Володимир В’ятрович та ін.

Від Рейсхтагу до Іводзіми. У полум’ї війни. Україна та Українці у Другій світовій

Вступ

Книга «Від Рейхстагу до Іводзіми» хронологічно завершує 10-томну серію «Історія без цензури», яка вже рік із вами — нашими шановними уважними та подекуди критичними читачами. Це останнє вагоме слово нашої науково-популярної добірки й водночас прелюдія до нових, позасерійних видань «Клубу Сімейного Дозвілля» та громадського проекту «LIKБЕЗ. Історичний фронт». Минулий рік засвідчив, що історія цікавить українського читача, що його турбують різні періоди та проблеми й що, зрештою, наше минуле невичерпне. Це є показником не лише зростання загальнокультурного інтересу, а й важливості для звичайних громадян історичних тем як запоруки розуміння сьогодення та завтрашнього дня.

Цікавість до минулого на тлі драм та інтриг «високої» й «низької» політики, пропагандистських битв та кризи звичного «післявоєнного» світового ладу зумовлює інтерес до історії Другої світової війни. Багатоступінчаста хронологія, специфіка різних періодів, двоїсті уявлення про агресорів та жертв і ціла низка масштабних трагедій, що фундаментально позначилися на історичній пам’яті кількох народів, — усе це Друга світова війна. Доля нашої Батьківщини в ній є не винятково, але по-особливому драматичною: українці були найбільшим бездержавним народом Європи, який узяв участь у воєнних подіях у кількох частинах світу в складі десятка армій різних держав і територія якого зазнала нищівних руйнувань та стала полем нелюдських експериментів і злочинів тоталітарних режимів. І тоді ж відновився придушений у 1920-х рр. український національно-визвольний збройний рух, той рух Опору, який не вичерпався в 1945 р.

З огляду на всі окреслені проблеми лише академічний історіографічний вступ до цієї книжки мав би становити десь 50 сторінок. Але це науково-популярне видання, і ми поки не можемо дозволити собі таке. Скажемо лише, що на сторінках запропонованої книжки кілька вельми знаних українських істориків виклали сучасний погляд на зазначені проблеми. У виданні використані всі сучасні здобутки української й закордонної історичної науки. Зі списком цих фундаментальних праць читач може ознайомитися наприкінці книжки, якщо йому захочеться продовжити вивчення драматичних подій Другої світової війни. Ми намагалися розповісти про складне просто, але зрозуміло, що догодити всім неможливо. Та й немає потреби: якщо сперечаються історики, то чого очікувати від пересічних громадян? Але підставою для висновків і позиції наших авторів є факти, котрі можна перевірити. Тому ми впевнені в тому, як і що пишемо.

Запрошуємо читачів поцінувати нову працю «LIKБЕЗ». І якщо вона вам сподобається, друзі, шукайте наші наступні, уже позасерійні видання. А їх тепер буде чимало...

Координатор громадського просвітницького проекту «LIKБЕЗ. Історичний фронт» Кирило Галушко

Заручниця геополітики: Українські землі напередодні та на початку Другої Світової Війни (1939 — 1941 рр.)

(Іван Патриляк, Андрій Руккас)

Українське питання в міжнародних відносинах наприкінці 1930-х рр.

Пакт Молотова — Ріббентропа

(І. Патриляк)

З приходом у 1933 р. до влади в Німеччині нацистської партії, лідери якої відкрито декларували необхідність геополітичних змін у Європі, «українська проблема» набула нового звучання в устах європейських дипломатів, політиків і журналістів.

Українське Закарпаття, яке в міжвоєнні роки перебувало в складі ЧСР, стало об’єктом торгів між Німеччиною, Угорщиною, Польщею та Радянським Союзом. Українські політичні угруповання, стимульовані напівофіційними заохоченнями з Берліна, активізували свою діяльність, спрямовану на здобуття автономії Карпатської України, передбаченої чехословацькою конституцією. Побоюючись перетворення Карпатської України на непідконтрольний осередок української державності, протест проти автономізації краю висловили Будапешт, Варшава, Бухарест і Москва.

28—30 вересня 1938 р., під час сумновідомої Мюнхенської конференції, було вирішено долю Судетської області, а вже 21 жовтня А. Гітлер ухвалив рішення щодо остаточного розгрому «залишкової Чехії». Одразу після Мюнхена свої територіальні претензії до пошматованої країни висунули Угорщина й Польща. У контексті цих амбіцій дедалі гострішим ставало питання українського Закарпаття. 8 жовтня 1938 р. Закарпаття було проголошене автономією в складі ЧСР, а 10 жовтня празький уряд оголосив про перетворення Чехословаччини на федерацію трьох державотворчих суб’єктів — Чехії, Словаччини та Підкарпатської Русі (з 3 грудня 1938 р. — Карпатської України).

Динамічні державотворчі процеси, які розгорнулися в Карпатській Україні, стали каталізатором антипольських виступів на території Галичини та Волині. Варшавський уряд дедалі наполегливіше порушував питання про ліквідацію української автономії в ЧСР.

Демонструючи свою всесильність у сфері встановлення кордонів і вирішення долі народів, нацисти 2 листопада 1938 р., під час засідання так званого Віденського арбітражу, частково задовольнили претензії Будапешта, передавши Угорщині південні регіони Закарпаття з найбільшими містами Ужгородом, Мукачевим, Береговим і стратегічною залізницею.

Практично вся європейська дипломатія та преса в листопаді 1938 р. були переконані, що А. Гітлер перетворить залишок Карпатської України на плацдарм для нападу на СРСР. Однак на зламі 1938—1939 рр. події дістали новий, несподіваний розвиток. 6 січня 1939 р. на переговорах міністра зовнішніх справ Польщі Ю. Бека з Й. Ріббентропом було безпосередньо розглянуто українське питання. Й. Ріббентроп заявив, що Німеччина використовувала Карпатську Україну лише для того, аби «заподіяти шкоду росіянам», а «українська проблема», на його думку, була цілковитим «привілеєм Польщі». 26 січня 1939 р., знову відвідавши Берлін, Ю. Бек дістав запевнення від німецьких урядовців у тому, що Німеччина готова віддати Польщі територію України до Дніпра та Чорного моря.

Захоплені ідеями можливого союзу з Німеччиною у війні за українські землі, польські лідери проґавили наближення катастрофи власної держави. Привабливі обіцянки з боку А. Гітлера і його дипломатів були вдалим камуфляжем справжніх намірів нацистів і щодо України, і щодо Польщі. На зламі 1938—1939 рр. німецький канцлер дійшов висновку, що Німеччина сягнула піку своєї мілітарної переваги над іншими державами Європи, тож має скористатися сприятливим моментом для початку війни.

8 березня 1939 р., виступаючи у вузькому колі представників військового командування та партійного керівництва, А. Гітлер наголосив на тому, що до 15 березня має бути ліквідована Чехо-Словаччина, після чого настане черга Польщі. Протягом 1940—1941 рр. А. Гітлер планував здійснити розгром Франції й підкорити Британію. Перспектива війни з Польщею й західними демократіями поставила перед німецькою дипломатією важке завдання — якимось чином нейтралізувати СРСР і змусити Москву не втручатися в європейський конфлікт.

Оскільки проблема Карпатської України була основною перешкодою на шляху до радянсько-німецького порозуміння, рішення щодо майбутньої долі маленької української автономної держави було ухвалене без зволікань. 14 березня 1939 р. угорські війська з благословення А. Гітлера атакували українське Закарпаття. 15 березня Сойм Карпатської України ухвалив декларацію про незалежність і звернувся до німецького консула Гофмана з пропозицією, щоб Німеччина взяла під свій патронат Закарпаття, як і Словаччину. Відповідь із Берліна, безпосередньо від канцелярії А. Гітлера, надійшла миттєво: регіон без опору мав увійти до складу Угорщини. Президент Карпатської України А. Волошин відкинув німецький ультиматум. Героїчний спротив Української Карпатської Республіки був потоплений у крові угорськими гонведами — «українська проблема» вкотре була принесена в жертву геополітичним інтересам могутніх європейських гравців.

Розправившись із залишками Чехословаччини в середині березня 1939 р., німецький фюрер уже 3 квітня 1939 р. віддав наказ про підготовку нападу на Польщу, а 11 квітня підписав план війни з нею (план «Вайс»). Відтак «українське питання» знову стало актуальним для політичних ігор, які вела Німеччина.

Дізнавшись про плани Німеччини розгромити Польщу (найбільшого й наймогутнішого союзника Британії та Франції на Сході Європи), замість того аби вступити у війну із СРСР за Україну, французи й британці звернулися до Кремля з пропозицією розпочати переговори щодо можливого підписання договору про двосторонню взаємодопомогу.

Переговори між Москвою та західними демократіями відверто насторожували Берлін. У якості контрзаходу німці вирішили вкотре розіграти «українську карту». Щоб активізувати український рух у Західній Україні, представники німецької військової розвідки (абверу) встановили контакт із лідером ОУН А. Мельником і зуміли переконати його в необхідності координувати зусилля ОУН із Німеччиною, незважаючи на те, що німці зрадили Карпатську Україну. Співробітники абверу наголошували на тому, що передання Угорщині Закарпаття було лише тактичною поступкою, необхідною для майбутнього відродження української державності на більшості територій України.

Демонструючи свою «добру волю» щодо українців, представники абверу визволили з угорського полону 400 карпатських січовиків. А 15 серпня 1939 р. керівництво абверу отримало дозвіл на створення з частини колишніх карпатських січовиків українського диверсійного загону під кодовою назвою «Bergbauernhilfe» («Допомога горянам»). Український легіон із 200 осіб очолив полковник Р. Сушко. Формування цієї військової сили стало важливим чинником тиску на Кремль для німецької дипломатії.

Паралельно з розігруванням «української карти» німецькі дипломати гарячково шукали способи порозуміння з диктатором СРСР Й. Сталіним. 2 серпня 1939 р. голова МЗС Й. Ріббентроп особисто поспілкувався з радянським представником у Берліні Г. Астаховим, запевнивши його, що Німеччина «прихильно ставиться до Москви», і водночас запропонувавши Кремлю визначитися, підтримає СРСР Францію та Британію чи Німеччину. У разі прихильності Кремля до Німеччини Й. Ріббентроп обіцяв, що всі проблеми між Балтійським та Чорним морями Берлін розв’язуватиме спільно з Москвою. Стосовно Польщі Й. Ріббентроп натякнув на можливість спільного вирішення долі цієї країни й запропонував радянському представникові подумати щодо того, аби СРСР підпорядкував східну частину польської держави, тобто території Західної України та Західної Білорусії.

12 серпня 1939 р. (у той самий день, коли до Москви прибула англо-французька місія) новий радянський нарком закордонних справ В. Молотов повідомив через Г. Астахова, що радянський уряд готовий вести переговори з Берліном. А 15 серпня 1939 р. Й. Ріббентроп передав через німецького посла в Москві Ф. Шуленбурга своє особисте звернення до В. Молотова. Справжнім автором послання був А. Гітлер. У своєму зверненні нацистський лідер запевняв радянський уряд у тому, що між німецьким національним соціалізмом і радянським соціалізмом дуже багато спільного, а причиною непорозумінь між двома країнами є тільки спроби їх розсварити з боку «західних капіталістичних демократій». У посланні також було відзначено, що нацисти готові спільно з комуністами розв’язувати всі проблеми в Східній Європі та прагнуть тісної економічної співпраці між Третім Рейхом і СРСР.

З 16 серпня 1939 р. між представниками німецького та радянського закордонних відомств розпочалися активні переговори. Німецький посол Ф. Шуленбург щодня відвідував керівника наркомату закордонних справ В. Молотова. 18 серпня 1939 р. Ф. Шуленбург повідомив Берлін про готовність Радянського Союзу укласти торговельно-кредитну угоду, а потім підписати пакт про ненапад.

19 серпня 1939 р. представники Німеччини та СРСР підписали економічний договір. Того ж дня В. Молотов передав до Берліна проект пакту про ненапад між двома країнами. Угода про ненапад гарантувала А. Гітлеру спокій на східних кордонах Німеччини й дозволяла, «не озираючись», воювати з Польщею, Францією та Британією.

Того ж дня сталася ще одна важлива історична подія. Саме 19 серпня 1939 р. Й. Сталін публічно заявив про необхідність підштовхнути Європу до нової війни, яка стане увертюрою до «світової революції». Виступаючи на засіданні Політбюро ЦК ВКП(б) за участі провідних діячів Комінтерну, Й. Сталін підкреслив: «Питання миру чи війни вступає в критичну для нас фазу. Якщо ми укладемо угоду про взаємну допомогу з Францією та Великою Британією, Німеччина відмовиться від Польщі й почне шукати „модус вівенді“ із західними державами. Війна буде відвернута, але в майбутньому події можуть набути загрозливого для СРСР характеру. Якщо ж ми приймемо пропозицію Німеччини про укладення пакту про ненапад, вона, звісно, нападе на Польщу, і втручання Франції та Британії в цю війну стане неминучим. Західна Європа зазнає серйозних хвилювань і безладдя. У цих умовах у нас буде чимало шансів лишитися осторонь від конфлікту, і ми зможемо сподіватися на наш вигідний вступ у війну. Досвід двадцяти останніх років показує, що в мирний час неможливо мати в Європі настільки сильний комуністичний рух, щоб більшовицька партія змогла захопити владу. Диктатура цієї партії стає можливою лише в результаті великої війни. Ми зробимо свій вибір, і він зрозумілий. Ми повинні прийняти німецьку пропозицію й ввічливо відіслати назад англо-французьку місію»[1].

21 серпня 1939 р. радянська дипломатія мала вирішити ще одне важливе завдання — перервати співпрацю з англо-французькою місією. Саме цього дня в перемовинах було досягнуто значних успіхів. Однак опівдні до кімнати переговорів увійшов ад’ютант К. Ворошилова Р. Хмельницький і передав наркомові оборони СРСР записку від особистого секретаря Й. Сталіна О. Поскрьобишева: «Климе! Коба велів згортати шарманку!» Виконуючи волю Й. Сталіна, К. Ворошилов без пояснення причини перервав переговори, незважаючи на активні протести англійців і французів.

А. Гітлер із нетерпінням чекав на відповідь із Москви, тож, коли ад’ютант приніс йому коротеньку телеграму від Й. Сталіна, німецький канцлер радісно вигукнув: «Вони в моїх руках! Я знову взяв гору! Я маю в кишені весь світ!»

Аналогічно радість із приводу майбутнього підписання угоди з А. Гітлером висловлював і радянський диктатор. Однак при цьому Й. Сталін аж ніяк не прагнув ділити з А. Гітлером світ, очевидно вважаючи, що земна куля, зображена на радянському гербі, має цілком підпорядковуватися єдиній волі комуністичного тирана. Зокрема, маршал Г. Жуков згадував, що Й. Сталін «був переконаний, що він, спираючись на пакт, обведе А. Гітлера навколо пальця». Це підтверджував і М. Хрущов, який у спогадах залишив такі слова Й. Сталіна стосовно пакту з німцями: «Ну, для початку ми обманули А. Гітлера».

23 серпня 1939 р. до Москви прибув Й. Ріббентроп. До складу німецької делегації входили також Ф. Шуленбург, радник Гаус та перекладач Хільгер. З радянського боку, на здивування Й. Ріббентропа, окрім В. Молотова та перекладача Павлова, був присутній і сам Й. Сталін. Згоди щодо пакту про ненапад дійшли швидко, поклавши в основу документа радянський проект. Більш жваво обговорювали проблеми, окреслені в тексті таємного додаткового протоколу. Однак і в цьому випадку проблеми розв’язували швидко, оскільки узятий за основу німецький проект таємного протоколу надавав СРСР достатньо переваг, а на всі додаткові радянські пропозиції Й. Ріббентроп охоче погоджувався. Тому й не дивно, що гітлерівський міністр закордонних справ у своїх спогадах відзначав, що «на переговорах панувала приємна атмосфера».

Близько опівночі переговори завершилися підписанням пакту про ненапад, за яким в історії закріпилася назва «пакт Молотова — Ріббентропа». Термін дії угоди мав становити десять років з автоматичним продовженням на п’ять років у разі, якщо жодна зі сторін його завчасно не денонсує. Обидві держави зобов’язувалися утримуватися від будь-яких насильницьких дій у розв’язанні двосторонніх конфліктів і висловлювали готовність не підтримувати треті держави в разі нападу на якусь із договірних сторін. Договором було передбачено консультації країн із питань, що становитимуть взаємний інтерес. Також цей документ забороняв сторонам брати участь у міжнародних блоках та союзах, спрямованих проти когось із них. Будь-які суперечки чи непорозуміння мали бути вирішені шляхом мирних переговорів і взаємних погоджень.

Загалом у самому факті підписання договору про ненапад не було б нічого надто неординарного чи протиправного, якби водночас не уклали таємний додатковий протокол. Цей документ передбачав розмежування сфер впливу сторін у Східній та Центральній Європі, грубо порушуючи суверенітет і територіальну цілісність кількох незалежних держав. Радянська сфера впливу охоплювала Естонію, Латвію, Фінляндію, Бесарабію та східну частину польської держави (на схід від річок Нарев, Вісла, Сян). На радянському боці, окрім українських і білоруських етнічних земель, опинилися Люблінське та частина Варшавського воєводства, заселені переважно поляками.

Після підписання угоди обидва диктатори залишилися задоволеними. А. Гітлер вважав, що домігся участі Кремля у війні проти Польщі та дружнього нейтралітету СРСР під час війни Німеччини з Францією й Британією. Німецький канцлер розраховував на швидкий розгром західних демократій і повернення німецьких дивізій на Схід для здобуття «життєвого простору», а більшовицький лідер бажав затяжної війни на Заході з подальшою радянізацією Європи. Як засвідчив розвиток подій, обоє прорахувалися у своїх планах.

Зважаючи на укладення угоди з Й. Сталіним, нацисти знову «заховали до рукава» «українську карту». Легіон Р. Сушка, передислокований до Словаччини в очікуванні вторгнення в Польщу, 25 серпня 1939 р. було заборонено використовувати під час бойових дій. До початку війни 1 вересня 1939 р. німці більше не згадували про «українську проблему»: Берлін мав нового, набагато вигіднішого союзника, з яким розрахувалися західноукраїнськими землями.

