрани.

Падна на едно коляно. Когато погледна нагоре с изпълнена с надежда обещаваща усмивка, почти изглеждаше, сякаш прави предложение.

- Забавлявай се - процеди и политна напред.

Четиридесет и шеста глава

Гладуване

Рейчъл се взря в тялото на Спенс. Беше й ясно какво означава това, завършек на ситуацията, но осъзнатото се задържаше само на повърхността и дълбоко в себе си тя още го очакваше да помръдне, да се изсмее като Жокера и да я обяви за глупачка, задето беше решила, че ще се отърве толкова лесно от него. Съжали, когато, колкото и абсурдно, това очакване се изпари, защото последвалото беше много по-лошо.

Примъкна се напред, оковите на глезените й се изпънаха, протегна максимално ръце и пръсти и се опита да го достигне. Лежеше може би на десет сантиметра, но спокойно можеха да са хиляда, защото освен ако не се канеше да изгризе краката си, разстоянието беше без значение, всякакво разстояние беше прекалено много. А и ако ги изгризеше, нямаше да се нуждае от проклетия ключ!

Като свърши да крещи, ругае и думка по пода, върна се на леглото и направи равносметка. Разполагаше с около литър вода в каната плюс каквото съдържаше мехурът й. Повече от половин бутилка вино и останалото в чашата й. Няколко шоколадчета, но колко можеха да бъдат - защо беше изяла толкова много предишната нощ? О, имаше и подноса на смъртта. Него не можеше да го забрави. Отпи глътка вино и се усмихна мрачно.

Наздраве на мен!

Счупи си два нокътя на ръката, докато се мъчеше със сила да отвори оковите.

Този шибан психар Спенс имаше право за едно нещо обаче. Разкаянието беше най-лошото. Денем и нощем я измъчваха въпроси и подлагаха на изпитание вменяемостта й. Защо не го беше стискала по-здраво? Още няколко секунди, това беше всичко, и той щеше да е прекалено слаб, та да се освободи. Поначало защо го беше допуснала с такава лекота в живота си? Нима е била толкова жадна за внимание, та предложи безрезервното си приятелство на човек, когото едва познаваше? Изгуби бройката колко пъти блъсна ръка в челото си, преди да осъзнае, че с това си действие хаби ценна енергия и спокойно може да се мъмри, като използва вътрешния си глас.

Повече от всичко си пожелаваше да беше оставил включен телевизора, та да може да следи новините, да проверява дали още я търсят.

С изминаването на дните и изчезването на шоколадчетата, както и на почти всичката вода нейната надежда също беше към края си. Стараеше да я пази жива, като поддържаше пламъка на интересите в главата си. Какво беше изнервило така Спенс? Дали беше възможно да е оставил следа къде се намират? В сънищата си наблюдаваше как разрешават случая, виждаше сцената да се разиграва, все едно тя беше призрак в стаята, слушаше заплетени дискусии с кого е била видяна за последно, следваха лудешки гонитби, приключващи в безполезни кръгове, където нещата не пасваха по местата си.

На шестия ден й свърши водата. Не че на този етап я вълнуваше особено. Вече пиеше урината, произведена от урина, и тя нямаше по-хубав вкус след повторното преминаване през мехура й. Пълната пагубност на ситуацията й се пропи дълбоко в нея, но може би изненадващо при възприемането й сякаш изцяло изгуби мощта си; вече не смазваше духа й в същата степен. Всички въпроси, всички обвинения, всички страхове се размиха. Какъв беше смисълът? Никой нямаше да дойде за нея. Никой нямаше да я открие тук.

Започна да съзира позитивните страни. Ако трябваше да избере начин да умре, да посочи само един, гладуването сигурно щеше да фигурира напред в списъка. Не възразяваше срещу акумулиращата се болка в стомаха й, напомняща за китайско мъчение с вода, нито срещу първобитното усещане за неподправен глад, стелещо се между гърдите и слабините й, за което трябваше да скърца със зъби, та да го понесе. Друг това би го побъркало, не би бил в състояние да мисли за нищо друго, но в нейния случай беше маратон, който тя беше пробягвала и преди, физическите усещания, дори най-тежките, бяха поносими.