Українські землі під час Вересневої кампанії 1939 р.

(А. Руккас)

Польські урядові та військові кола, не маючи інформації про зміст таємного протоколу, досить спокійно сприйняли підписання радянсько-німецького договору про ненапад. Як свідчив начальник Головного штабу генерал В. Стахевич, польський уряд вважав, що «у майбутній війні Радянський Союз спочатку зберігатиме нейтральність. Причому ця нейтральність матиме для союзних держав прихильний характер». Таке припущення «підтверджувала низка заяв із боку представників радянського уряду». У зв’язку з цим практично всі свої війська поляки кинули на захід. Залишати на сході навіть мінімальні сили вважали недоцільним.

Через тиждень після підписання пакту Молотова — Ріббентропа, 1 вересня 1939 р., німецькі війська почали широкомасштабний збройний наступ на польську державу, розв’язавши тим самим новий світовий конфлікт. Наприкінці першої декади вересня вони захопили західні регіони країни й швидко наближалися до лінії річок Вісла та Сян. Польським військам не вдалося втримати головну лінію оборони, а запланований контрнаступ резервної армії не відбувся. Німці прорвали фронт, і у велику «шпарину» в районі Ченстохови були кинуті значні танкові сили, які вже на восьмий день війни досягнули Варшави.

10 вересня головнокомандувач польських збройних сил маршал Е. Ридз-Сміґлий ухвалив рішення про відступ армії на нову оборонну позицію в південно-східних районах, яка мала проходити вздовж лівого берега Сяну, середньої течії Вісли й Вепшу, а потім ішла б до Бреста й далі поліськими болотами до кордону із СРСР. Проте події на фронті розгорталися за іншим сценарієм. Уже 11 вересня німці форсували Сян біля Ярослава, а в районі Кросценько вони вийшли на тили польських військ так, що вже наступного дня німецький моторизований загін стояв на підступах до Львова. Тож реалізувати план головнокомандувача зі стабілізації фронту на Сяні та середній Віслі виявилося неможливо. Тому 13 вересня маршал Е. Ридз-Сміґлий вирішив розпочати організацію оборони на «румунському плацдармі» — території між річками Стрий та Дністер й угорським та румунським кордонами. На цю територію планували відвести основні сили з центральних та південних районів країни й, спираючись на військові надходження з Франції (які мали бути скеровані до румунського порту Констанца), витримати кризу до початку наступу союзників на західному фронті.

У планах польського головного командування особлива роль була відведена львівському оперативному району, який мав стати передпіллям для «румунського плацдарму». Через цей район мали відходити за Дністер війська з Центральної Польщі. У зв’язку з цим для запобігання просуванню мобільних загонів противника до прибуття основних сил на далеких підступах до Львова планували створити вузли оборони, які б прикривали основні автомагістралі в західному та північно-західному напрямках. Проте вже 12 вересня з незахищеного південно-західного боку до міста підійшов моторизований розвідувальний загін німецької 1-ї гірської дивізії. Таким чином, не втримавши оперативний район, польське командування розпочало організацію оборони довкола Львова. Гарнізон на чолі з генералом В. Лянгнером отримав категоричний наказ боротися до останнього, оскільки маршал Е. Ридз-Сміґлий сподівався, що місто стане своєрідною перевалочною базою для військ, які відступатимуть на південь.

На час прибуття перших підрозділів противника у Львові було лише кілька піхотних та кулеметних взводів, хоча місцевий гарнізон мав потенційно великі людські ресурси: у запасному осередку 5-ї піхотної дивізії перебувало понад 6500 резервістів, але для створення з них бойових формувань бракувало зброї, боєприпасів та обмундирування. Протягом наступних днів відбувалося поступове нарощення сил обох сторін у районі Львова. Німецька 1-ша гірська дивізія була в повному складі. З польського боку до міста прибув транспорт із військами, які перекидали з північної ділянки фронту. Збільшення сил відбувалося також за рахунок формування на місці нових підрозділів. За пропозицією генерала М. Янушайтиса були створені добровольчі штурмові протитанкові загони, головною зброєю яких стали пляшки із запальною сумішшю, що дістали назву «львівські бензиняжі». Загалом львівський гарнізон налічував 20 піхотних батальйонів.

Реально оцінюючи власні можливості, командир німецької 1-ї гірської дивізії утримався від спроб захопити місто й розпочав облогу. Основними силами альпійські єгері закріпилася на висотах на північний захід від міста. Водночас на інших ділянках залишалися тільки слабкі відділи, які своїми активними діями успішно імітували присутність навколо Львова значної кількості військ.

У середині другої декади вересня внаслідок нових поразок на фронті стало зрозуміло, що на «румунський плацдарм» мають шанс пробитися лише три польські піхотні дивізії (11-та Карпатська, 24-га та 38-ма резервні), що перебували тоді в районі Перемишля. Однак генерал К. Соснковський, який очолював ці сили, не маючи зв’язку з головнокомандувачем і не знаючи про його задум, спрямовував свої війська на деблокування Львова замість того, щоб прориватися за Дністер. На своєму шляху польські дивізії завдали ворогові низку поразок. Так, у ніч із 15 на 16 вересня поблизу сіл Рогозне й Мужиловичі на Львівщині частини 11-ї Карпатської дивізії полковника Б. Прутара-Кетлінга розгромили елітну військову частину — моторизований полк СС «Германія». Німці зазнали значних людських та матеріальних втрат. Есесівський полк втратив усе своє важке озброєння, зокрема 8 польових гаубиць, батарею зенітних гармат, більшість мінометів та кулеметів, усі автомашини та артилерійські тягачі. Значну частину захопленої техніки було знищено на місці. Однак перемога далася великою ціною. Тільки в 49-му полку понад сто солдатів та 20 % офіцерів було вбито та поранено.

На самому «румунському плацдармі» відбувалася робота з формування військових з’єднань, які б тимчасово взяли на себе оборону річок Стрий та Дністер. Організація оборони в цьому районі була доручена генералові К. Фабрици. У його розпорядження була віддана група «Стрий» генерала С. Дембінського, яка на той час налічувала три полки та розвідувальний підрозділ. 15 вересня польські війська зіткнулися з передовими підрозділами німецької 57-ї піхотної дивізії, що просувалися до Стрию. Протягом наступних днів поляки здійснили низку контратак, затримавши подальший рух німців до нафтоносного району Дрогобича та Борислава й навіть вибивши їх зі Старого Самбора.

Якщо на лінії річки Стрий перебували польські війська, то оборону Дністра треба було ще організувати. Це завдання було доручено генералові М. Мілану-Камському. До складу його групи мали увійти запасні частини, що в той час розташовувалися в районі Тернополя й Золочева. Генерал наказав цим формуванням перейти за Дністер, де збирався створити на їхній базі бойові відділи.

Головне командування перекидало на «румунський плацдарм» сили, які ще не були задіяні в бойових операціях. Маршал Е. Ридз-Сміґлий видав наказ про евакуацію до південно-східних районів усіх військових формувань із Гродненського округу. 17 вересня значна частина залізничних ешелонів, якими перевозили ці війська, перебувала між станціями Сарни та Рівне. 13 вересня надійшов наказ про евакуацію гарнізонів польських укріплень на Поліссі. Через чотири дні завантажені залізничні ешелони були готові вирушити в путь. Окрім того, на «румунський плацдарм» була переведена й уся польська військова авіація.

Перші кроки з організації оборони на волинських землях було зроблено 9 вересня, коли на Західному Бузі почалося створення заслонів, що передусім мали зупинити самочинну евакуацію цивільного населення до східних регіонів тогочасної Польщі. Лінія заслонів складалася з двох ділянок: «Володимир» від Сокалая до Дубенки (виключно) під проводом генерала К. Савицькогота «Шацьк» від Дубенки (включно) до Бреста на чолі з генералом Т. Коссаківським, якого невдовзі замінив генерал М. Трояновський. Окрім організації поліційного кордону, генерали мали сформувати бойові підрозділи, необхідні для захисту переправ. З цією метою їм були підпорядковані запасні частини в цьому районі.

У Володимир-Волинському було створено 12 піхотних батальйонів та 5 артилерійських батарей. Увечері 14 вересня німецька 4-та легка дивізія зайняла Грубешів й із ходу, захопивши плацдарм на східному березі Бугу, здійснила безуспішну атаку на Устилуг. Наступного дня німці підтягнули свіжі сили й розпочали новий наступ, який також було відбито. Після цього німці повернули до Замостя, залишивши під Устилугом невеликий підрозділ. Водночас поблизу Шацька три нашвидкуруч сформовані польські батальйони успішно відкинули розвідку німецької 3-ї танкової дивізії, котра з району Бреста намагалася вийти на залізницю Холм — Ковель.

17 вересня лінія найбільшого просування німецьких військ у південно-східних та центральних районах тогочасної Польщі виглядала приблизно таким чином: підступи до Борислава й Дрогобича — Щирець — Рудки — Львів (в облозі) — Жовква — Рава-Руська — Грубешів і далі вздовж західного берега Бугу до району Бреста. На цьому фронті діяли три німецькі дивізії: 57-ма піхотна — у районі Бориславських нафтових родовищ; 1-ша гірська — довкола Львова й 2-га танкова — у районі Рави-Руської. Найближчим часом до них мали приєднатися 7-ма й 44-та піхотні, 5-та танкова та 2-га гірська дивізії. Німці помітно послабили свій тиск, що польське командування розцінювало як ознаку загального вичерпання наступального потенціалу противника на першому етапі війни. За таких обставин маршал Е. Ридз-Сміґлий вважав організацію оборони на «румунському плацдармі» досить реальною. Водночас він очікував, що французи от-от почнуть активні дії на суходолі, що змусить німців забрати війська з Польщі й перекинути на Захід.

Однак замість союзників уранці 17 вересня в наступ перейшли радянські війська, які почали швидко просуватися на польську територію. Ця обставина докорінним чином змінила становище польських військ. Маршал Е. Ридз-Сміґлий не бачив можливості вести війну на два фронти. У зв’язку з цим він наказав усім військам відступати до південних кордонів Польщі. До Угорщини перейшло понад 40 000 польських вояків, до Румунії — приблизно 30 000, зокрема президент, уряд і сам верховний головнокомандувач разом зі своїм штабом. До Румунії було вивезено золотий запас країни та устаткування деяких оборонних підприємств, а також евакуйовано всю вцілілу військову авіацію.

Після отримання інформації про наступ Червоної армії командири демобілізували групи «Шацьк» і «Володимир». Вояки, котрі походили із західноукраїнських і західнобілоруських земель, розійшлися по домівках, а інші перейшли на західний берег Бугу з наміром прорватися до оточеної Варшави.

Після 17 вересня війська генерала К. Соснковського продовжували свій марш на допомогу Львову, але після кількаденних важких боїв за села Рясне та Голоско вони не змогли прорватися до міста, до якого їм залишалося тільки півтора кілометри. Унаслідок зазнаних втрат знекровлені польські дивізії перестали існувати, розділившись на окремі групи, більшість із яких потрапила до радянського полону. Лише небагатьом вдалося уникнути неволі.

Оборона Львова тривала, адже головнокомандувач наказав не припиняти боротьбу з ворогом, сподіваючись, що військам із центральної Польщі вдасться прорватися до міста, а потім і за кордон. Але протягом наступних днів Львів був повністю блокований німецькими військами, які розпочали підготовку до рішучого штурму. 22 вересня генерал В. Лянгнер передав місто під контроль радянських військ. Таким чином, Львів не зіграв відведеної йому ролі перевалочного пункту на шляху до «румунського плацдарму» й став лише самотнім редутом польської оборони у вересні 1939 року.

Скориставшись загальним розвалом польського фронту, німці пішли далі на схід: захопили Жовкву, Великі Мости й досягли Західного Бугу від Камянки-Струмилівської до Сокаля, а також вийшли на лінію річки Стрий, зайнявши Бориславський нафтовий басейн. Таким чином, 18 вересня рубіж наймасштабнішого просування німців на західноукраїнських землях виглядав так: річка Стрий — Жидачів — Миколаїв — річка Зубра — Львів (в облозі) — Куликів — Камянка-Струмилівська — Грубешів. Там німецькі війська зупинилися, а через кілька днів туди вийшла й Червона армія.

У той час, коли польські війська намагалися стримати наступ німців, Радянський Союз готувався до нападу на Річ Посполиту. З вересня 1939 р. нарком оборони СРСР маршал К. Ворошилов наказав військовим радам семи округів (Київського особливого (КОВО), Білоруського особливого, Харківського, Орловського, Калінінського, Ленінградського та Московського) ужити низку заходів для підвищення бойової готовності військ, а саме: затримати на місяць звільнення в запас червоноармійців останнього року служби; відкликати з відпусток командирів, політпрацівників, начальників військових частин та установ; привести військові частини до стану бойової готовності, для чого перевірити озброєння, обладнання, техніку тощо. 6 вересня своєю директивою К. Ворошилов наказав усім військовим частинам і установам розпочати наступного дня часткову таємну мобілізацію резервістів. З отриманням наказу військові частини КОВО, не чекаючи на поповнення, почали висуватися до державного кордону в складі, передбаченому штатним розписом мирного часу. Мобілізованих резервістів планували перекинути з пунктів постійної дислокації військ до районів зосередження залізницею або автотранспортом. 11 вересня нарком оборони видав розпорядження Військовій раді КОВО про перейменування польового командування округу на командування Українського фронту, який очолив командарм 1-го рангу С. Тимошенко (членом Військової ради фронту був перший секретар ЦК КП(б)У М. Хрущов, а начальником штабу — комбриг М. Ватутін).

Радянський план передбачав масований наступ військ одночасно в кількох головних напрямках: на Рівне — Луцьк — Володимир-Волинський, на Тернопіль — Львів, на Бориславські нафтові родовища. На 8-й день операції війська мали вийти на «лінію Керзона». Їхнє подальше просування з виходом до Вісли залежало б від загального розвитку військово-політичної ситуації в Польщі.

У першому оперативному ешелоні Українського фронту перебувало 9 стрілецьких та 7 кавалерійських дивізій, 8 танкових та 1 мотострілецька бригада, які були зведені в три армії. Їхня загальна кількість становила майже 300 000 вояків, 1200 гармат і мінометів, 2700 танків. Загалом же у військах фронту було 800 000 вояків, 3200 танків, 1100 бойових літаків, 4700 гармат. Окрім того, з армійськими частинами взаємодіяли 10 000 прикордонників НКВС.

У зв’язку з нападом на Польщу німецьких військ польське верховне командування зосередило основні сили в західних регіонах країни. Східні регіони належали до тилової зони, де розташовувалися підрозділи Корпусу охорони прикордоння, кілька батальйонів територіальної оборони, Пінська військова флотилія та запасні частини, що готували маршові поповнення для фронту. Загальна чисельність польських військ на західноукраїнських землях напередодні радянського наступу становила приблизно 370 000 вояків, 100—150 гармат, 70 танків і панцерних автомобілів, 160 бойових літаків. Однак переважну більшість польських вояків становили щойно призвані резервісти, яким бракувало зброї, боєприпасів та обмундирування. Бойову цінність мали тільки прикордонні підрозділи (12 000 вояків) та Пінська військова флотилія (понад 2000 вояків, 40 бойових і 50 допоміжних кораблів).

О 03.15 17 вересня 1939 р. польському послові в Москві В. Гжибовському вручили ноту радянського уряду, у якій було відзначено, «що польська держава та її уряд фактично перестали існувати», а «залишена без керівництва Польща перетворилася на зручне поле для всіляких прикрих випадків та несподіванок, що можуть створити загрозу для СРСР». Тож радянський уряд, аби не допустити цього й узяти під захист життя та майно населення Західної України, віддав наказ Головному командуванню Червоної армії перейти польський кордон.

У той момент, коли польському послові зачитували ноту радянського уряду, війська українського фронтів почали наступ. За перший день вони подолали кількадесят кілометрів, зайнявши Рівне, Тернопіль і Чортків. 18 вересня Червона армія вступила до Дубна, Луцька, Золочева, Коломиї, 19 вересня — до Володимира-Волинського, Рогатина, Станіславова, вийшла на підступи до Львова. 20 вересня радянські війська зайняли Ковель. Уранці наступного дня, згідно з директивою наркома оборони, наступ був призупинений, оскільки на деяких ділянках (у районі Бреста та Стрия) радянські частини зіткнулися з дивізіями вермахту. Вимушену оперативну паузу слід було використати для впорядкування тилу, налагодження зв’язку тощо.

21 вересня в Москві був підписаний спеціальний радянсько-німецький протокол, який регулював відхід вермахту з територій, що, за секретним додатковим протоколом до Договору про ненапад, належали до сфери інтересів Радянського Союзу. Було домовлено, що німці почнуть відхід 22 вересня, щоденно відступаючи на 20 км. Німецькі ар’єргардні та радянські авангардні підрозділи мала розділяти відстань 25 км.

Після укладання протоколу 22 вересня до зайнятих німцями Стрия й Бреста вступили радянські частини. У Бресті з нагоди передачі міста відбувся спільний німецько-радянський парад (єдиний усупереч поширеному міфу). Того ж дня радянські війська увійшли до Львова, захисники якого з 12 вересня тримали оборону проти німців. Після кількох турів переговорів польський генерал В. Лянгнер вирішив без бою здати місто Червоній армії — 15-тисячний польський гарнізон склав зброю.

24 вересня радянські війська вступили до Дрогобича, Комарна, Жовкви, 25 вересня — до Холма, 26 вересня — до Замостя, Яворова, Самбора, 28 вересня — до Перемишля. На досягнутих рубежах 29 вересня рух радянських військ був зупинений, оскільки вранці цього дня був укладений радянсько-німецький Договір про дружбу та кордон, згідно з яким землі між Наревом, Західним Бугом, Віслою та Сяном (Люблінське та східна частина Варшавського воєводства) були передані німецькій стороні в обмін на включення Литви до радянської сфери інтересів. Тепер уже Червоній армії довелося віддавати німцям щойно зайняті території. Поступовий відхід на лінію нового кордону розпочався 5 жовтня й завершився 13-го. 16 жовтня кордон узяли під охорону прикордонні війська НКВС.

Таким чином, військова операція Червоної армії проти Польщі добігла кінця. За явно применшеними відомостями, радянські війська втратили вбитими 1173 особи, пораненими — 2002 особи, зниклими безвісти — 302 особи. Було знищено 17 танків, 6 літаків, 36 автомашин. Втрати польських військ оцінюють у 3500 загиблих, 20 000 поранених та понад 450 000 полонених. Загалом поляки чинили слабкий, неорганізований та нескоординований опір. Відбувалися бої місцевого характеру. Деякі з них мали напружений і запеклий характер. Наприклад, кілька днів поляки оборонялися на лінії укріплень у районі Сарн (17—20 вересня). Найбільшу боєздатність проявили польські прикордонники, які завдали радянським військам важких поразок, зокрема 21— 22 вересня в районі волинських сіл Боровичі та Навоз над річкою Стохід та 28 вересня поблизу містечка Шацьк.

Говорячи про воєнні події вересня 1939 р., не можемо оминути увагою участь у них вояків-українців Війська Польського, яких за приблизними підрахунками було від 100 000 до 120 000, причому 20 000—25 000 відбували тоді чинну службу, а решта була призвана під час мобілізації.

Відповідно до принципу екстериторіальності, застосованого під час укомплектування польських збройних сил, вояки-українці проходили чинну службу якомога далі від рідних домівок. Тож не дивно, що у військових з’єднаннях познанського 7-го корпусного округу українці становили близько 20 % від особового складу. До познанської 14-ї піхотної дивізії новобранці прибували традиційно з Кам’янки-Струмилівської, Рави-Руської, Львова, Коломиї, Калуша й Станіславова; до гнєзненської 17-ї — з Бережан, Чорткова й Калуша; до каліської 25-ї — із Золочева й Тернополя; до Великопольської кавалерійської бригади — з Коломиї, Бережан, Бучача й Станіславова.

На відміну від тих, хто проходив чинну службу, особи, призвані до війська під час мобілізації, потрапляли зазвичай до військових з’єднань, котрі стояли в районах їхнього постійного проживання. Тому переважна більшість мобілізованих українців увійшла до складу польських дивізій і бригад, які до війни дислокувалися на західноукраїнських землях.

Перша хвиля часткової таємної мобілізації відбулася в Польщі у 20-х числах березня 1939 р. як відповідь на дії Німеччини з остаточної ліквідації Чехословаччини. Мобілізація відбувалася на території брестського 9-го й частково 4-го лодзинського корпусних округів. До штату воєнного часу тоді розширили чотири піхотні дивізії та одну кавалерійську бригаду, які швидко було перекинуто на західний кордон. Оскільки мобілізація відбувалася на Поліссі, до війська було призвано значну кількість місцевих українців. У середині серпня у зв’язку із загостренням ситуації у Вільному місті Гданськ (Данциг) було проведено мобілізацію дислокованих на Волині 13-ї й 27-ї піхотних дивізій та Волинської кавалерійської бригади. Дивізії мали утворити Інтервенційний корпус, призначений для вторгнення до Гданська, а бригаду відправили на західний кордон, у район Ченстохови. Під час цієї хвилі мобілізації призивали в основному місцеве українське населення, яке значно посилило вказані з’єднання. 13-ту дивізію було поповнено резервістами з району Рівного, Олики, Дубна, Костополя, а 27-му — з району Ковеля, Луцька, Володимира-Волинського. У лубенському 2-му кінно-артилерійському дивізіоні Волинської кавалерійської бригади українців було 40 %. За словами командира дивізіону усі вони відзначалися відмінною підготовкою й сильною прив’язаністю до рідної частини. Аналогічною була ситуація в чотирьох кінних полках бригади, а в грубешівському 2-му кінно-стрілецькому, за деякими відомостями, вояки-українці становили половину особового складу.

27 серпня почалася чергова хвиля таємної часткової мобілізації, під час якої до штату воєнного часу розгортали дислоковані на західноукраїнських землях Кресова й Подільська кавалерійські бригади та тернопільську 12-ту піхотну дивізію. 31 серпня в Польщі було оголошено загальну мобілізацію. Тоді почалося розгортання станіславівської 11-ї Карпатської та львівської 5-ї піхотної дивізій. До всіх названих з’єднань було направлено значну кількість резервістів-українців.

Тут слід зауважити, що особливих проблем національного характеру під час проведення всіх стадій мобілізації в документах не зафіксовано. В основному призовники охоче йшли до війська. Водночас мобілізаційні комісії зіткнулися з проблемами іншого характеру. Місцеві селяни віддавали на потреби армії найгірших коней, упряж, вози тощо. Такі випадки були продиктовані зрозумілим бажанням господарів зберегти своє найкраще майно.

На полі бою вояки-українці зарекомендували себе якнайкраще. Чимало з них здобули польські бойові нагороди. Так, за героїзм і мужність орденом «Віртуті Мілітарі» («Virtuti Militari») було відзначено українців капрала К. Касянчука (посмертно) та каноніра К. Бенюка, котрі служили в 2-му дивізіоні кінної артилерії Волинської кавалерійської бригади. У 7-му кінно-стрілецькому полку Хрестом Хоробрих було нагороджено денщика командира частини старшого стрільця В. Маланюка (поранений 19 вересня поблизу Варшави) та стрільця В. Мотлюка зі взводу протитанкових гармат (загинув 14 вересня в бою над річкою Бзура).

Напередодні Другої світової війни 38 колишніх старшин Армії УНР, котрі не мали польського громадянства, служили у Війську Польському як контрактні офіцери на підставі індивідуальних угод, які вони укладали з військовим відомством Речі Посполитої. Кількох із них було відзначено бойовими нагородами, а підполковник П. Шандрук у другій половині вересня 1939 р. був призначений начальником штабу 29-ї піхотної бригади. Після тяжкої хвороби командира він фактично очолив це з’єднання. За успішну організацію 23 вересня прикриття відступу польських військ поблизу Замостя його було нагороджено орденом «Віртуті Мілітарі». За героїзм, проявлений під час боїв у районі міста Кутно, до відзначення цим орденом було представлено також майора Я. Гальчевського, який командував батальйоном 67-го піхотного полку та батальйоном територіальної оброни «Бродниця». Майор М. Пікульський із 8-го телеграфного батальйону брав участь в обороні Варшави, за що був відзначений Хрестом Хоробрих.

Під час бойових дій вояки-українці були вірними присязі й мужньо боролися з ворогом. Кількість тих, хто з різних причин залишав військо, була незначною й суттєво не відрізнялася від подібного показника в інших національностей (окрім німців, серед яких було чимало дезертирів). Лише після 17 вересня, коли радянські війська перейшли польський кордон, українці стали масово залишати військо. При цьому в багатьох випадках вони робили це з дозволу або навіть за наказом своїх командирів. Таке явище було характерним лише для тих польських частин, що перебували на сході країни. Водночас переважна більшість тих, хто воював у західних регіонах, незважаючи ні на що, продовжували боротьбу з ворогом, до кінця виконуючи свій солдатський обов’язок. Чимало українців брало участь у битві на Бзурі та боях під Томашовим-Любельським, обороняло Варшаву та Модлін.

Сьогодні в розпорядженні істориків немає достовірних документальних джерел, які б указували конкретні втрати вояків-українців. Припускаємо, що під час бойових дій було вбито близько 7800 осіб і вдвічі більше поранено. Приблизно 60 000 вояків потрапило до німецького полону. Ще 20 000 осіб опинились у радянському полоні, але більшість із них іще восени 1939 р. було звільнено додому. Чимало українців, які разом із поляками опинилися в радянській неволі, загинуло від рук катів із НКВС. Так, у Катинському лісі серед інших було розстріляно головного православного капелана Війська Польського підполковника С. Федоронька, греко-католицького капелана майора М. Ільківа, поручика М. Руденка, підпоручиків В. Власенка та Р. Маскименка. У Бресті був заарештований і потім страчений старшина Армії УНР і контрактний офіцер Війська Польського ротмістр М. Єфремів.

Радянізація Галичини й Волині

(І. Патриляк)

Швидке юридичне оформлення нового політичного статусу західноукраїнського регіону відкрило перед Кремлем двері для форсованого запровадження на «буржуазних» землях законів і порядків, які діяли на території СРСР упродовж майже двох десятиліть.

Передусім за радянським зразком було уніфіковано суспільно-політичне життя. Усі політичні партії або громадські організацїї ліквідовували шляхом «саморозпуску»[2], встановлюючи однопартійну політичну систему з монополією компартії на державну владу. Наявні профспілкові організації замінювали на єдину офіційну радянську профспілку. Каральні органи були наділені колосальними повноваженнями, які практично не обмежувалися дією конституції чи інших законів.

4 грудня 1939 р. Президія Верховної Ради СРСР ухвалила рішення про ліквідацію на території Західної України старого адміністративно-територіального устрою й створення шести нових областей: Волинської, Рівненської, Дрогобицької, Львівської, Станіславівської, Тернопільської. В областях, містах і районах були сформовані виконкоми рад (прикметно, що їх створювали без самих рад, вибори до яких провели лише в грудні 1940 р.). Але головні владні важелі традиційно зосередилися в руках обкомів, міськкомів та райкомів компартії, склад яких був затверджений ЦК КП(б)У 27 листопада 1939 р. Загалом до червня 1941 р. кількість членів ВКП(б) на Західній Україні зросла з нуля до 37 000 осіб, більшість із яких прибула зі Сходу.

Протягом листопада-грудня 1939 р. були цілком сформовані обласні управління НКВС, а на початку 1940 р. — створені міські й районні відділи, містечкові відділення й дільниці НКВС, оперативних і керівних співробітників яких направляли зі східних областей УРСР або інших радянських республік. Для «покращення» роботи «органів» у західноукраїнських областях було додатково створено 19 загальних в’язниць.

Величезною проблемою з точки зору становлення нової влади була низька компетентність осіб, направлених на роботу до західноукраїнських областей. Середню освіту на всій території Західної України мали лише 59 % секретарів обкомів, 29 % секретарів міськкомів і райкомів компартії та 22 % керівників первинних партійних організацій. Водночас вибирати людей із Компартії України для роботи в західноукраїнських областях фактично не було з кого. Після великих «чисток» кінця 1930-х рр. лави комуністів у СРСР поповнювали здебільшого за рахунок «пролетарсько-селянського» контингенту. На території Західної України, де потрібно було працювати в специфічних умовах побудови «нового» суспільного ладу, невігластво радянської номенклатури особливо впадало у вічі.

Важливим питанням була «українізація», а точніше — «деполонізація» регіону. Радянська влада відкрила в регіоні 6900 шкіл, із яких 6000 були україномовними, хоча навчальний процес у них був просякнутий радянською пропагандою, антирелігійною боротьбою, вихвалянням «партії Леніна і Й. Сталіна» та «великої російської культури». З 3 січня 1940 р. усі школи регіону були переведені на загальносоюзний стандарт з обов’язковим поглибленим вивченням російської мови.

Було формально «українізовано» Львівський університет імені Яна Казимира й надано йому нове ім’я — Івана Франка. Однак більшість професорів залишилися польськомовними, а їхня заміна, направлена зі Сходу, частіше викладала російською, а не українською мовою (серед професорів на початку 1941 р. було 52 поляки, 22 українці, 8 євреїв, а серед студентів по 40 % українців і поляків, 20 % — євреїв). Пріоритетну роль в університеті почали відводити кафедрам марксизму-ленінізму.

Паралельно з «українізацією» радянська влада розпочала соціально-економічні перетворення в західноукраїнському регіоні. Насамперед було здійснено спробу розв’язати проблему аграрного перенаселення, яка була традиційно гострою для Західної України. У великих землевласників, а також у польських осадників і колоністів було конфісковано 2 700 000 га орної землі. Однак до рук селян було передано 1100 000 га, а 1 600 000 га використали для створення перших радгоспів і колгоспів у західноукраїнських областях (одразу їх було створено 180). Протягом першого року існування радянської влади в регіоні вступ до колективних сільськогосподарських підприємств був добровільною справою, але з листопада-грудня 1940 р. на селян почали чинити адміністративний тиск, щоб змусити їх записатися до колгоспів. Якщо до осені 1940 р. у Західній Україні було близько 200 колгоспів і радгоспів, то в січні 1941 р. уже близько 600, а в червні 1941 р. — 1359 колгоспів, 63 радгоспи і 174 МТС.

З грудня 1939 р. ЦК ВКП(б) було прийнято постанову «Про націоналізацію промислових підприємств і установ на території Західної України та Західної Білорусії». У результаті проведення під контролем відповідних компартійних структур зборів робітників у власників було відібрано понад 2500 промислових підприємств. Новими керівниками підприємств призначали робітників. Класовий підхід під час вибору керівництва призвів до того, що більшість націоналізованих підприємств із рентабельних перетворилися на дотаційні.

Намагаючись розв’язати проблему безробіття в промисловості, радянська влада розгорнула широку агітаційну кампанію із закликом до робітників їхати працювати в інші регіони СРСР, особливо на Донбас. Але добровольців виявилося небагато, тож працювати на Схід почали вивозити примусово. Переселяли здебільшого робітників-поляків. До середини червня 1941 р. із західних областей УРСР тільки на Донбас було відправлено 20 000 польських робітників. Їхнє ж місце займали селяни-українці. За рахунок такого переміщення населення радянській владі вдалося зменшити кількість безробітних у містах та малоземельних селян і покращити національний баланс міського населення, збільшивши частку українців у ньому із 18,6 до 29,2 %.

На радянський лад було перебудовано торгівлю та кооперацію. Майно кооперативних установ націоналізували. А об’єднання сільської споживчої кооперації було включено в систему Укоопспілки, яка підпорядковувалася Центросоюзові — верховному органу радянської кооперації.

Протягом зими-весни 1939—1940 рр. повністю ліквідували стару банківсько-фінансову систему. 21 грудня 1939 р. з обігу було вилучено польські злоті. До середини 1940 р. у західноукраїнських областях створили 6 обласних і 50 районних відділень Держбанку СРСР.

Чи не найважливішою складовою радянізації Західної України та її інтеграції з іншими частинами СРСР стали масові репресії, розгорнуті відомством Л. Берії в регіоні. Виконуючи вказівку наркома «очистити міста й села від ворожих елементів», співробітники НКВС уже з вересня-жовтня 1939 р. розпочали масові репресії.

Утікаючи від переслідування з боку радянської влади, упродовж вересня-жовтня 1939 р. на територію сусідніх держав перебралося 120 000 поляків (військові, поліцейські, чиновники). Від 20 000 до 30 000 українців — активістів патріотичних організацій — перейшло на територію Польщі, зайняту німецькими військами.

5 грудня 1939 р. було ухвалене рішення ЦК ВКП(б) і Ради народних комісарів СРСР про виселення родин польських осадників із території Західної України та Західної Білорусії. Протягом зими 1939—1940 рр. за лютого морозу до Сибіру, Архангельської, Пермської, Вологодської, Ярославської областей, Комі АРСР, Казахстану та Середньої Азії з території західних областей УРСР було депортовано 550 000 осіб, здебільшого польських осадників і колоністів, а також тисячі заможних українських селян, лісників української та польської національностей.

3 липня 1940 р. до червня 1941 р. із території Західної України здійснювали депортацію сімей арештованих і «ворогів народу», яка охопила близько 300 000 осіб, переважно українців і поляків. Загалом за неповні два роки хазяйнування радянської влади на території Західної України з регіону було вивезено понад 900 000 осіб, з яких понад 200 000 українців, 600 000 поляків і понад 80 000 євреїв-утікачів із Центральної Польщі. Понад 10 % усього населення західноукраїнського регіону було безжально депортовано й приречено на смерть або страждання далеко від рідних домівок.

З літа 1940 р. радянські спецслужби почали звертати особливу увагу на боротьбу з українським націоналістичним підпіллям у Західній Україні. Було арештовано понад 30 000 осіб, серед яких до ОУН належало щонайменше 5000 осіб. Для керівників організації влаштовували показові суди у Львові («Процес 59-ти») та Дрогобичі («Процес 62-х» і «Процес 39-ти»), які відбувалися 15—19 січня, 7—8 та 12—13 травня 1941 р. відповідно. Вироки були приголомшливо суворими: під час першого процесу до смертної кари було засуджено 42 особи, під час другого — 26, а під час третього — 22. Серед усіх заарештованих у Західній Україні до розстрілу засудили 10 %, понад 40 % дістали термін ув’язнення від 5 до 10 років, а 35 % — від 3 до 5 років. Однак навіть ті, хто не дістав жодних вироків, зазвичай не уникли смерті на початку німецько-радянської війни, коли було розстріляно або замордовано щонайменше 22 000 в’язнів західноукраїнських тюрем. Такою була кривава крапка, поставлена на фініші першого етапу панування радянської влади в Західній Україні.

Українці в радянсько-фінській війні

(І. Патриляк)

З жовтня 1939 р. радянська дипломатія посилила свій тиск на Фінляндію, вимагаючи від невеликої нейтральної країни стратегічні території — півострови Ханко та Рибачий, а також Карельський перешийок в обмін на удвічі більші території переважно болотистої місцевості в центрально-західній Карелії. Свої територіальні вимоги Радянський Союз обґрунтовував необхідністю «перенести» кордон подалі від Ленінграду, хоча реальною причиною претензій було небажання СРСР терпіти поруч незалежну Фінську Республіку, яка свого часу відділилася від Російської імперії й зуміла налагодити повноцінне самостійне життя.

У жовтні 1939 р. було швидко проведено зміцнення Ленінградського військового округу. До його з’єднань призвали резервістів, а також поповнили особовий склад військовими частинами, перекинутими з інших військових округів, зокрема з Київського особливого та Одеського. Зважаючи на нарощення військової присутності Червоної армії на своєму кордоні, Фінляндія запропонувала Радянському Союзу провести переговори щодо його територіальних претензій. 12 жовтня 1939 р. такі перемовини розпочалися в Москві, однак проходили безрезультатно й були перервані без досягнення будь-якої домовленості.