Въпреки болката в тялото мислите й бяха превзети от почти философско спокойствие, въздържание до степен като при първия й престой в болницата, и тя си спомни миналото си в различна светлина. Не беше прокълната, не беше заслужила да й се случи всичко това, просто докато растеше, беше извадила лош късмет, бяха й се паднали скапани родители или каквото ще. Но от такова начало тя беше изградила живот. Беше познала от Лили обич, с каквато като тийнейджър не беше допускала, че някой ще я дари. Бъди добра към себе си, повтаряше си, за да убива времето. Бъди благодарна за онова, което си имала. Бъди горда, че накрая искаше да живееш.

Когато тази мантра престана да я успокоява, втренчи се в Спенс, който гниеше на пода на два метра разстояние. Това беше още нещо позитивно, нали така? Той да е мъртъв. Спокойно можеше да си получи своето, да я оправи без грам емоции, също като робот на виагра, а после да си тръгне, за да погне следващата жертва от списъка си, може би дори Лили, и пак да я остави да умре. Плюс, че вонята от неговите разлагащи се останки я улесняваше да не мисли за вкусната храна, която искаше да погълне, така че се добавяше и това. Всъщност, като се замислеше, изворът й на късмет направо преливаше.

Като го гледаше да лежи там, така безкрайно близо, нещо в гърдите й припламна. В старание да съхранява енергията си не беше помръдвала от дни, но сега вдигна предпазливо крак. Както очакваше, той спря, когато веригата се изпъна. Изопна пръстите му напред и изведнъж сърцето й заби по-бързо.

Беше отслабнала толкова много, че луфтът беше по-голям.

Изтика се надолу по леглото и се наведе да огледа по-отблизо. Крайниците й се намираха в пълна агония, защото ги беше насилила да са в тази поза. Не беше много, но кожата на глезена й се плъзгаше срещу подплатата, а преди тя прилягаше съвсем плътно.

О, боже мой. Подплатата.

Защо не й беше хрумнало?

Рейчъл задърпа изкуствената кожа - беше пришита, - но тя не се отделяше от металната основа.

Чашата за вино. Строши я в пода. Взе един къс стъкло и преряза кожата, при което разкри металната рамка.

Опита се да прекара голия метал върху глезена си и ръбът одраска кожата й, но макар сега обръчът да беше много по-хлабав, пак не успяваше да извие стъпало достатъчно, та да го измъкне. Беше ли достатъчно да го достигне? Зае позиция, дишаше учестено и мускулите й бяха напрегнати в подготовка да скочи.

Три, две, едно - давай!

Изстреля се от леглото с толкова силно протегната ръка, че рамото й почти излезе от ставата. Тупна шумно на пода. Когато погледна къде се е озовала ръката й, разочарованието я изпълни така бързо, че мигом избухна в ридания.

Все така той беше на няколко сантиметра.

Без значение колко се протягаше, върховете на пръстите й за малко не го достигаха.

Избута се обратно на леглото и взе парчето стъкло, което беше използвала да пререже подплатата. Не й беше нужно много. Само няколко сантиметра...

Отряза ръкава на един пуловер и го върза под коляното си достатъчно стегнато, та прасецът й да започне да пулсира, а после стисна стъклото с къс от пълнежа на подплатата.

Не мисли. Просто го направи.

Рейчъл изправи стъпало, изпъна оковите и после заби стъклото в горната част на петата. Крещеше, докато то разкъсваше фината плът. По целия й крак се разля болка, премина през тялото й като електрически ток и достигна мозъка й. Не мисли. Разкъса кожата по цялата обиколка, ръката й лепнеше от кръв и тя крещеше при всеки нов разрез; умът й бе разпокъсан като пълнежа, който излизаше от подплатата, дланта й бе срязана и кървавото петно върху матрака нарастваше все повече. Дръпна обръча, извъртя го в едната и в другата посока, усещаше как разкъсва кожата й, дълбаеше със стъклото, когато запънеше. Цялото й тялото трепереше, а в очите й се стичаше пот. Това достатъчно ли беше? Беше ли достатъчно? Огледа кървавата бъркотия, в която се беше превърнало стъпалото й. Глезенът й се беше вклинил дълбоко в обръча на оковите. Не можеше да помръдне крака си, чувстваше го мъртъв. Пусна стъклото и се строполи от леглото, запълзя към Спенс, а дишането й звучеше накъсано и далечно.