Формальним приводом для початку війни став обстріл 26 листопада 1939 р. (скоріш за все, радянськими спецслужбами) начебто з території Фінляндії російського прикордонного села Майніла. Обстріл відбувся о 15.45, і внаслідок нього загинули троє рядових прикордонників і молодший командир, а дев’ять військовослужбовців дістали поранення. Радянська сторона звинуватила в обстрілі фінів і запропонувала відвести фінські війська на 25 км (тобто покинути всі укріплені райони на кордоні). Фіни відкинули радянський ультиматум і вказали на те, що обстріл відбувався з відстані 1,5—2 км із південно-східного напрямку, тобто з радянського боку. Фінська сторона запропонувала скликати міжнародну експертну комісію під патронатом Ліги Націй для з’ясування обставин інциденту. Однак радянський уряд відкинув усі прохання про порозуміння, а відтак оголосив, що розцінює обстріл як вияв агресії з боку фінської армії.

30 листопада 1939 р. війська Ленінградського військового округу за підтримки Балтійського й Північного флотів розпочали наступ на широкому фронті від Баренцового моря до Фінської затоки. Проти країни з тримільйонним населення СРСР сконцентрував півмільйонну армію, півтори тисячі танків, майже 1600 гармат і 1200 літаків. У перший день війни радянська авіація розбомбила 20 фінських міст, унаслідок чого загинуло й було поранено декілька тисяч мирних жителів нейтральної держави.

Намагаючись прикрити свою агресію риторикою про «допомогу» фінському народу, який виступив проти «буржуазного уряду в Гельсінкі», у прикордонному місті Терійокі 1 грудня 1939 р. було створено маріонетковий «уряд» Фінської Демократичної Республіки на чолі з діячем Комінтерну О. Куусіненом. 2 грудня 1939 р. Кремль уклав угоду з «урядом» Фінської Демократичної Республіки про дружбу та взаємодопомогу, оголосивши на весь світ, що не веде війни з фінським народом, а лише допомагає фінському «народному уряду» у війні з «фінською буржуазією».

Однак опір фінів агресорам виявився навдивовижу рішучим. Вони мобілізували 10 піхотних дивізій, 4 піхотні й 1 кавалерійську бригаду, 31 окремий піхотний батальйон, збільшивши чисельність своєї армії майже до 300 000 осіб. Незважаючи на відсутність належного технічного оснащення (у фінській армії було тільки 768 гармат, 26 танків, 114 літаків і 14 кораблів), фіни, користуючись складним для наступу рельєфом і гарно підготованими оборонними рубежами (так звана «лінія Маннергейма»), зуміли зупинити радянський бліцкриг.

Примітивна тактика лобової атаки завдавала Червоній армії болючих втрат і не дозволяла ефективно просуватися вперед. Ветеран фінської війни, уродженець України Г. Гаращенко згадував: «Одяг солдатів не відповідав потребам. Тепліше обмундирування мали командування, політруки, льотчики й танкісти: у них були кожухи, ватні фуфайки, валянки... Для піхотинців же це вважали великою розкішшю. Мовляв, у важких тулупах незручно йти в атаку на штурм. У бій ішли в сірих вовняних шинелях, бавовняних гімнастерках, байковій білизні, ватяних рукавицях, у шоломах-будьоновках із напівшерстяною підкладкою... на ногах черевики з обмотками. А їжа! Хліб прибував на передову у вигляді мерзлої цеглинки, така ж каша, ледь теплий чай. Навіть „наркомівські“ сто грамів підмерзали на такому морозі. У фінів був теплий, легкий одяг із вовни та гагачого пуху й хутряне взуття. У раціоні кожного єгеря, окрім шкалика зі спиртом, були ще й термос із гарячою кавою та шоколад. Вони не мерзли. Мені й зараз стає моторошно, коли в уяві постають ті жахливі дні. Трупами червоноармійців було устелено ліси, поляни, дороги й тороси Фінської затоки. Я не перебільшую. Скільки молодих (а нашу 95-ту дивізію поповнювали двічі по п’ять тисяч осіб) навіть не побували в жодному бою: ввечері прибували на передову, влаштовувалися у снігових заметах і <...> засинали навіки. Замерзали й поранені, не дочекавшись медичної допомоги. Згодом від безвиході ми стали споруджувати укриття з тіл убитих однополчан. Утепляли ці страшні шатра вовняні шинелі загиблих товаришів».

Протягом першого місяця боїв Червона армія втратила майже 70 000 солдатів і командирів (понад 11 000 убитими, 6000 зниклими безвісти, майже 36 000 пораненими, 18 000 обмороженими). Протягом січня 1940 р. Червона армія на фінському фронті кардинально збільшилася. Її чисельність була доведена до 1 300 000 осіб, на озброєнні яких перебувало 1500 танків, 3500 гармат, 2700 літаків. 24 січня 1940 р. за спинами червоноармійців були створені спеціальні загороджувальні загони військ НКВС, які без попередження знищували всіх, хто відступав. Після нечувано кривавих боїв до кінця лютого 1940 р. Червоній армії вдалося прорвати оборонні рубежі фінів і змусити їх підписати мирну угоду з територіальними поступками СРСР. Однак ціна цієї «перемоги» була приголомшливою — понад 430 000 осіб (126 875 убитими та померлими від ран, 264 908 пораненими й обмороженими, 39 369 зниклими безвісти). Фіни втратили 21 396 осіб убитими, 1434 зниклими безвісти й 43 557 пораненими, віддали важливі території, але відстояли незалежність.

Відчуття несправедливості війни, яку вів СРСР проти Фінляндії, серйозно позначилося на настроях солдатів і командирів Червоної армії, особливо на вихідцях з України. З боку щойно мобілізованих українських резервістів НКВС фіксував погрози командирам і масове дезертирство. Дорогою на фронт з ешелонів 41-го запасного окремого стрілецького батальйону (700 осіб) утік кожен сьомий. Однак уникнути сумної долі «сталінського гладіатора», на жаль, удавалося не всім: 7-ма Чернігівська стрілецька та 44-та Київська стрілецька дивізії майже повністю полягли в снігах Фінляндії, по чверті особового складу втратили інші дивізії, сформовані в Київському, Харківському та Одеському військових округах.

Показовою була доля згаданої 44-ї дивізії, що входила до складу 9-ї армії під командуванням комкора В. Чуйкова. Фінським військам вдалося розчленувати 44-ту дивізію й узяти її в оточення. Комкор В. Чуйков двічі ставив питання перед начальником Головного політуправління Червоної армії Л. Мехлісом, який перебував у штабі 9-ї армії, про відведення 44-ї дивізії на схід, однак двічі отримував категоричну відмову: оточеним частинам заборонили вириватися з пастки. На свій страх і ризик командування дивізії розпочало прорив з оточення, залишивши фінам усю важку техніку (43 танки, 270 автомобілів і тракторів). Під час прориву загинуло 1500 осіб, 2200 зникли безвісти. Фіни захопили 6000 гвинтівок і 300 кулеметів. З оточення вийшло лише трохи більше двох тисяч червоноармійців і командирів.

На командування дивізії очікувала не подяка за порятунок залишків особового складу, а військово-польовий суд. Командира дивізії А. Виноградова, начальника штабу полковника О. Волкова, начальника політвідділу І. Пархоменка було розстріляно перед лавою солдатів дивізії, яких вони вивели з оточення. Згодом були арештовані й розстріляні командири частин і підрозділів дивізії, які прорвалися «до своїх». Загалом у фінській війні загинуло щонайменше 22 000 вихідців з України, десятки тисяч залишилися інвалідами.

Промовистим свідченням ставлення радянського командування до своїх воїнів була доля загиблих і полонених. Відступаючи з території Фінляндії, радянська сторона не забрала тіла полеглих солдатів, і вони на весну згнили в лісах або потонули на дні боліт. Усі 5175 полонених червоноармійців і 293 полонені командири, які повернулися з Фінляндії до СРСР, були відправлені до радянських таборів, і 232 командирів згодом розстріляли.

Приєднання до СРСР Бессарабії та Буковини: формування нових кордонів радянської України

(І. Патриляк)

Після кривавої фінської війни радянське керівництво зосередило увагу на посиленні своїх позицій у Прибалтиці й Причорномор’ї. Улітку 1940 р. було анексовано три балтійські республіки, а також Бессарабію й Північну Буковину. Приєднання до СРСР Бессарабії було обумовлене відповідними угодами, укладеними з гітлерівською Німеччиною 23 серпня 1939 р., а питання про долю Буковини постало пізніше з ініціативи Кремля.

29 березня 1940 р. В. Молотов, виступаючи на сесії Верховної Ради СРСР, наголосив, що в Радянського Союзу немає договору про ненапад із Румунією через невирішеність проблеми Бессарабії. Фактично він дав зрозуміти світовій громадськості, що Кремль готовий розв’язати питання Бессарабії на свою користь у будь-який час. На початку квітня 1940 р. радянські спецслужби неодноразово здійснювали провокативні обстріли власних прикордонних застав, що дозволило радянському Наркомату закордонних справ 9 квітня висловити претензії румунам у зв’язку з «фактами» обстрілу радянської території. Румунський уряд відкидав звинувачення й наводив контраргументи. Не бажаючи віддавати свої території без бою, Коронна Рада Румунії 19 квітня 1940 р. прийняла рішення про відмову добровільно передати Бессарабію до складу СРСР і звернулася до Німеччини з проханням про посилення військової співпраці. 28 травня 1940 р. Берлін погодився на укладення угоди з Бухарестом про масштабне економічне співробітництво, але водночас не висловив зацікавлення долею Бессарабії.

Тим часом радянське керівництво, зважаючи на те, що Німеччина влітку 1940 р. була зайнята війною на Заході, вирішило розширити свої територіальні претензії до Румунії, вийшовши за межі угоди Молотова — Ріббентропа. 23 червня 1940 р. В. Молотов повідомив німецькому послові в Москві В. Шуленбургу про те, що Кремль претендує не тільки на повернення Бессарабії, а й на передачу СРСР Буковини як регіону, який населяють українці. Після консультацій із Берліном В. Шуленбург повідомив В. Молотову про те, що Німеччина цілком підтримує радянські претензії на Бессарабію, однак не може погодитися на передачу Буковини, оскільки ця територія належала Австрійській, а не Російській імперії, а серед її населення є значний відсоток німецькомовних громадян, доля яких турбує берлінський уряд.

Непорушна позиція Німеччини щодо Буковини змусила Кремль дещо вгамувати свої апетити й уже 26 червня 1940 р. заявити, що СРСР претендує лише на Північну Буковину з містом Чернівці. Радянський нарком закордонних справ рекомендував Німеччині переконати румунів у необхідності мирної передачі вказаних територій до складу СРСР й у разі відмови погрожував застосуванням сили.

Погрози застосувати силу не були порожнім звуком. Поряд із дипломатичними маневрами Радянський Союз здійснював підготовку до вторгнення на територію Румунії. Офіційна радянська пропаганда твердила про необхідність «перенести» кордон від Одеси (він проходив за 40 км від міста) та життєву потребу виходу Радянського Союзу до гирла Дунаю. Ішлося про визволення Бессарабії «з-під іга румунських капіталістів і поміщиків», розкріпачення «єдинокровних братів українців, росіян і молдаван». Хоча слід зауважити, що теза про «єдинокровних братів» була найбільш хисткою. Річ у тім, що молдавани й румуни фактично є одним етносом, і на тих територіях, які планував приєднати СРСР, вони являли етнічну більшість. За даними перепису, у Бессарабії мешкало 2 800 000 громадян, з яких румуни (молдавани) становили 56 % (1 600 000), росіяни — 12 % (350 000), українці — 11 % (314 000), євреї — 7 % (200 000), решта 14 % припадали на гагаузів, болгар, ромів, німців, греків тощо. На території всієї Буковини мешкало 853 000 громадян, серед яких було 44 % румунів (379 000), лише 28 % українців (236 000), 11 % євреїв (93 000), 9 % німців (76 000), а решту 8 % становили роми, поляки, вірмени та інші національні групи. Українці домінували тільки в північній частині Буковини й у сільській місцевості деяких повітів Південної Буковини. Тому радянські апетити щодо приєднання нових територій відверто не мали під собою надійного «етнічного ґрунту».

Однак відсутність етнічного підґрунтя для експансії не зупиняла радянське керівництво. 9 червня 1940 р. військові ради Київського особливого й Одеського військових округів отримали директиви наркома оборони про приведення військ у бойову готовність. Розгортання завершили до 27 червня 1940 р., після чого було створено Південний фронт і його управління на базі управління Київського особливого військового округу.

До складу Південного фронту увійшли 5-та, 9-та й 12-та армії, які включали 32 стрілецькі, 2 мотострілецькі, 6 кавалерійських дивізій, 11 танкових і 3 повітрянодесантні бригади, 16 корпусних артполків, 16 артполків Резерву головного командування, 4 окремі артдивізіони. Загальна чисельність військ була доведена до 637 149 бійців і командирів, на озброєнні яких було 8899 гармат і мінометів, 2457 танків і 2262 літаки, 28 000 автомобілів. Окрім цього, було створене Оперативне об’єднання Чорноморського флоту, яке мало захопити гирло річки Дунай.

Румунське угруповання на радянському кордоні складалося з 20 піхотних, 3 кавалерійських і 2 гірсько-піхотних бригад. Загальна чисельність румунських військ (об’єднаних у 1-шу групу армій) становила 450 000 осіб.

26 червня 1940 р. В. Молотов вручив румунському послові в Москві Г. Давидеску ноту ультимативного характеру з вимогою передати Радянському Союзу Бессарабію та Північну Буковину, «населення якої у своїй переважній більшості пов’язане з Радянською Україною як спільністю історичної долі, так і спільністю мови та національного складу», а також «відшкодувати ті величезні збитки, яких було завдано Радянському Союзу та населенню Бессарабії 22-річним пануванням Румунії в Бессарабії». Отримавши ноту, румунське керівництво оголосило мобілізацію й водночас спішно зондувало дипломатичними каналами позиції Німеччини, Італії, Греції, Туреччини та Югославії. Однак, не знайшовши потрібної підтримки й намагаючись уникнути тяжких наслідків, зокрема воєнних дій, Румунія була вимушена погодитися з умовами евакуації, зазначеними в радянській ноті.

Увечері 26 червня 1940 р. Г. Давидеску передав В. Молотову відповідь радянському уряду, у якій Бухарест погодився здійснити «евакуацію» своїх військ та установ за лінію нового можливого розмежування. Цей процес мав розпочатися о 14.00 28 червня й тривати до 14.00 3 липня 1940 р.

28 червня 1940 р. о 14.00 радянські війська перетнули Дністер і вступили на територію Бессарабії та північної частини Буковини. Румунські частини одержали наказ організовано відступити. При цьому мали місце грубі порушення умов передачі територій. Були випадки роззброєння румунських військових. Відбувалися збройні сутички, які призводили до жертв з обох боків. Вороже ставлення до себе відчували й червоноармійці, зустрічаючи на шляху мінні поля, протитанкові загородження, траншеї та заміновані або демонтовані залізниці й мости.

З липня 1940 р. о 14.00 новий кордон між СРСР і Румунією було закрито. Усі, хто не встиг евакуюватися, втрачали таку можливість. Румунських вояків, які не змогли перетнути річку Прут, вважали військовополоненими. 7400 службовців румунської армії опинилися в таборах для військовополонених, створених у Снятині, Кам’янці-Подільському, Могилеві-Подільському, Рибниці, Тирасполі, Овідіополі. Червона армія захопила 52 704 гвинтівки, 4480 пістолетів, понад 14 000 000 набоїв, 54 309 ручних гранат, 18 419 мін, 59 автомобілів.

Одразу ж після вступу Червоної армії на територію Бессарабії та північної частини Буковини почав працювати величезний пропагандистський апарат. У ці дні серед населення та солдатів поширювали у великій кількості газети й спеціальну літературу, на вулицях і будинках розвішували плакати та лозунги. Метою було викликати в бессарабців і буковинців «гарячу любов до визволителів та почуття довіри до рад». Подібна пропаганда часто знаходила сприятливий ґрунт. Відверта антиукраїнська політика, яку провадив румунський уряд у міжвоєнні роки, призвела до антипатії, а подекуди ненависті до нього з боку українського населення, яке часто перебувало в полоні ілюзій щодо життя в СРСР, тому сприймало Червону армію як рятівника від румунського терору.

До 3 липня 1940 р. радянські війська зайняли рубежі на новому радянсько-румунському кордоні. Територія СРСР зросла на 50 762 км^2, а кількість населення збільшилася на 3 076 000 осіб. Під час «румунського походу» загинуло 32 червоноармійці, 116 дістали поранення або травми, було втрачено десятки одиниць бронетехніки, автомашин і літаків. У Червоній армії яскраво проявилося невдоволення радянською зовнішньою політикою, яке реалізувалося в дезертирстві (234 випадки) та непокорі командирам (51 випадок).

2 серпня 1940 р. Верховна Рада СРСР ухвалила рішення про включення Бессарабії та Північної Буковини до складу УРСР. 7 серпня Президія Верховної Ради УРСР, виконуючи рішення союзного парламенту, утворила в складі УРСР Чернівецьку область, яка охоплювала територію колишнього Чернівецького й частини Хотинського повіту. З шести повітів Бессарабії та частини українського Придністров’я (на території якого з 1924 р. існувала Молдавська Автономна Радянська Соціалістична Республіка в складі УРСР) було створено Молдавську РСР із центром у Кишиневі. 7 грудня 1940 р. на базі Ізмаїльського та Акерманського повітів було створено окрему Ізмаїльську область УРСР. На партійну та адміністративну роботу до регіону було скеровано 4970 функціонерів із території СРСР.

Одразу ж після приєднання на нових землях розпочалася форсована радянізація. З краю до Румунії переселилося близько 200 000 румунів, які не бажали залишатися на території СРСР. До Німеччини виїхало майже 150 000 бессарабських і буковинських німців. Поміщицька земля була конфіскована й передана в користування найбіднішим селянським господарствам, однак лише на декілька місяців, бо з кінця 1940 р. у регіоні почалася масова колективізація. Під «робітничий контроль» було передано націоналізовані промислові підприємства й банківські установи. Румунський лей обмінювали на радянські карбованці у співвідношенні 40:1, що остаточно розорило й без того незаможне населення. У регіоні ліквідували всі українські товариства, закрили популярну україномовну газету «Час»; освіта й наука були підпорядковані присланим зі Сходу фахівцям. В усіх робітничих і навчальних колективах форсовано почали створювати комсомольські й компартійні структури.

В епіцентрі конфлікту: Україна в німецько-радянській війні 1941 — 1945 рр.

(Іван Патриляк)

Німеччина та СРСР напередодні відкритого збройного протистояння (жовтень 1939 р. — червень 1941 р.)

Союзницькі відносини, між гітлерівською Німеччиною та СРСР, започатковані пактом про ненапад від 23 серпня 1939 р., тривали до червня 1941 р. Однак внутрішні протиріччя цього союзу двох диктатур вдавалося залагоджувати лише до осені 1940 р., коли розпочався період взаємних підозр і недовіри.

Розгромивши Францію, А. Гітлер уже 16 липня 1940 р. віддав наказ про підготовку операції «Морський лев» проти Великобританії (директива № 16). Але від рішучих дій у цьому напрямку німецького канцлера стримували сумніви щодо дружності СРСР у світлі поведінки Кремля під час анексії Бессарабії. А. Гітлер стояв перед дилемою: продовжувати похід на Захід, маючи ненадійного союзника на Сході, або розпочати війну проти СРСР, одночасно перебуваючи в стані війни з Великобританією. За будь-яких умов Німеччина опинялася в стані війни на два фронти. Вихід був лише один — домовитися про нейтралітет або з британцями, або з Кремлем.

Британське керівництво в 1940 р. було налаштоване продовжувати війну проти Німеччини за будь-якого розвитку подій. Спроби залучити СРСР до тіснішого союзу з Німеччиною також провалилися: намагання німецьких дипломатів домовитися наштовхувалися на наполегливі вимоги Кремля передати в розпорядження СРСР усі Балкани та чорноморські протоки.

А. Гітлер вирішив продемонструвати свою зацікавленість у балканських проблемах. 30 серпня 1940 р. Німеччина та Італія стали арбітрами в румунсько-угорській територіальній суперечці, домоглися від румунського уряду передачі Угорщині частини країни (північної Трансильванії). Через два тижні — 15 вересня 1940 р. — румуни під тиском із Берліна й Рима передали Болгарії південну частину Добруджі. Це спричинило в країні політичну кризу, яка змусила короля Кароля II зректися престолу на користь сина Міхая та привела до влади кабінет генерала Й. Антонеску. Новий уряд став на бік Німеччини, запросивши на територію країни німецькі війська для захисту румунських нафтових родовищ і реорганізації румунської армії. Німці та італійці офіційно виступили гарантами нових кордонів «зменшеної» Румунії. Це означало, що СРСР уже не міг розраховувати на посилення свого впливу в цій країні чи отримання від Румунії південної частини Буковини, не вступивши у конфлікт із Берліном і Римом.

Останню спробу домовитися із СРСР про подальше мирне співжиття гітлерівські дипломати зробили 13 жовтня 1940 р. Й. Ріббентроп звернувся до радянського керівництва з пропозицією приєднатися до пакту, укладеного між Німеччиною, Італією та Японією, і провести переговори про поділ сфер впливу у світовому масштабі. 12 листопада 1940 р. до Берліна прибула радянська делегація на чолі з В. Молотовим, яка мала такі завдання: з’ясувати наміри держав Троїстого союзу, досягти виведення німецьких військ із Фінляндії та Румунії та визнання балкансько-дунайського регіону сферою інтересів СРСР, прозондувати ґрунт щодо можливого миру між Німеччиною та Британією. Окрім того, радянська сторона наполягала на утворенні радянських військово-морських баз на території Туреччини, які контролювали б чорноморські протоки, а також вільного пересування радянських військових кораблів через балтійські протоки. Німецькі дипломати й військові фахівці розуміли, що поступки Й. Сталіну «відріжуть» Німеччину від балканської нафти й продовольства, а також позбавлять Рейх домінування на Балтійському морі. Тому про жоден компроміс між Берліном і Москвою домовитися не вдалося. Європа була надто маленькою для задоволення експансивних прагнень двох диктаторів.

18 грудня 1940 р. канцлер Німеччини підписав директиву № 21, відому як план «Барбаросса». Третій Рейх розпочав зосередження військ на своїх східних кордонах для нападу на СРСР. Первісно планували завдати удару 15 травня 1941 р., щоб завершити воєнну кампанію на Сході ще влітку, до початку сезону осінніх дощів, які перетворили б радянські ґрунтові дороги на багнюку. Згодом дата вторгнення була перенесена на 20 травня 1941 р.

Кремлівське керівництво було детально поінформоване про розробку Німеччиною планів нападу на СРСР. Однак Й. Сталін і його оточення з великою недовірою поставилися до даних розвідки, вважаючи їх німецькою або британською дезінформацією. У Радянському Союзі не вірили в те, що німецькі генштабісти дійсно збираються розгромити багатомільйонну Червону армію протягом шести тижнів і вийти на ліній Архангельськ — Астрахань до кінця літа 1941 р.

Упевненість у тому, що «Барбаросса» є спеціально підкинутою дезінформацією зросла в травні 1941 р. Напередодні 20 травня 1941 р. британські урядові кола повідомили радянське посольство в Лондоні про те, що територія СРСР буде атакована німецькими військами протягом найближчої доби. Ця інформація негайно була передана до Москви. Однак 20 травня 1941 р. на кордонах СРСР усе було спокійно, натомість о 8.00 того ж дня німці атакували британські війська на острові Крит. Цей збіг остаточно переконав Й. Сталіна в тому, що дані про напад Німеччини на СРСР є британською дезінформацією, спрямованою на провокування конфлікту між Німеччиною та СРСР для відтягнення німецьких сил від Британії.

Уже на початку травня 1941 р. німецька армія зосередила в прикордонних із СРСР районах 120 дивізій. Радянська розвідка неодноразово доповідала про підготовку Німеччиною нападу 22 червня 1941 р., однак Й. Сталін уперто відмовлявся вірити, вважаючи всі повідомлення британськими провокаціями.

Бажаючи постати «визволителем Європи», радянський лідер прагнув завдати удару по німецьких військах після початку бойових дій Німеччини проти Великої Британії. Певною мірою плани Й. Сталіна було розкрито в передовій статті газети «Правда» за 6 травня 1941 р.: «За межами нашої Батьківщини палає полум’я Другої імперіалістичної війни. Усі жахи її незчисленних бід лягають на плечі трудящих. Народи не хочуть війни. Їхні погляди звернені в бік країни соціалізму, яка пожинає плоди мирної праці. Вони справедливо бачать у Збройних Силах нашої держави — у Червоній армії та Воєнно-морському флоті — надійну опору миру... У сьогоднішній складній міжнародній обстановці слід бути готовим до будь-яких несподіванок...»

У цих словах проглядається підготовка громадської думки в СРСР до «визвольного походу» на Захід. Одразу ж після виступу Й. Сталіна в Генеральному штабі Червоної армії було розроблено план удару по німецьких військах.

Після 20 травня 1941 р., коли німці атакували британців на Криті, Й. Сталін вирішив, що А. Гітлер найближчим часом здійснить вторгнення на Британські Острови й не відважиться в 1941 р. напасти на СРСР.

Однак лідер нацистської Німеччини інакше оцінював ситуацію. Він вважав, що СРСР є тим чинником, на який Британія розраховує у війні проти Німеччини, тому до вторгнення на Британські острови вирішив назавжди нейтралізувати непередбачуваного східного сусіда.

Співвідношення сил та оперативні плани противників перед початком війни

На кінець 1930-х років Радянський Союз уже був найбільш мілітаризованою державою світу. Витрати на армію в 1941 р. зросли до 43 % від видаткової частини бюджету. З 1 вересня 1939 р. у СРСР ввели загальний військовий обов’язок. Особовий склад Червоної армії збільшився з 1 943 000 у 1939 р. до 5 700 000 у червні 1941 р. Кількість гармат і мінометів збільшилася від 55 800 в 1939 р. до 148 000 у 1941 р. Чисельність танків була збільшена з 18 400 до 24 000; кількість бойових літаків виросла з 15 500 до 23 000. Вермахт на середину 1941 р. випереджав Червону армію лише за чисельністю особового складу (8 300 000 проти 5 700 000), але поступався всіма технічними засобами (гармат і мінометів у німців було 88 300 проти 148 000, танків і танкеток — 5700 проти 24 000 радянських танків, літаків — 10 000 проти 23 000). Слід зазначити, що Німеччина на червень 1941 р. уже провела мобілізацію, а СРСР розпочав її тільки з моменту нападу, тобто потенціал збільшення особового складу був колосальним. Лише з території України протягом першого року війни було мобілізовано майже 3 200 000 осіб. До того ж німецькі збройні сили на середину 1941 р. не мали у своєму розпорядженні жодного важкого танка (у СРСР було 636 важких танків КВ), менше нових середніх танків (439 танків T-IV проти 1225 радянських танків Т-34) тощо.

Співвідношення збройних сил протиборчих сторін безпосередньо на кордоні в червні 1941 р. виглядало таким чином: Радянський Союз у прикордонних округах зосередив 170 дивізій, особовий склад яких налічував 3 488 000 осіб, а вермахт мав на кордонах із СРСР 153 дивізії з особовим складом 4 050 000 солдатів і офіцерів; союзники Німеччини сконцентрували 37 дивізій із чисельністю особового складу 745 000 осіб. В артилерії протиборчі сторони на кордонах не мали паритету: 47 000 радянських проти 17 160 німецьких і 6683 союзницьких гармат. Так само в танкових військах на боці Червоної армії була абсолютна перевага: 12 379 радянським танкам протистояли 3 266 німецьких танків і танкеток та 402 танки їхніх союзників. Переконлива перевага була на боці Червоної армії і в авіації: 19 500 літаків проти 1830 німецьких (з них боєздатними були 1280) і 1020 літаків союзників Німеччини.

Червона армія концентрувалася в Литві (для можливого наступу на територію Східної Пруссії), на Білостоцькому та Львівському «балконах» (для ймовірного наступу в напрямках Варшава — Берлін та Краків — Прага відповідно) та в Бессарабії (для ймовірного наступу на Балкано-Дунайський регіон). Німецькі війська зосереджувалися в трьох угрупованнях: група армій «Північ» була сконцентрована в Східній Пруссії та Північно-Східній Польщі для наступу на Прибалтику до Ленінграда (на з’єднання з фінськими військами), група армій «Центр» (найпотужніша) була зосереджена в центральній частині Польщі для наступу на Москву через Мінськ і Смоленськ, група армій «Південь» концентрувалася на південь від Любліна для наступу на територію України з виходом до Волги та Кавказу. Проти радянського угруповання в Бессарабії було зосереджено румунські війська, посилені 11-ю німецькою армією.

На Південно-Західному фронті (який розгорнули на базі Київського особливого військового округу) співвідношення сил було на користь Червоної армії (58 дивізій проти 36,5 німецьких, 868 000 червоноармійців проти 730 000 німецьких вояків, 13 634 гармати проти 9 700 німецьких, 4 776 танків проти 728 у німців, 2 256 літаків проти 800 ворожих).

На користь радянських військ було співвідношення сил у смузі Південного фронту, розгорнутого в Україні та Молдові: румунсько-німецька група армій «Антонеску», розташовані на кордонах із СРСР, включала три армії (3-тю й 4-ту румунські та 11-ту німецьку) загальною чисельністю особового складу 405 000 бійців, на озброєнні яких було до 300 танків (переважно німецьких), до 4000 гармат і мінометів (зазвичай румунських) і 600 літаків (здебільшого румунських). Їм протистояли п’ять радянських армій (9-та, 12-та, 18-та, 19-та й Приморська) загальною чисельністю понад 500 000 осіб, озброєних 1050 танками, 7000 гармат, 1270 літаками.

Червона армія мала колосальну технічну перевагу над вермахтом у танкових військах. Основною ударною силою радянських військ, згідно з тодішньою радянською воєнною наукою, мали бути механізовані корпуси (МК), кожен із яких складався з двох танкових дивізій, моторизованої дивізії, окремого мотоциклетного полку, батальйону зв’язку, інженерного батальйону, корпусної авіаескадрильї. За штатним розписом в одному МК нараховувався 1031 танк, однак реально їх було від 100 до 1200, що часто переважало німецькі танкові групи (які пізніше були перейменовані на танкові армії), котрі налічували від 602 до 968 танків, і німецькі танкові корпуси, у яких було 250—400 танків.

Основні ударні танкові сили Червоної армії були сконцентровані в районі Білостоцького й Львівського виступів — виступів радянського кордону на захід на 120—170 км, які «врізалися» глибоко в німецьку окупаційну зону Польщі. Якби Червона армія готувалася до оборони на власній території, то танкові сили слід було розташувати в «западинах», щоб вони не опинилися в оточенні з перших годин війни. Однак верховне радянське командування визнавало лише наступальну тактику — війну на чужій території, тому сконцентрувало танкові війська в районах, стратегічно невигідних для оборони, але придатних для стрімкого наступу на Захід.

У другій половині 1940-х рр. — на початку 1941 р. з огляду на перевагу в танках, артилерії й авіації, головне командування Червоної армії активно розробляло плани війни на Заході. Оперативні плани передбачали завершення концентрації радянських військ для наступу в період із 1 червня до 10 липня 1941 р. Це означало лише одне: після 10 липня 1941 р. Й. Сталін планував розпочати реалізацію своїх планів наступальної війни. Усвідомлюючи, що німецькі збройні сили, зосереджені в Польщі, можуть стати легкою здобиччю для Червоної армії в разі її наступу, гітлерівське командування планувало випередити своїх московських візаві й атакувати першим.

Бої за Україну в 1941—1942 рр.: провал «стратегічної» оборони

О 3.15 22 червня 1941 р. німецькі артилерія та авіація завдали несподіваного масованого удару по радянських військах — розпочалися бойові дії на східному фронті Другої світової війни. Керівництво СРСР і командування Червоної армії виявилося зовсім не готовим до такого розвитку подій. Й. Сталін ніяк не хотів повірити в те, що А. Гітлер його обіграв. Лише ввечері 22 червня 1941 р. у Москві остаточно впевнилися, що мають справу не з провокаціями, а з повноцінною війною. Тоді було вирішено реалізовувати плани наступу на захід, розроблені до війни, незважаючи на обстановку, що складалася на фронтах. О 21.15 22 червня нарком оборони С. Тимошенко надіслав командувачам фронтів Директиву № 3, у якій поставив військам завдання на 23—24 червня 1941 р.: «Потужними концентричними ударами механізованих корпусів, усією авіацією Південно-Західного фронту й інших військ 5-ї й 6-ї армії оточити та ліквідувати угруповання противника, що наступає в напрямку Володимира-Волинського, Бродів. До кінця дня 24 червня оволодіти районом Любліна».

З перших днів боїв на території України найбільш загрозливим було становище на території південної Волині та північної Галичини. У перший день вермахт просунувся на радянську територію на 35—50 км. Основний удар німецької 1-ї танкової групи та 6-ї піхотної армії було спрямовано на так званий «сокальський кордон» (межу сучасної Львівської та Волинської областей). Радянські війська концентрувалися на південний захід від місця прориву противника на Львівському «балконі». Якщо на захід від Львова німецькі війська просувалися доволі повільно, подолавши 100 км за тиждень і досягнувши міста тільки 30 червня 1941 р., то на північний схід від Львова вермахт уже за тиждень боїв вийшов у район старого польсько-радянського кордону, тобто просунувся на 300 км.

У ніч із 22 на 23 червня 1941 р. у Тернополі відбулася нарада за участі командувача Південно-Західного фронту генерал-полковника М. Кирпоноса, начальника штабу фронту генерал-лейтенанта М. Пуркаєва, члена Військової ради фронту (комісара фронту) М. Вашугіна, повноважних представників Ставки Верховного головнокомандування — генерала армії, начальника генерального штабу Червоної армії Г. Жукова й першого секретаря ЦК КП(б)У М. Хрущова. На цій нараді було обговорено наказ наркома оборони про перехід у наступ на територію противника. Після дискусії командувач фронту М. Кирпонос ухвалив «соломонове рішення», яке було катастрофічним за тих умов: він не віддав наказ військам про перехід до масштабного наступу на Люблін і не наважився на відхід до старого радянсько-польського кордону. Командувач наказав створити два ударні угруповання — північне (у районі Луцька) і південне (у районі Бродів). Ними було заплановано завдати удар у напрямку на Сокаль. Перед наступом військам Південно-Західного фронту потрібно було підтягнути сили з «львівського балкону», тобто перекинути їх із півдня на північ на 150—200 км. Завершити передислокацію планували до 25 червня. Але командування вермахту не бажало поступатися стратегічною ініціативою. Під час важких боїв 23—24 червня 1941 р. німцям удалося прорвати радянську оборону в районі Володимира-Волинського й захопити місто, оточивши й ліквідувавши 124-ту радянську дивізію. Негайно в прорив були кинуті 13-та й 14-та німецькі танкові дивізії з 3-го моторизованого корпусу, які форсованим маршем вирушили в напрямку Луцька й Дубна. Командування 6-ю радянською армією для ліквідації ворожого прориву уранці 24 червня розпочало контрудар силами 4-го механізованого корпусу в напрямку на Немирів. Корпус, яким на той час командував генерал А. Власов, до початку війни був одним із найпотужніших у Червоній армії. На його озброєнні перебувало 979 танків (із них 313 нових Т-34 і 143 нові танки КВ), об’єднаних у три дивізії. Однак, не маючи точного уявлення про те, де перебувають німці (які, прорвавши фронт, швидким маршем просувалися на схід) командування корпусу буквально «заганяло» своїх танкістів у трикутнику Немирів — Мостиська — Львів.

Тим часом наприкінці дня 24 червня 1941 р. німецькі танкові сили з 1-ї танкової групи Клейста розширили прорив у районі Луцька між 5-ю та 6-ю радянськими арміями до 50 км. Німецькі танкові дивізії націлилися в район Бродів і Дубна з подальшим наміром вийти в напрямку до Житомира.