Не се наложи да се протяга много, за да го достигне. Малко щипната кожа стигаше да придърпа ръката му достатъчно близо, та да я сграбчи. Трупното вкочаняване беше направило тялото му тежко и неподатливо, но еуфорията, че е успяла, че го е достигнала, я зареди с адреналина, нужен й да го изтегли достатъчно близо, та да изтръгне панталоните от другата му ръка.

Ключът още беше в джоба.

Следващия път, като се пльосна на пода, вече беше свободна от оковите. Турникетът си вършеше работата да я поддържа жива, но от раните все така течеше кръв, прекалено голяма загуба като за нея, и едва беше излязла от спалнята, когато цялото й тяло се разтресе и енергията й слезе до нула.

Не можеше да се случва. След всичко, което стори, за да се задържи жива и да се освободи, трябваше поне да излезе през входната врата! С неистови усилия се завлече в кухнята, а кракът й се влачеше зад нея като мъртъв товар. Всеки път, когато решеше, че не й е останала капка мощ, успяваше да замахне с ръка напред и да се прибута мъничко по-близо. Главата й пулсираше и през дрехите й се беше просмукала студена пот. Чак като стигна в дневната, й хрумна - ами ако беше заключил вратата? Е, ако нещата стояха така, значи с нея беше свършено. Беше прекалено изхабена да издирва ключове.

Вече хлипаше, когато стисна бравата. Очакваше вратата да се задържи неподвижна в касата си и беше прекалено шокирана да реагира, когато се отвори и тя се строполи на бетоновата площадка. Беше успяла. Беше свободна! Но не й беше останало нищо, не беше в състояние да помръдне. Наоколо имаше други апартаменти, така че просто трябваше да изчака някой да се прибере у дома, да я види и да повика линейка.

До вечерта всякаква надежда вече се беше изпарила. Лежа там цял ден, губеше съзнание и се будеше, очакваше момента, когато някой ще се втурне към нея да провери дали е жива. Чак когато падна нощта и тя затрепери на хладния въздух, осъзна истината. Никой нямаше да дойде, защото тук не живееше никой. През целия й престой в апартамента нито веднъж не беше зърнала сянка през завесите. Спенс сигурно беше собственик на всички апартаменти на етажа или дори в комплекса. С жена, окована на леглото във всеки от тях!

Скоро стана прекалено студено да стои отвън. Някак си се завлече обратно вътре и се зави с юргана, който за късмет още беше на дивана. Лежеше сгушена до вратата, поддържаше дишането си плитко, на всяко вдишване поемаше тънка струйка въздух, която едва докосваше гърлото й по път към дробовете.

Когато почувства нужда да се изпишка, а не излезе урина, знаеше, че краят почти е дошъл.

Поне нямаше да умре окована върху леглото.

Беше светло, после не беше и после пак се повтори. Преследваше сънищата, защото докато сънуваше, още беше жива. Събития от миналото й, тълкувани наново по странен начин; ярки халюцинации, в които бродеше из апартамента в издирване на изход, така истински, сякаш беше будна; раждането на Лили, но без болката, просто го преживя още веднъж и я пое в ръце, когато тя излезе. Рейчъл се вкопчи във финала на този сън и отказа да го пусне, налагаше на ума си да си представя отново и отново усещането за телцето на дъщеря й в ръцете й. След всеки сън се боеше, че той ще бъде заменен от нищото. Скоро и тази тревога изчезна и тя самата вече представляваше просто усещане за нещо, чувство за съпротива, като че се състезаваше по дърпане на въже с ума си. Още не беше съвсем готова да се даде. Дръж се... Само се дръж... Хайде... Отдръпнете се! Няма реакция! Презаредете и отново... Отдръпнете се! Няма реакция. Презаредете още веднъж. Хайде, хайде, знам, че си тук. Отдръпнете се! Имаме пулс. Включете система! Спешно искам артериален кръвно-газов анализ!

Епилог

Ако не си изядеш обяда - подхвана Рейчъл и се наклони към Лили с комично изражение на лицето, - тогава аз ще го изям.

Лили изкриви уста явно в опит да реши дали собствеността върху препечената филийка е по-важна от това вече да не е гладна.

Рейчъл протегна ръка, с едно движение задигна филийката от чинията на Лили и я тикна в устата си.

- Който блее, губи - избъбри, дъвчейки.

- Върни ми филийката!

- Ела тук, малко птиче. - Рейчъл се наведе към нея с отворена уста.