Намагаючись зупинити просування противника, проти 1-ї танкової армії вермахту скерували радянські механізовані корпуси. Згідно з новим задумом командування Південно-Західного фронту, 4-й і 15-й радянські МК мали наступати з району Бродів до Радехова. Однак радянські танкові колони ставали жертвами ударів ворожої авіації. Прибувши на місце призначення, танки вступали в бій невеликими групами, не концентруючись і не очікуючи надходження пального та боєприпасів. Тож через декілька годин бою, вичерпавши пальне й боєприпаси, радянська техніка застигала нерухомо. Дивізії вермахту, які тримали оборону, задіяли всю наявну в них протитанкову артилерію, зірвавши радянський контрнаступ під Радеховом. На північ від Радехова, на Волині, 22-й радянський МК атакував 25 червня німецькі позиції в районі Луцька. Зав’язалися зустрічні танкові бої. Вдало маневруючи, 13-та і 14-та танкові дивізії вермахту зуміли обійти з флангу радянські війська, що наступали, і змусити їх перейти до оборони по річці Стир.

Попри невдачі, командування Південно-Західного фронту на чолі з М. Кирпоносом намагалося зупинити німецькі війська, кидаючи 26 червня в бій нові сили та резерви, які безперервно атакували противника.

Унаслідок того, що радянські польові аеродроми перед початком війни на Східному фронті були підтягнуті до кордонів на 10—15 км, німецька артилерія й авіація зуміли в перший день війни знищити понад 1800 радянських літаків, з яких понад 1500 — на аеродромах. Частину літаків полишали на аеродромах, піддаючись загальній паніці; німці захоплювали їх цілими й неушкодженими. До 30 червня 1941 р. радянські повітряні сили втратили 3150 літаків проти 670 німецьких. Масові втрати радянської авіації призвели до того, що Люфтваффе перехопило ініціативу в повітрі, завдаючи ударів по радянських наземних військах і комунікаціях, що спричинило колосальну паніку й втрату керівництва військами в Червоній армії. У зв’язку з цим за два тижні боїв в окремих місцевостях німці просунулися на 300—400 км на схід.

Через загальний хаос червоноармійці неодноразово просто розбігалися полями й лісами, кидаючи бойову техніку. Так, 28 червня 1941 р. у районі Немирова Львівської області німецька піхота оточила й розгромила 81-шу мотострілкову радянську дивізію, на озброєнні якої було 270 танків. Уся техніка була покинута, 70 % особового складу «зникло безвісти», зокрема командир дивізії полковник Варипаєв, заступник комдива полковник Барабанов, начальник штаба дивізії полковник Спесівцев та решта керівництва. До 24 червня 1941 р., тобто за два дні війни, «розпалися» 22-й МК і 27-й стрілецький корпус, які вступили в бої в районі Луцька й Володимира-Волинського.

Справжнім бичем для Червоної армії в умовах хаосу й паніки стало небажання рядових солдатів захищати сталінський режим і масове дезертирство. Особливо болісним було дезертирство офіцерів, зокрема високопоставлених. У мемуарах маршал К. Рокосовський згадував такий епізод початку війни: «24 червня 1941 р. у районі Клевані ми зібрали багатьох горе-воїнів, серед яких виявилося чимало офіцерів. Більшість цих людей не мала зброї. На наш сором, усі вони, зокрема офіцери, відпороли знаки відрізнення. В одній такій групі мою увагу привернув літній чоловік, що сидів під сосною. Своїм виглядом і манерами він не був подібний до солдата. Поряд із ним сиділа молоденька санітарка. Звернувшись до тих, хто сидів, — а їх було не менш ніж сто, — я наказав офіцерам підійти до мене. Ніхто не поворухнувся. Підвищивши голос, я повторив наказ вдруге й втретє. У відповідь — мовчанка й застиглість. Тоді я підійшов до старого оточенця, наказав йому встати й запитав, яке в нього звання. Слово „полковник“ він витиснув із себе наскільки байдуже й водночас із таким нахабним викликом, що його вигляд і тон буквально розлютили мене. Вихопивши пістолет, я був готовий застрелити його на місці. Апатія й бравада одразу ж полишили полковника, він упав на коліна й почав благати про пощаду...»

До 6 липня 1941 р. війська Південно-Західного фронту втратили до 140 000 дезертирами, 66 000 пораненими й 25 000 убитими[3]. По всьому німецько-радянському фронту за цей час вермахт розгромив 100 радянських дивізій. У прикордонних боях Червона армія втратила 850 000 бійців (85 000 убитими, 260 000 пораненими й хворими, 515 000 — полоненими й дезертирами). При цьому вермахт втратив 92 000 убитими, пораненими й полоненими. Червона армія недорахувалася понад 11 700 танків (німці — 503), 6293 літаків (німці — 807), понад 20 000 гармат і мінометів (німці — 1806). Гітлерівські війська захопили стратегічні запаси сировини й важливі військові заводи. У прикордонних боях вермахт загарбав на складах і в ешелонах понад 5 400 000 гвинтівок, 191 000 кулеметів, мобілізаційні запаси латуні, свинцю, легованої сталі, нафтопродуктів. Зокрема, завдяки захопленим нафтопродуктам німці задовольнили третину власних потреб.

До 2 липня 1941 р. німецькі війська повністю розгромили 4-й, 8-й, 9-й, 15-й, 19-й радянські механізовані і 36-й стрілецький корпуси. Волинська танкова битва, що тривала з 25 червня до З липня 1941 р., перетворилася на танковий погром, у якому війська Південно-Західного фронту втратили 3464 танки з 4204.

Бажання воювати на чужій території зіграло злий жарт із радянським командуванням. «Броньовані кулаки», призначені для наступу в Європі, виявилися безсилими під час захисту власної країни. Безглузді помилки командування, яке вводило війська в бій дрібними групами, дезертирство й паніка, відсутність зв’язку прирекли танкові війська Червоної армії в 1941 р. на безславну поразку. Німці просувалися територією України влітку 1941 р. так само швидко, як і під час свого тріумфального маршу на Париж за рік до того. 6 липня 1941 р. у столиці України було створено штаб оборони міста. 7—8 липня гітлерівські танкові з’єднання прорвали оборону радянських військ, захопивши Бердичів і Житомир. У фронті радянських частин утворився 70-кілометровий розрив, через який на Київ рушили німецькі танкові дивізії, котрі 10 липня 1941 р. досягли оборонних рубежів столиці на річці Ірпінь. 11 липня в зовнішньому секторі Київського укріпрайону розпочалися перші бої за місто.

Тим часом на південь від місця швидкого просування німецьких танкових військ, на Галичині та Поділлі, Червона армія доволі повільно відступала під тиском німецьких піхотних частин. Тільки 14 липня 1941 р. німецькі війська увійшли до Проскурова (нині — Хмельницький), а до кінця липня зайняли територію Вінницької області. Фронт вигнувся великою дугою: на півночі, у районі Києва, німці дійшли майже до Дніпра, а на півдні Червона армія утримувала південну Київщину та Черкащину. Німецьке командування правильно оцінило перспективи проведення захоплення. З-під Білої Церкви й Києва німецькі танкові дивізії розвернулися на 90° на південь і почали наступати вздовж Дніпра в напрямку до Чорного моря.

Радянському командуванню необхідно було вирівнювати лінію оборони. Однак Ставка Верховного головнокомандування відмовляла, вбачаючи в будь-якому відступному маневрі зраду й дезертирство. Цим скористалися німецькі штабісти, які розробили операцію з оточення радянських військ. Двома концентричними ударами з півночі та півдня в районі Умані було відрізано майже 200-тисячне радянське угруповання (залишки згадуваних 6-ї й 12-ї армій під командуванням І. Музиченка та П. Понедєліна[4]). Протягом двох тижнів, до 8 серпня 1941 р., дві армії в уманському «котлі» просто «розпалися».

Німецькі війська майже без перешкод широким фронтом вийшли до Дніпра протягом 25—30 серпня 1941 р. Війська Південного фронту були ізольовані від військ Південно-Західного. На лівому березі Дніпра вермахт захопив плацдарми в районі Кременчука, і майже вся Правобережна Україна опинилася в німецьких руках.

Реакція Й. Сталіна на катастрофу 6-ї та 12-ї армій була неймовірно гострою. Замість того, аби проаналізувати причини оточення великих сил Червоної армії, він вдався до улюбленої практики — залякування й терору, які посилилися з початком війни. 16 серпня 1941 р. побачив світ наказ Ставки Верховного головнокомандування Червоної армії № 270, у якому командирів та червоноармійців, які потрапляли до полону, було прирівняно До «злісних дезертирів», а їхні родини мали зазнати репресій.

Тоді як Південно-Західний фронт невпинно наближався до катастрофи, на ділянці Південного фронту — у Бессарабії — ситуація була набагато сприятливішою для Червоної армії. 22—23 червня 1941 р. розпочалися перші зіткнення на ділянці Південного фронту. 2 липня 1941 р. румунська група армій «Антонеску» спільно з 11-ю німецькою армією розпочала масштабні наступальні операції в напрямках на Могилів-Подільський, Кишинів і Дубоссари. Румунський десант форсував Дунай і захопив узбережжя Чорного моря на півдні сучасної Одеської області. 3-тя румунська армія 5 липня зайняла Чернівці, а до 9 липня повністю розгромила 18-ту радянську армію на території Чернівецької області.

Протягом першого місяця боїв румунська армія втратила 23 000 солдатів та офіцерів убитими, однак втрати Південного фронту Червоної армії були набагато серйознішими: близько 50 000 убитими й 80 000 полоненими. Дійшовши до старих румунсько-радянських кордонів, румунські війська зупинилися. Генштаб румунської армії відмовився від окупації територій, що належали СРСР до 1940 р. Лише за особистим наполяганням А. Гітлера маршал Й. Антонеску погодився продовжити участь румунської армії в східній кампанії вермахту. Румунські з’єднання отримали наказ наступати на Одесу.

4 серпня 1941 р. розпочалася оборона Одеси. До 20 серпня 1941 р. німецькі війська захопили весь вигин Дніпра від Черкас до Херсона. 20 вересня 1941 р. 11-та німецька армія за підтримки румунських частин розпочала форсування Дніпра в районі Херсона й розгорнула наступ у напрямку на Мелітополь. До кінця вересня 1941 р. радянські війська в Приазов’ї були оточені й до 10 жовтня полонені німцями (до полону потрапило 100 000 осіб, вермахт захопив 212 танків і 672 гармати). 29 вересня 1941 р. 11-та німецька армія несподівано легко прорвала радянську оборону на Перекопі й увійшли до Криму. 7 жовтня в районі Сімферополя було полонено ще близько 100 000 червоноармійців, а німецько-румунські війська швидко просувалися на південь півострова. З’явилася загроза втрати головної бази Чорноморського флоту — Севастополя. Враховуючи ці обставини, радянське Верховне головнокомандування віддало наказ про евакуацію Одеси й переміщення військ Приморської армії до Севастополя. 16 жовтня 1941 р. до Одеси увійшли перші частини румунської армії. Одеська оборонна операція завершилася.

16 листопада 1941 р. німецько-румунські війська розпочали облогу Севастополя. 25—31 грудня 1941 р. радянські війська провели Керченсько-феодосійську наступальну операцію, під час якої зуміли вибити німецькі частини з Керчі, Євпаторії, Судака та Феодосії. Але Червоній армії вдалося закріпитися лише в Керчі, біля якої було створено Керченський фронт.

До кінця 1941 р. німці та їхні союзники-румуни зуміли повністю оволодіти півднем України. Червона армія утримувала лише Севастополь і частину Керченського півострова в Криму.

Тим часом на київському напрямку запеклі бої точилися між німецькими військами 6-ї армії та червоноармійцями, що обороняли київський укріпрайон (КиУр). Протягом 31 липня — 16 серпня 1941 р. вермахт здійснив генеральний штурм Києва. 8—10 серпня 1941 р. для оборони столиці України було нашвидкуруч створено 37-му армію під командуванням генерала А. Власова, який зарекомендував себе в Києві якнайкраще. Однак це не врятувало столиці України: місто було вже приречене. 21 серпня 1941 р. А. Гітлер ухвалив рішення відкласти наступ на Москву й натомість заволодіти Києвом, Лівобережною Україною, Кримом, Донбасом, Кавказом і Ленінградом.

22 серпня 1941 р. було видано наказ верховного командування вермахту про знищення сил супротивника в районі Києва. 25 серпня 1941 р. 2-га армія та 2-га танкова група вермахту були тимчасово виокремлені з групи армій «Центр» для проведення операцій у зоні відповідальності групи армій «Південь». Ці війська під командуванням Г. Гудеріана протягом двох тижнів зім’яли радянський Брянський фронт (командувач — A. Єременко) і 7 вересня 1941 р. прорвалися до Конотопа, зайшовши з півночі в тил військам Південно-Західного фронту.

10 вересня почали наступати війська 1-ї танкової групи й 17-ї армії німців із Кременчуцького плацдарму. 13 вересня 1941 р. начальник штабу Південно-Західного фронту генерал B. Тупиков повідомив Ставку й Генеральний штаб про складне становище військ і попросив дозволу відвести сили фронту від Києва та Дніпра. Однак Й. Сталін оголосив звіт командувачів фронту «панічним», звинувативши своїх генералів у боягузтві, і вимагав «уперто битися». Командувач Південно-Західного фронту М. Кирпонос і його начальник штабу усвідомлювали, що в разі самочинного відведення військ вони будуть звинувачені в «зраді» й, як і командувач Західного фронту Д. Павлов, розстріляні. Тому керівництво Південно-Західного фронту залишилося разом зі своїми військами на місці, вважаючи за краще загинути на полі бою. А вже 16 вересня 1941 р. з’єднання 1-ї та 2-ї танкової груп вермахту зустрілися неподалік від містечок Лохвиця та Лубни, перерізавши таким чином комунікації фронту й оточивши майже 900-тисячне угруповання радянських військ. З київського «котла» вдалося вийти лише кільком десяткам тисяч вояків (до 20 000 осіб вивів з оточення командувач 37-ї армії А. Власов). Сотні тисяч загинули або розбіглися лісами та навколишніми селами, 665 000 здалися в полон німцям. Більшість командирів і бійців Червоної армії в київському «котлі» не бажали чинити опору або вириватися на схід, віддаючи перевагу німецькому полону.

19 вересня 1941 р. німці увійшли до Києва, а 20 вересня в районі урочища Шумейкове коло Лохвиці були оточені залишки 289-ї дивізії, з якими перебували штаб і військова рада Південно-Західного фронту, а також штаб 5-ї армії. Більшість оточених потрапили до полону або загинули. Серед загиблих були командувач фронту М. Кирпонос, член військової ради фронту М. Бурмистренко, начальник штабу фронту В. Тупиков. Таким чином, Червона армія втратила гігантське військове угруповання, 21 генерала, десятки тисяч кадрових офіцерів, багато військового майна. Вермахт захопив 3718 гармат і 884 танки (більше, ніж було гармат і танків в усій німецькій групі армій «Південь»!).

Німецькі війська без особливих проблем заволоділи Лівобережною та Слобідською Україною, створивши загрозу оточення для військ Південного фронту.

Наприкінці осені 1941 р. ставало дедалі зрозуміліше, що німецький план блискавичної війни пробуксовує, так само як зазнають невдачі намагання Червоної армії зупинити просування німців уперед. До грудня 1941 р. німці та їхні союзники розбили 300 дивізій Червоної армії, захопили в полон 3 900 000 червоноармійців, і понад 1 200 000 радянських вояків загинули (вермахт втратив 300 000 убитими). Незважаючи на зрив графіку виконання плану «Барбаросса», німецькі війська здобули колосальні перемоги, до листопада 1941 р. зайнявши стратегічно вигідні позиції неподалік від столиці СРСР і маючи перевагу в людях (у 1,3 разу), гарматах (у 1,9 разу) та літаках (у 2,1 разу). Однак, попри це, операція «Тайфун» (грудень 1941 р.), спрямована на захоплення вермахтом Москви, зазнала невдачі.

Протягом грудня 1941 — січня 1942 рр. німецькі війська були відкинуті на 100—200 кілометрів на захід від Москви. Значною мірою успіху радянських військ сприяли кліматичні умови й колосальні дисциплінарні заходи, запроваджені в Червоній армії. З кінця вересня 1941 р., відповідно до Наказу Ставки Верховного головнокомандування № 001919, у кожній дивізії були сформовані загороджувальні загони силою одного батальйону, які не давали червоноармійцям шансів на виживання за спроби відступу.

Червона армія розгромила 38 дивізій вермахту, однак не змогла докорінно змінити розвиток подій. У лютому 1942 р. німцям вдалося стабілізувати фронт. Відведення та перегрупування німецьких військ у Кремлі сприйняли як початок катастрофи німецької воєнної машини. Відповідно Й. Сталін разом зі своїм найближчим оточенням віддав наказ про підготовку амбітних наступальних операцій у травні 1942 р. Вважаючи, що основні сили німців згруповані на московському напрямку, розробили масштабні плани Керченської та Харківської наступальних операцій. Під час першої передбачали військами Керченського фронту (командувач — генерал Д. Козлов) прорвати німецьку оборону й деблокувати Севастополь із подальшим вигнанням німців із Криму. А в ході другої планували силами військ Південно-Західного (командувач — маршал С. Тимошенко) та Південного (командувач — генерал Р. Малиновський) фронтів завдати концентричного удару з району Ізюмсько-Барвінківського виступу (південніше від Харкова) у напрямку Дніпропетровська з метою оточення та розгрому німецької групи армій «Південь».

Бездарне керівництво Л. Мехліса наступом на Керченському півострові обернулося черговою катастрофою для Червоної армії. Уже до 15 травня 1942 р. німці здобули Керч і розгромили дві радянські армії (47-му й 51-шу), знищивши 400 літаків і 347 танків. Залишки військ Керченського фронту в паніці тікали на Таманський півострів. Завдяки перемозі на Керченському півострові вермахт дістав можливість перекинути всі з’єднання 11-ї армії (200 000 осіб) під Севастополь. 30 червня 1942 р. німці з півдня увірвалися в місто. Командування радянських військ поспішно евакуювалося морем, залишивши на певну загибель 100 000 захисників Севастополя. Останні бої на мисі Херсонес точилися до 4 липня 1942 р.

Несприятливо для Червоної армії розгорнулися також події під Харковом. 12 травня 1942 р. війська Південно-Західного й Південного фронтів розпочали наступ у напрямку Дніпропетровська, Полтави й Харкова. Але вже 17 травня 1942 р. армійська група генерала Е. Клейста (1-ша танкова й 17-та армії) несподівано завдала потужного удару з району Краматорська у фланг радянському угрупованню, яке наступало з півдня. Одночасно з півночі назустріч військам Е. Клейста почала наступ 6-та німецька армія генерала Ф. Паулюса. 23 травня 1942 р. з’єднання Паулюса й Клейста зустрілися в районі містечка Ізюм, завершивши оточення радянського угруповання. Харківська операція завершилася черговою катастрофою Червоної армії: 240 000 полонених і 170 000 убитих, втрачено 2026 гармат і 1249 танків. Лише 22 000 червоноармійців зуміли вирватися зі щільного оточення.

Харківський погром створював сприятливі умови для наступу військ вермахту в напрямку Волги й Кавказу. Упродовж червня-липня 1942 р. німецькі та союзні війська відтіснили Південно-Західний і Південний фронти на схід, окупувавши 22 липня 1942 р. усю територію України.

Поразки весни-літа 1942 р. стали можливими через переконаність радянського командування й особисто Й. Сталіна в переважанні сил Червоної армії. Ця самовпевненість призвела до низького рівня підготовки операцій, ейфорійних настроїв у військах. Результатом стали два великі «котли», які знову нагадали про трагічні дні літа й осені 1941 р. і деморалізували фронтове командування Червоної армії. 28 липня 1942 р. Й. Сталін підписав зловісний наказ № 227 «Ні кроку назад!», за яким усіх, хто відступав, оголошували зрадниками й мали віддавати під військовий трибунал. На фронті створювали штрафні батальйони, які формували із запідозрених у боягузтві та засуджених за різні злочини й кидали на найбільш небезпечні ділянки. Позаду фронтових частин збільшували кількість загороджувальних загонів (кожна рота в загороджувальному батальйоні мала складатися з 200 добре озброєних бійців), які діставали наказ «розстрілювати на місці панікерів та боягузів».

19 листопада 1942 р. розпочалася Сталінградська наступальна операція, яка завершилася 2 лютого 1943 р. розгромом півмільйонного угруповання ворожих військ. Під час цього наступу 18 грудня 1942 р. війська Південно-Західного фронту повернулися на територію України. 573-й полк 195-ї стрілецької дивізії 1-ї гвардійської армії зайняв перший населений пункт УРСР — село Півнівку Міловського району Ворошиловградської (зараз — Луганської) області. У боях за цей невеликий населений пункт загинуло 1066 червоноармійців. Загалом же за 1942 р. Червона армія зазнала найбільших у своїй історії втрат — 5 888 000 убитими.

Вигнання нацистів з України: наступальні операції Червоної армії протягом 1943—1944 рр.

Упродовж січня-лютого 1943 р. війська Південно-Західного фронту (командувач — генерал М. Ватутін) у жорстоких боях просунулися на 200—250 км на захід, вийшовши на лінію Красноград — Новомосковськ — Синельникове. Червона армія вела масштабний наступ на фронті завширшки 1600 км. У лютому 1943 р. вдалося вибити німців із Луганська.

Німецьке командування мало намір перехопити стратегічну ініціативу у війні на Сході. Для цього було вибрано район так званого Курського виступу, де німці планували ударами з півночі та півдня оточити й ліквідувати велике радянське угруповання. До Курська було стягнуто 50 дивізій, зокрема 16 танкових, 2700 танків, 10 000 гармат і мінометів, 2000 літаків, 900 000 солдатів.

Радянські війська сконцентрувалися на заздалегідь підготованих 8 лініях оборони, які мали загальну протяжність 9240 км і глибину 300 км. На Курському виступі було зосереджено війська Центрального й Воронезького фронтів загальною чисельністю 1 300 000 осіб, на озброєнні яких було 19 000 гармат і мінометів, 3400 танків, 2100 літаків.

5 липня 1943 р. німецькі танкові клини розпочали синхронний наступ із півночі та півдня назустріч один одному, однак «зав’язли» в глибоко ешелонованій обороні. Кульмінація битви відбулася 12 липня 1943 р., коли німці кинули в наступ усі танкові резерви, які так і не зуміли переламати хід битви в танковому бою біля с. Прохорівка. 313 липня 1943 р. у наступ перейшла Червона армія. На південь від Курська війська Воронезького та Степового фронтів 3 серпня 1943 р. розпочали Харківсько-Білгородську операцію, яка тривала двадцять днів і завершилася взяттям Харкова 23 серпня 1943 р.

Під час Курської битви обидві армії зазнали величезних втрат: вермахт недорахувався 500 000 солдатів і офіцерів, які загинули, втратив 1500 танків та 3700 літаків; Червона армія залишила на полі бою майже 900 000 осіб убитими, 6046 танків, 5244 гармати і 1626 літаків.

До кінця вересня 1943 р. Червона армія провела на території України Мелітопольську, Донбаську й Чернігово-Прип’ятську операції. Найбільш масштабною й кривавою з них була Донбаська операція, що тривала з 13 серпня до 22 вересня 1943 р. Операцію проводили силами Південно-Західного (командувач — генерал Р. Малиновський) і Південного (командувач — генерал Ф. Толбухін) фронтів. Вермахт (6-та армія генерала К. Голліта) створив добре укріплені рубежі на річці Міус, які були подолані лише завдяки колосальній перевазі в артилерії. 18 серпня 1943 р. німецьку оборону було прорвано. 8 вересня радянські війська вибили німців із міста Сталіно (нині — Донецьк), а 22 вересня 1943 р. вийшли на рубіж Дніпропетровськ — Мелітополь, досягнувши Дніпра. Втрати Червоної армії в цій операції становили 273 500 убитими й пораненими.

Німецькі війська були відведені за лінію Дніпра й зайняли вигідні оборонні рубежі. Червона армія вийшла до Дніпра на 750-кілометровому фронті.

Командування вермахту розробило план довготривалої оборони, відомий під назвою «Вотан». Він передбачав створення від Балтійського до Чорного моря добре укріпленого «Східного валу», який мав проходити по лінії Нарва — Псков — Гомель і далі по Дніпру. Цей рубіж, на думку німецького генералітету, мав зупинити просування Червоної армії на захід. А. Гітлер навіть оголосив «Східний вал» рубежем Рейху й заявляв, що Червона армія не подолає його.

Основні сили захисників дніпровської частини «Східного валу» на території України становили війська групи армій «Південь» (командувач — фельдмаршал Е. фон Манштейн). Проти них діяли війська Центрального (командувач — генерал X. Рокоссовський), Воронезького (командувач — генерал М. Ватутін), Степового (командувач — генерал І. Конєв), Південно-Західного (командувач — генерал Р. Малиновський) і Південного (командувач — генерал Ф. Толбухін) фронтів. Співвідношення сил було на користь Червоної армії, що наступала: у людях 3 000 000 проти 1 200 000 німців, в артилерії — 51 200 гармат проти 12 600, у танках — 3000 проти 2100, у літаках — 2800 проти 2000. Радянське військове керівництво вирішило провести наступ через широку річку без зупинки, «на плечах» ворога, що відступав. Битва за Дніпро складалася з двох стратегічних наступальних операцій — Нижньодніпровської та Київської. У розпал битви за Дніпро 16 жовтня Ставка Верховного головнокомандування ухвалила рішення про перейменування Воронезького фронту на 1-й Український, Степового фронту — на 2-й Український, Південно-Західного — на 3-й Український, а Південного — на 4-й Український.

Нижньодніпровська наступальна операція тривала з 26 вересня до 20 грудня 1943 р. У ході неї німецькі війська були витіснені із Запорізької й Херсонської областей, німецьке угруповання в Криму опинилося в блокаді. На правому березі Дніпра було захоплено гігантський плацдарм (450 км по лінії фронту й 100 км углиб), який тягнувся від Черкас до Запоріжжя. Під час проведення Нижньодніпровської операції Червона армія зазнала величезних втрат — 754 000 осіб убитими, що становило 45 % від усіх втрат радянських військ у боях за Україну протягом серпня-грудня 1943 р.

Надзвичайно складно проходила й Київська наступальна операція, яка тривала з 12 жовтня до 23 грудня 1943 р. Її здійснювали війська Воронезького (1-го Українського) фронту. Й. Сталін особисто поставив завдання командуванню фронту здобути Київ до чергової річниці більшовицької революції — 7 листопада. Спершу планували здійснювати наступ на Київ із Букринського плацдарму, розташованого південніше від міста. Однак горбиста місцевість і добре укріплені німецькі позиції перетворили цю спробу на відверту контрпродуктивну бійню. Червона армія втратила на Букринському плацдармі 240 000 солдатів та офіцерів убитими. Зрештою радянське командування вирішило перекинути війська на Лютезький плацдарм, на північ від Києва. З листопада 1943 р. звідти почався наступ радянських сил у напрямку Житомирського шосе з метою оточити Київ із заходу.

Німецьке командування, для якого наступ із півночі виявився неочікуваним, поспішно евакуювало свої війська з Києва. 6 листопада 1943 р. до столиці України вступила Червона армія. Під час Київської операції полягло понад 800 000 радянських солдатів та офіцерів. Загалом у битві за Дніпро Червона армія втратила понад 1500 000 бійців, 5000 танків, 1500 літаків.

Причин таких невиправдано великих втрат було кілька. По-перше, радянське військове й політичне керівництво прагнуло якнайшвидше форсувати Дніпро, через що армія не мала достатньо часу для підготовки форсування. Фактично бракувало плавзасобів, війська були погано навчені й недостатньо озброєні, нашвидкуруч підготованими виявилися командири. По-друге, якби в Москві думали про збереження життя максимальної кількості солдатів, логічно було б не форсувати Дніпро в середній та нижній течії, а насамперед перетнути цю річку в Білорусії, де вона значно вужча. Якби Червона армія восени-взимку 1943 р. витіснила вермахт із Білорусії, їй відкрився б прямий шлях на Варшаву та Берлін, що змусило б німецьке командування відвести свої війська з України. Іншу можливість провести форсування Дніпра з меншими втратами давало очікування зими, коли річка вкривалася льодом, що дозволяло б форсувати її значно простіше.

Імовірно, рішення форсувати Дніпро без підготовки було зумовлене політичними міркуваннями. Прорив Червоної армії на Правобережну Україну дозволяв Й. Сталіну впливати на ситуацію на Балканах та в акваторії Чорного моря. Радянський диктатор боявся, що з висадкою союзників в Італії можливе їх просування через Адріатичне море на територію Югославії. Якби події розгорталися таким чином, то англо-американці отримали б шанси з допомогою партизанів Й. Броз Тіто зайняти Югославію. Очевидно, що Болгарія, Румунія та Угорщина моментально вийшли б із війни й були б без бою окуповані англійськими й американськими військами. Нарешті, сили союзників могли почати визволяти територію України, що в майбутньому призвело 6 до серйозних політичних ускладнень для Кремля з огляду на невизначеність кордонів із Польщею та Румунією й потужний український національний рух на захід від Дніпра.

У бій за Дніпро кидали щойно мобілізованих польовими військкоматами цивільних жителів, нерідко 15—17-річних юнаків, а також тих червоноармійців, хто виходив з оточення або полону й залишався жити в окупації. Їх відправляли на бійню без військової підготовки, без зброї й обмундирування. Таких людей було зігнано до Дніпра в кількості 250 000. Від них вимагали «змити кров’ю ганьбу проживання під німцями». Й. Сталін відверто мстився за антирадянські настрої серед солдатів-українців у 1941 р. Олександр Довженко 28 грудня 1943 р. записав у щоденнику: «Сьогодні В. Шкловський розповів мені, що в боях гине багато мобілізованих на Україні цивільних громадян. Їх звуть, здається, чорносвитниками. Вони воюють у домашній одежі, без жодної підготовки, як штрафні. На них дивляться як на винуватих. Один генерал дивився на них у бою і плакав — розповідав мені Віктор». Важко назвати подібні дії радянської влади інакше, як злочинами проти людяності, винищенням українців із політичних міркувань.

На зламі 1943—1944 рр. командування Червоної армії розробило низку великих наступальних операцій, спрямованих на розгром вермахту на Правобережній Україні. Планували завдати почергових потужних ударів силами всіх чотирьох українських фронтів і вийти на кордони Румунії, Польщі та Чехословаччини. Розгорнулася одна з найбільших битв Другої світової війни, — Дніпровсько-Карпатська, — у якій узяли участь понад 4 000 000 солдатів з обох боків, майже 46 000 гармат, 4000 літаків і 5000 танків.

На території України, на захід від Дніпра, було проведено 10 самостійних наступальних операцій Червоної армії: Житомирсько-Бердичівську, Кіровоградську, Корсунь-Шевченківську, Луцько-Рівненську, Нікопольсько-Криворізьку, Пороскурівсько-Чернівецьку, Умансько-Ботошанську, Березнеговато-Снігерівську, Одеську та Поліську.

24 січня — 17 лютого 1944 р. силами 1-го й 2-го Українського фронтів було здійснено Корсунь-Шевченківську наступальну операцію Червоної армії проти німецької 1-ї танкової та 8-ї піхотної армії, які утримували так званий Корсунський виступ. 24 січня в наступ перейшли сили 2-го Українського фронту, а 26 січня — 1-го Українського фронту, які завдали зустрічних ударів по флангах німецького угруповання з півдня та півночі. 29 січня 1944 р. у районі Звенигородки відбулася зустріч двох радянських фронтів, що означала оточення німецького Корсунь-Шевченківського угруповання.

10 лютого 1944 р. радянські армії почали стискати кільце оточення навколо німецьких військ під Корсунь-Шевченківським. Під час Корсунь-Шевченківської операції вермахт втратив близько 90 000 убитими й 18 000 полоненими. Через великі втрати німців Корсунь-Шевченківську операцію часто називають «Сталінград на Дніпрі».

Майже одночасно з початком Корсунь-Шевченківської операції в наступ перейшло північне (праве) крило 1-го Українського фронту, розгорнувши Луцько-Рівненську наступальну операцію, що тривала з 27 січня до 11 лютого 1944 р. Головний наступ почала 13-та радянська армія в район Сарн зі зміною напрямку на Рівне та Луцьк, а допоміжного удару завдала 60-та армія в напрямку на Шепетівку — Славуту. 2 лютого 1944 р. радянські кавалеристи несподівано для німців увірвалися до Луцька, де захопили 24 армійські склади зі зброєю та боєприпасами, одягом і продовольством. Тоді ж, під час кровопролитних боїв 2 лютого, частинам 24-го й 76-го стрілецьких корпусів вдалося вибити німців із Рівного. Таким чином, Червона армія змогла одночасно зайняти два обласні центри Північно-Західної України.

Загалом під час Луцько-Рівненської операції Червона армія просунулася на 200—250 км на захід, вибила німців із 2 обласних і 7 районних центрів, зайняла важливі комунікаційні вузли: Сарни, Рівне, Здолбунів, Шепетівку — створила загрозу оточення для німецьких військ, які утримували територію Вінницької та Кам’янець-Подільської областей України.

Під час описаних операцій Червоної армії німці на півночі України були відтіснені аж на Західну Волинь, тоді як на півдні вони утримували територію від Дніпра (у районі Нікополя) до Закарпаття. З метою очистити від вермахту економічно важливі райони Кривого Рогу та Нікополя радянське командування розробило Нікопольсько-Криворізьку наступальну операцію, що тривала з 30 січня до 29 лютого 1944 р. і була здійснена силами 3-го й 4-го Українського фронту.

Протягом січнево-лютневих операцій Червоної армії від німців було звільнено територію сучасних Київської, Черкаської, Житомирської, Рівненської, Дніпропетровської, Запорізької областей та окремі райони Миколаївської, Вінницької, Хмельницької й Волинської. Вороже угруповання в Криму було практично блоковане.

Німецьке командування покладало великі сподівання на весняне бездоріжжя, яке могло б зупинити безперервне просування радянських військ територією України та дозволило б вермахту виграти час для перепочинку та перегрупування сил. Однак у 1944 р. погода не врятувала німців від чергових поразок. Після поранення в засідці українських повстанців командувача 1-го Українського фронту генерала М. Ватутіна цей фронт очолив відомий своєю жорстокістю й рішучістю маршал Г. Жуков. 4 березня 1944 р. він віддав наказ про початок Проскурівсько-Чернівецької наступальної операції, скерувавши війська замість західного в південно-західному напрямку. Операція тривала з 4 березня до 17 квітня 1944 р. Уперше за роки війни Г. Жуков зосередив для наступу три танкові армії, користуючись тим, що радянські танки завдяки широким гусеницям легко долали весняне бездоріжжя й за таких умов були набагато ефективнішими від своїх німецьких аналогів.

Під час Проскурівсько-Чернівецької операції Червона армія зуміла «розрізати» німецьку групу армій «Південь» на дві частини (переформовані згодом у дві групи армій — «Південна Україна» та «Північна Україна»), і по радянський бік фронту залишилися важливі міста — Вінниця, Жмеринка, Проскурів, Тернопіль, Кам’янець-Подільський, Чернівці та Хотин.

Під час Умансько-Ботошанської операції 5—26 березня 1944 р. потужних ударів було завдано по німецьких арміях у південній частині України. Радянські війська послідовно форсували три великі річки: Південний Буг, Дністер і Прут, — відкинувши вермахт із території Українського Поділля та Молдавії. 26 березня 1944 р. частини 2-го Українського фронту перетнули кордон СРСР із Румунією.

8 квітня 1944 р. у наступ на Кримський півострів перейшли війська 4-го Українського фронту. Уже 10 квітня 1944 р. радянським військам вдалося перетнути Сиваську затоку з боку Азовського моря й несподівано вийти в тил німецьких військ на Перекопі.

Німецькі дивізії до 15 квітня 1944 р. відступили до Севастополя, у якому очікували на евакуацію. Однак протягом трьох тижнів боїв (до 7 травня 1944 р.) німецькому флоту вдалося вивезти тільки частину німецьких і румунських військ. 8 травня 1944 р. залишки трьох німецьких дивізій були витіснені на мис Херсонес, де протрималися ще дві доби, марно очікуючи на прибуття своїх кораблів. Під час боїв у Криму німці та румуни втратили 100 000 осіб убитими, пораненими й полоненими.