- Не, мамо! Спри, мамо!

Конрад подаде глава в кухнята.

- Това ми звучи подозрително сходно с веселба. А можеше да помагаш на мен и баща ти да украсяваме.

- Ще си взема шоколад - обяви Лили, смъкна се от стола си и замарширува целеустремено навън.

Конрад отправи към Рейчъл въпросителен, но развеселен поглед и в отговор тя повдигна рамене.

- Довечера сигурно ще отскача от леглото като топка - отбеляза и протегна ръка към него да й помогне. - Но все пак е празник.

Конрад я дръпна нелепо грижливо, на всяка секунда правеше пауза да се увери, че тя е добре, все едно се намираха в анимационно филмче с отделни кадри, и ставаше все по-зле, колкото повече наедряваше и по-трудно подвижна ставаше. Всички я уверяваха как е много по-едра, отколкото с Лили, защото очаква момче, но на Рейчъл й беше ясно, че причината е далеч по-проста: храна. Може би никак не бе за чудене, че беше развила патологичен ужас от глада. Все така не харесваше как й стоят допълнителните килограми, особено при скоростта, с която се раздуваше в момента, но повече мразеше да е гладна.

- Дай ми минута - помоли и разтърка кръста си с кокалчетата на ръката. Той я целуна по бузата и й поръча да не бърза.

Тя остана с ръка, опряна на стола, и погледна навън през кухненския прозорец. Някак си през пролетта Лондон винаги изглеждаше като друг град с пчелите, летящи лениво около разлистилите се храсти и слънчевата светлина, отнемаща от тухлите мрачната им жълтеникавост. Хората се разхождаха наоколо без зимните си якета и се усмихваха, все едно са на почивка.

И сега, почти година и половина по-късно, тя се движеше бавно, неизменно с накуцване, дори след като разбудеше тялото си, задължително придружавана от тъпа болка и в добри, както и в лоши дни. След като я намериха, прекара месеци да постъпва и да излиза от болница. Физиотерапията беше мъчителна - прерязани бяха няколко сухожилия на стъпалото, - но тя знаеше какво да очаква, беше го изучавала по специалността си, така че се помъчи да погледне на този период като на възможност за размисъл, преди някак си отново да се присъедини към истинския свят. Баща й я посещаваше всеки ден и разговаряха на дълго и широко за неговото минало и за живота му. Той й разказа за пръв път за неговия баща, също алкохолик, и как е умрял в ръцете му, защото тогава не са имали домашен телефон, та да повикат линейка.

Конрад също идваше в повечето дни, първо като приятел, а после като нещо повече. Когато я изписаха за последен път, той я взе, прибраха се в нейната къща и ами, случи се ето това. При първия й преглед с видеозон всички го обявиха за чудо, макар тя лично да предпочиташе термина шибана катастрофа. Не знаеше как ще го понесе физически. Вече дори не можеше да вдига Лили, тези дни бяха отминали завинаги.

Да осъзнава, че тялото й е така съсипано, та дори не може да вдигне собствената си дъщеря, я натъжаваше силно и всеки път, щом се замислеше, очите й се пълнеха със сълзи, докато не си напомнеше сама: бъди кротка, бъди благодарна, бъди горда. Само думи, но винаги внасяха промяна. Психически се справяше по-добре, отколкото можеше да се надява или отколкото някой беше очаквал, когато я намериха.

Баща й беше този, открил апартамента на Спенс. Двамата с Конрад бяха обиколили всички стоянки за черни таксита в Лондон, бяха говорили с шофьорите и им бяха показвали снимка на Спенс. Един от шофьорите в Юстън беше заявил, че е възможно да ги е качил той и позволил на Марк да прегледа данните от джипиеса му Той установил, че са били свалени пред пасаж от магазини в Тотнъм.

Отишли в полицията и умолявали да търсят от врата на врата, но те отказали. В района живееха триста хиляди души в над седемдесет хиляди жилища. А и нови доказателства -романтични имейли, запазени в нейния лаптоп и два билета за ферибота до Франция -навеждали на мисълта, че двамата са напуснали заедно страната.

Щом от полицията не искали да търсят, те щели да го сторят. Баща й я открил на осмия ден от издирването. Оказа се, че Рейчъл не е била на чак толкова погрешен път. Спенс бе притежавал всички апартаменти на последния етаж. Тленните останки на Роуина бяха открити през две врати.

Баща й влезе в кухнята и изкриви лице заради болката в коляното му Да кръстосва града по дванайсет часа на ден го беше увредило безвъзвратно. Щеше да е нужна операция, но той все отлагаше с извинението, че иска да е наоколо, за да помага с бебето. Пое ръката й и потърка опакото на дланта й.

- Почти сме готови. Защо не се качиш да се облечеш?

Рейчъл се наклони напред и го прегърна.

- Благодаря, татко.

Тя не беше искала това празненство за бебето или други извинения за всеобщи тържества, пробутвани й, откакто беше излязла от болницата; мразеше да е в центъра на вниманието и да чува неизбежните въпроси за възстановяването й. Но, честно казано, бяха преобразили дневната изключително добре. По стените бяха окачени хартиени гирлянди на вълни, а по пода имаше разпръснати балони във всякакви цветове. Марк дори беше донесъл сладък транспарант с надпис „Здравей, свят“, което, както ставаше ясно, беше някаква шега в средите на информационните технологии. Нищо чудно. Беше също толкова смешна, колкото другите им шеги, които беше споделял с нея.

Марк се появи пръв с ръце, преливащи от подаръци за нея и Лили.

- Не можех да донеса нещо на едната дама, а на другата не - обясни и я стисна сърдечно за раменете.

Рейчъл вдигна пръст в знак да я изчака да сдъвче и преглътне кексчето.

- Ти натискаш ли ми се?

Марк отскочи назад, все едно тъкмо беше осъзнал, че тя е заразно болна.

- Ти си идиотка.

- Къде е Ела?

Той се направи, че приглажда коса пред огледалото.

- Не исках да ми съсипва стила.

- Трябва да имаш стил, за да бъде съсипан.

- Аха - отвърна той и закима саркастично. - Това ще трябва да го запомня. Ще дойде по-късно. Много обича да купонясва.

Рейчъл реши да отмине последното и го сръчка в ребрата.

- Та?

Ела не беше първата приятелка на Марк. След като Кий беше изчезнала от живота му не съвсем по съвпадение точно когато бяха разгласени новините за отвличането, беше минал през няколко. Прехвърляше се от момиче на момиче като някой техносваляч. С тази новата обаче май беше различно.

Марк повдигна рамене. На лицето му се появи срамежлива, но потайна усмивка.

- Снощи заедно се занимавахме с програмиране. Беше поразително.

- Очевидно ви е писано да сте заедно. Може би в охранявана клиника за безнадеждни щураци.

- Какво ще кажеш да ти дойдем на свиждане? Ще можеш да ни разведеш. - Измъкна остатъка от кексчето от ръката й. - Както и да е - избъбри и отхапа. - По важното... При теб какво става? Нали се сещаш.. с онзи въпрос?

Рейчъл се спря насред присмехулните си гримаси. От дни почти не мислеше за друго. Не че не искаше да се омъжи за Конрад или че не успяваше да си представи двама им заедно след двайсет години. До голяма степен го искаше и определено се виждаше заедно с него, но се тревожеше да не би причините му да са погрешни, по-скоро заради бебето, отколкото заради самата нея. Макар че по-пресметлива нейна страна настояваше да отговори с да. Какво значение имаше, ако беше малко припряно, ако беше повече заради бебето, защото не искаше ли тя именно това, двете с Лили да бъдат част от семейство?

- По мое мнение трябва да приемеш - заяви Марк.

- Забравих. Напоследък вие двамата сте неразделни братлета.

Марк се ухили.

- Убеди ме да задействам мускули и да напомпам протеиновите шейкове. О, почакай, май беше обратното.

- Забавен си. Някой ден и аз ще бъда толкова забавна.

Той заби пръсти в ребрата й, а тя изписка и отскочи.

- Никога няма да си забавна колкото мен.

- Внимавай - скара му се и го перна. - Ще накараш бебето ми да се появи по-рано.

Конрад се появи с увиснала на ръката му Лили. Парти шапката й беше накривена, а очите й блестяха заради погълнатата захар. Той посочи с пръст Марк.

- Този тип безпокои ли те?

- Да, изхвърли го навън - отвърна Рейчъл.

Лили се залюля на ръката на Конрад и започна да скандира:

- Изхвърли го! Изхвърли го!

Марк придоби наранен вид.

- Хей! Аз съм твоят татко. Не можеш да ме изхвърляш Мамо, кажи на Лили, че не може да изхвърли баща си.

Преди Рейчъл да е успяла да отговори, на вратата се позвъни.

- Това трябва да е Бека.

- Най-добре да носи шампанско - промърмори Марк, - след като ще се налага да те търпя в това забавно настроение.

- Съжалявам - отвърна тя. - Мисля, че Бека го кара без мехурчета тези дни. - Потупа го по гърдите. - Ще ти оставя вратата отворена за всеки случай.

Когато Рейчъл се върна, баща й беше там с телефона му, прикрепен към най-новата му играчка.

- Хайде - подкани я и й протегна ръка. - Включи се.

Тя не си даде труда да потисне изсумтяване, но все пак застана до очакващата ръка на баща си. Конрад отиде от другата му страна и повдигна Лили по-високо, та и тя да влезе в кадър. Усмихнаха се и зачакаха обективът да се фокусира, а Рейчъл се опита да не мисли за хората, които биха могли да видят тази снимка, хора, които не познаваше, но беше възможно те да познават нея, които можеше да я следят и да се спотайват в сенките, за да съсипят отново живота й.

Постара се да не го прави, но така или иначе се замисли за тях.

Щрак.

Благодарности

Тази книга беше трудна за писане. Третира някои твърде мрачни въпроси и аз трябваше да ида в мрачни места, та да стигна до същината им. Неведнъж си мислих, че не мога да я завърша, а дори когато беше завършена последната от много чернови, пак имах съмнения дали съм описал достатъчно вярно Рейчъл и нейната история. Затова съм още по-признателен, че открих издателство, което да я публикува, в лицето на „Блъдхаунд Букс“, проявили интерес да се заемат с романа. Искам да им благодаря най-напред, че осъществиха всичко това - на Фред, който изслуша в Харогейт неподредения ми синопсис и ми поръча да му пратя ръкописа (макар вероятно да го каза само от любезност), на Бети, че го пое, при все че беше от непубликуван още автор, както и на всички от редакторския и художествения отдел, че свършиха такава фантастична работа и представиха „Разкаянието“ в най-добрия възможен вид.

След това искам да благодаря на моите големи приятели/първи читатели/безпощадни критици, които ми дадоха невероятно ценни съвети след изчитане на ранните варианти. На Вал, която прочете оригиналния разказ и предложи да го превърна в добър роман; на Джили, която ме накара да осъзная, че трябва да променя името на главната героиня; на Джони, задето настояваше да направя финала тежък и мрачен; на брат ми Адам, че ми казваше неща, които не исках да чувам, но за всичко беше прав.

Специално ще спомена няколко души, които дадоха проникновени мнения за началните глави точно в подходящото време - Лиз Барнсли, Кейт Бърк и особено Мари Хендерсън, която също тъй ме затътри в Харогейт, та да представя книгата си на Фред.

Най-важни са благодарностите към семейството ми. Към мама и татко, работили усилено, та да стана този човек, който съм днес, и осигурявали достатъчно пилешка супа, та това да се случи. Към косматото ми приятелче Бодингтън и към вълшебната ми дъщеричка Амели, чийто най-голям фокус е, че успява да ми носи радост във всеки миг от всеки ден. И накрая, най-много към върховната ми съпруга Дилия. Благодаря ти, че изчете почти всичко, което някога съм писал (а то е много!), колкото и да е объркано, а понякога направо ужасно. Ти означаваш всичко за мен. Не бих успял да го направя без теб.

Комментарии

1

Приложение за айфон за запознанства на гейове и бисексуални по местонахождение. – Бел. прев.

Content

Дан Малакин
Разкаянието

Пролог

ПЪРВА ЧАСТ

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

ВТОРА ЧАСТ

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Тридесет и втора глава

Тридесет и трета глава

ТРЕТА ЧАСТ

Тридесет и четвърта глава

Тридесет и пета глава

Тридесет и шеста глава

Тридесет и седма глава

Тридесет и осма глава

Тридесет и девета глава

Четиридесета глава

Четиридесет и първа глава

Четиридесет и втора глава

Четиридесет и трета глава

Четиридесет и четвърта глава

Четиридесет и пета глава

Четиридесет и шеста глава

Епилог

Благодарности

Комментарии