До кінця весни 1944 р. з українських земель під контролем вермахту і його союзників залишилися тільки незначні території Волині на захід від Луцька й Ковеля, більша частина Галичини, частина Буковини, усе Закарпаття та південна Бессарабія. Радянські війська з грудня 1943 р. до травня 1944 р. у боях за Україну втратили вбитими, пораненими та полоненими близько 3 000 000 осіб, 60 % із яких були вихідцями з України.

13 липня — 29 серпня 1944 р. на території Галичини силами 1-го Українського фронту (новий командувач — маршал І. Конєв) було здійснено масштабну Львівсько-Сандомирську наступальну операцію проти німецької групи армій «Північна Україна» (командувач — генерал Й. Гарпе).

Вістря радянського наступу було скероване на 13-й німецький корпус, який розташовувався в районі міста Броди. У складі корпусу воювала 14-та піхотна дивізія військ СС «Галичина». Власне, саме на ділянку фронту, яку утримувала українська дивізія, було спрямовано головний удар Червоної армії. 18 липня 1944 р. радянські війська розірвали німецьку оборону, просунувшись уперед на 50—80 км. У районі Бродів було оточено сім німецьких дивізій та українську дивізію «Галичина». До 22 липня 1944 р. більшість оточених сил було розбито.

27 липня 1944 р. радянські війська увійшли до Львова, а 29 липня 1944 р. перетнули Віслу, захопивши в районі Сандомира плацдарм на західному березі найбільшої польської річки. Під час Львівсько-Сандомирської операції вермахт зазнав катастрофічних втрат — близько 400 000 убитими, пораненими й полоненими. Червона армія втратила близько 290 000 бійців.

Наприкінці липня 1944 р. війська 1-го Українського фронту перейшли в наступ на території Волині, вигнали німців із західної частини Волинської області, форсували Західний Буг і 24 липня здобули Люблін.

На початку серпня 1944 р. армії 4-го Українського фронту розгорнули наступ у напрямку Карпат, поступово «вичавлюючи» вермахт із Прикарпаття. Німецькі й угорські частини відступили в гори й перекрили основні карпатські перевали, закріпившись на угорському оборонному рубежі — лінії Арпада.

Перед Червоною армією постало важке завдання — прорватися через карпатські хребти й систему інженерних оборонних укріплень. Щоб вийти на Закарпаття, радянський генштаб розробив сміливу, але дуже складну Східно-Карпатську наступальну операцію. Прорив мали здійснювати війська 1-го й 4-го Українських фронтів (командувачі — І. Конєв та І. Петров).

Східно-Карпатська наступальна операція тривала з 8 вересня до 28 жовтня 1944 р. На першому етапі її проводили здебільшого війська 38-ї армії генерала К. Москаленка. Найжорстокіші бої розгорнулися в районі Дуклянського перевалу в західній частині Лемківщини. На початку жовтня 1944 р. на штурм Дуклянського перевалу було кинуто також війська 1-го Чехословацького корпусу, сформованого в СРСР. 6 жовтня 1944 р. оборону супротивника на перевалі було прорвано — радянські війська й чехословацький корпус вийшли до кордону Словаччини. Бої в Карпатах виявилися надзвичайно складними, оскільки техніка була малоефективною в гірській місцевості.

Війська 4-го й 2-го Українських фронтів вели наступ через карпатські хребти як з української, так і з румунської території. 2-му Українському фронту вдалося прорвати угорську оборону в районі Дебрецина, що створило загрозу оточення для закарпатського угруповання угорських армій. Це змусило угорське командування відвести війська на Придунайську рівнину. Відхід угорських армій дав можливість військам 4-го Українського фронту перетнути Карпати. З’єднання 18-ї армії й 17-го окремого гвардійського стрілецького корпусу 26 жовтня 1944 р. захопили Мукачеве, а 27 жовтня — Ужгород. 28 жовтня 1944 р. війська 4-го та 1-го Українських фронтів остаточно витіснили угорські та німецькі війська з території сучасної України. Під час Східно-Карпатської наступальної операції Червона армія втратила 126 000 осіб, Чехословацький корпус — близько 6000. Однак, незважаючи на болючі втрати, радянським військам вдалося остаточно витіснити німців і їхніх союзників із території України, зайняти частину Угорщини, закріпитися в Південній Польщі та Північній Словаччині.

Протягом 1943—1944 рр. у боях за Україну брали участь війська шести радянських фронтів (1-го, 2-го, 3-го, 4-го Українських та 1-го й 2-го Білоруських), а також кораблі Чорноморського флоту. Під час проведення наступальних операцій щодня в ході активних боїв на території України гинуло близько 60 000 бійців і командирів Червоної армії, 60—70 % з яких були вихідцями з України.

Після завершення боїв на українських землях щонайменше 1 000 000 мобілізованих в Україні солдатів загинув у Європі. Сьогодні встановлено, що з території України протягом лютого 1943 р. — жовтня 1944 р. було мобілізовано 3 692 454 особи, але мобілізація тривала й наприкінці 1944 р. та в 1945 р. Науковці припускають, що до завершення війни з території України було мобілізовано ще 350 000 — 400 000 осіб, тобто загальна кількість забраних до лав Червоної армії жителів України в 1943—1945 рр. становить 4 000 000 — 4 100 000 осіб.

Під час боїв у Центральній Європі особливо великих втрат Червона армія зазнала під час штурму Кенігсберга, Вісло-Одерської операції, взяття Будапешта, битви біля озера Балатон, боїв за Берлін тощо. Лише під час штурму Берліна, до якого було стягнуто колосальні людські й матеріально-технічні ресурси (війська 1-го й 2-го Білоруських та 1-го Українського фронтів, 41 600 гармат і мінометів, 6250 танків, 7500 бойових літаків), радянські війська втратили щонайменше 750 000 осіб убитими й пораненими, 2156 танків, 1220 гармат і мінометів, 527 літаків. Після падіння Берліна 2 травня 1945 р. 589 радянських солдатів були удостоєні звання Героя Радянського Союзу, з них 108 осіб — вихідці з України.

Але багато подвигів українців не потрапило до офіційної радянської версії подій Великої Вітчизняної війни. Таким забутим героєм війни, зокрема, є українець О. Берест, який очолював групу радянських солдатів, що встановили прапор Перемоги над Рейхстагом. 8 травня 1946 р. за встановлення прапора Перемоги над Рейхстагом звання «Герой Радянського Союзу» були удостоєні капітан В. Давидов, сержант М. Єгоров, молодший сержант М. Кантарія, капітан С. Неустроєв, старший лейтенант К. Самсонов. Чому до цього списку не потрапив О. Берест, достеменно невідомо. За однією з версій, його з нагородного списку викреслив сам Г. Жуков чи то через національність, чи то через посаду (О. Берест був замполітом, а маршал не жалував політпрацівників).

Тотальна війна на винищення: окупаційний режим Німеччини та її союзники в Україні (1941 — 1944 рр.)

(Іван Патриляк)

«Життєвий простір на Сході»:

Україна в планах нацистської Німеччини

А. Гітлер тривалий час не розкривав своїх справжніх планів щодо територій на Сході й балансував між двома протиборчими течіями у своїй партії — прихильниками «класичної» колонізації завойованого Сходу Європи й адептами ідеї створення на цих теренах залежних від Німеччини квазідержавних утворень.

Головним прибічником ідеї створення на Сході Європи «ерзац-держав» був керівник Зовнішньополітичного бюро нацистської партії, прибалтійський німець А. Розенберг. За два з половиною місяці до початку війни проти СРСР, 2 квітня 1941 р., А. Розенберг підготував меморандум, у якому виносив на розгляд керівництва Німеччини пропозиції щодо майбутнього поділу території СРСР. На його думку, доцільно було створити на Сході національно-географічні одиниці з різним ступенем самоуправління. Під повним німецьким контролем мали перебувати регіони Велика Росія й Російська Середня Азія. Німецькій колонізації, германізації та включенню до складу Рейху мали підлягати Латвія, Литва й Естонія. Автономними утвореннями повинні були стати Білорусь (включно зі Смоленщиною), Україна (включно з Кримом, Воронежчиною, Курщиною й Брянщиною), Донщина й Кавказька Федерація. На цих територіях мала бути повністю ліквідована стара адміністративна система, економіка всіх регіонів мусила підпорядковуватися Німеччині. До складу новоутворених автономій у Білорусії, Україні й на Дону А. Розенберг пропонував включити області, які населяли росіяни, що підтримувало б перманентний міжетнічний конфлікт і не дозволило б цим державним утворенням у майбутньому зміцнитися, відмовитися від німецької «опіки» й стати суверенними.

Очевидно, у квітні 1941 р. А. Гітлер вважав пропозиції А. Розенберга досить раціональними, оскільки 20 квітня 1941 р. саме керівника Зовнішньополітичного бюро було призначено «уповноваженим із центрального контролю над питаннями, пов’язаними зі східноєвропейськими областями».

На противагу проектам А. Розенберга, прихильники тотальної німецької колонізації східноєвропейського простору розробляли власне бачення майбутнього регіону. Провідником ідеї перетворення Східної Європи на «класичну» німецьку колонію став рейхсфюрер СС Г. Гіммлер. 28 травня 1940 р. він подав А. Гітлеру доповідну записку, у якій підкреслив, що необхідність подальшого розділення земель СРСР зовсім не означає створення на його території незалежних держав. 24 червня 1940 р. Г. Гіммлер виклав письмово своє бачення методів колонізації східних земель. Цей проект передбачав переселення мільйонів німців у східноєвропейський регіон, використання місцевого слов’янського населення як робочої сили з подальшим його знищенням. Згодом у відомстві Г. Гіммлера було розроблено так званий «Генеральний план Ост», який фактично складався з двох частин — короткострокової й довгострокової.

Короткотерміновий план передбачав створення на окупованих землях Сходу Європи імперських комісаріатів, переселення німецьких, голландських і датських колоністів на територію до межі Ленінград — Ладозьке озеро — Валдайська височина — Дніпро (було заплановано спочатку поселити 8 000 000 — 10 000 000 представників «германських народів»). Місцеве населення мало виконувати роль служників при німецькому «народі панів». Різноманітними спланованими заходами (аборти, алкоголізм, відсутність медичного обслуговування, важка праця, недоїдання тощо) пропонували різко зменшити чисельність слов’ян (підірвати «життєву силу унтер-меншів[5]»). Після цього під час реалізації довготермінового плану слід було переселити залишки слов’янського населення на схід від указаної вище лінії. Було передбачено виселити поляків і білорусів на територію Смоленщини й Підмосков’я, а українців переселити в район між Дніпром і Волгою. 20—25 % жителів України мали «германізувати». Переселенню підлягав 31 000 000 східних слов’ян під час першої хвилі й ще 16 000 000 — 21 000 000 — під час другої. 20 000 000 — 30 000 000 слов’ян підлягали знищенню. Повністю від місцевого населення мав бути звільнений Крим. Також планували ліквідувати 5 000 000 — 6 000 000. місцевих євреїв. Після завершення реалізації «Генерального плану Ост» у Східній Європі мало жити близько 30 000 000 германських колоністів (німців, голландців, датчан, шведів тощо) і близько 14 000 000 слов’ян.

У перші дні війни проти СРСР А. Гітлер намагався приховати свої реальні наміри щодо майбутнього окупованих земель Східної Європи. Справжній задум фюрера почав втілюватися в життя одразу після того, як німецька армія вийшла на оперативний простір східніше від Смоленська, підійшла до Києва та прорвалася в напрямку Чорного моря.

Система управління окупованими землями: адміністративно-територіальний поділ, економічна експлуатація та соціальна політика

Першочергово вся повнота адміністративної влади на окупованих східних територіях належала командуванню збройних сил Німеччини, Угорщини та Румунії. Про довгострокові плани щодо окупованих земель А. Гітлер остаточно повідомив тільки на таємній нараді 16 липня 1941 р. У присутності керівників нацистської партії, німецької армії та державних діячів (зокрема, були присутні М. Борман, Г. Герінг, В. Кейтель, Г. Ламмерс, А. Розенберг) фюрер виступив із промовою, у якій наголосив, що «цей великий пиріг [окуповані території СРСР — І. П.] слід зручно розкласти для того, щоб могти, по-перше, ним володіти, по-друге, ним керувати, по-третє, його експлуатувати». Він підкреслив, що окуповані території мають стати колоніями і, як будь-які колонії, відігравати в політичному сенсі другорядну роль.

17 липня 1941 р. А. Гітлер видав наказ про запровадження цивільного управління окупованими областями СРСР. Згідно з цим документом, усі окуповані на Сході землі, окрім тих, які мали відійти до Генерального губернаторства (тобто української Галичини), підпорядковувалися Міністерству окупованих територій Сходу, керівником якого призначили А. Розенберга. Уся територія мала бути поділена на рейхскомісаріати (імперські комісаріати), керовані рейхскомісарами. Рейхскомісаріати мали поділятися на генеральні округи на чолі з генеральними комісарами, а генеральні округи ділилися на звичайні округи, очолювані гаупткомісарами. А. Гітлер залишав за собою право призначати рейхскомісарів і генеральних комісарів. Усіх інших чиновників міг призначати А. Розенберг.

Фактично на окупованих територіях було встановлено тривладдя: А. Розенберг відповідав за адміністративну вертикаль, Г. Герінг — за економічну експлуатацію, а Г. Гіммлер — за питання безпеки та знищення «небажаних елементів». Відомства всіх трьох нацистських керівників певною мірою конкурували за рівень впливу, що, на думку А. Гітлера, мало сприяти ефективності контролю над окупованими землями.

20 серпня 1941 р. побачили світ декрет А. Гітлера про створення рейхскомісаріату Україна (далі — РКУ) та директива А. Розенберга про адміністративний поділ окупованих українських областей. Первісно планували утворення в РКУ семи генеральних комісаріатів (або генералбецірків), які ділилися б на гебітскомісаріати (або крайсгебіти). Передбачали, що площа РКУ збільшуватиметься мірою просування фронту на Схід, після передавання територій із-під управління військової адміністрації до цивільної. Однак повністю зайняти територію всіх семи генеральних комісаріатів РКУ так і не вдалося. На момент створення РКУ охоплював 71000 км^2. Своїх максимальних розмірів територія рейхскомісаріату досягла 1 вересня 1942 р. і становила 339 258 км^2 із населенням 16 900 000 осіб. Реально на цій території існувало тільки шість генеральних комісаріатів: Волинь — Поділля (центр — Луцьк), Житомир (центр — Житомир), Київ (центр — Київ), Миколаїв (центр — Миколаїв), Таврія (центр — Мелітополь), Дніпропетровськ (центр — Дніпропетровськ). Генеральний комісаріат Чернігів так ніколи й не було створено.

Резиденцією рейхскомісара України Е. Коха було обрано провінційне волинське містечко Рівне. Територія РКУ поділялася на 114 крайсгебітів, які об’єднували 431 район, а також 5 крайсгебітів міського типу (міста — Дніпропетровськ, Київ, Запоріжжя тощо) і 25 містечок окружного підпорядкування.

Східні області України: Чернігівська, Сумська, Харківська, Ворошиловградська (Луганська) й Сталінська (Донецька) — у момент повної німецької окупації території України перебували під управлінням військової адміністрації.

Територія української Галичини, згідно з декретом А. Гітлера від 17 липня 1941 р., переходила до складу Генерального губернаторства з центром у Кракові як п’ятий округ (дистрикт).

Частина українських земель, згідно з німецько-румунською угодою від 19 липня 1941 р., була передана Румунії під постійне (території, забрані Радянським Союзом у 1940 р.) або тимчасове (території, які розглядали як плату за участь у війні проти СРСР) управління. Ізмаїльська область УРСР та шість повітів Молдавської РСР, розташовані на західному березі Дністра, утворювали румунське губернаторство «Бессарабія» з центром у Кишиневі. Територія Чернівецької області України та деякі північні повіти Молдавії були об’єднані з Південною Буковиною в губернаторство Буковина (центр — Чернівці), а територія між Дністром та Південним Бугом (Одеська область, західні райони Миколаївської області, південні райони Вінницької області, східні райони Молдавської РСР) виділили в окремий регіон — губернаторство Трансністрія з центром в Одесі (керівник — професор Г. Алексяну). Трансністрія охоплювала 100 000 км^2, з яких понад 80 % становили українські етнічні землі. Територія всіх трьох губерній поділялася на волості (пласти) й сільські громади (кошуки).

З березня 1939 р. українське Закарпаття перебувало під окупацією ще одного союзника гітлерівської Німеччини — Угорщини. 22 червня 1939 р. Державні збори Угорщини ухвалили закон «Про з’єднання Підкарпатських територій з угорською державою». На підставі цього документа з липня 1939 р. у Закарпатті почали запроваджувати цивільне управління. Головою адміністрації став спеціально затверджений для Закарпаття регентський комісар Підкарпатської території, який підпорядковувався й звітувався безпосередньо регенту М. Горті. З 7 грудня 1941 р. до березня 1944 р. посаду комісара обіймав доктор права В. Томчані. На території Закарпаття було створено три адміністративні одиниці — жупи: Ужанську (центр — Ужгород), Березьку (центр — Берегове), Мармароську (центр — Хуст). Жупи поділялися на округи (від 4 до 6 у кожній).

Ще на зламі 1940—1941 рр., щойно було затверджено план «Барбаросса», гітлерівці почали розробляти стратегічні плани економічної експлуатації майбутніх окупованих областей Східної Європи. Наприкінці лютого 1941 р. було завершено створення Економічного штабу «Ост», який очолив Г. Герінг. Практичні аспекти реалізації економічної політики на захоплених територіях СРСР рейхсмаршал авіації поклав на Г. Томаса. 21 лютого 1941 р. той видав наказ про створення Економічного штабу «Ольденбург», який мав розробити детальні механізми господарського керівництва та пограбування окупованих земель. Керівником штабу «Ольденбург» було призначено генерал-лейтенанта В. Шуберта. Штаб планував поділити все господарство окупованих областей на три групи: «М» — військова промисловість і транспорт, «Л» — продовольство й сільське господарство, «В» — сировинна й переробна промисловість, лісове господарство, фінансова та банківська сфери.

З метою економічної експлуатації захоплених територій Сходу нацисти створили так званий Східний економічний штаб. Він діяв при генерал-квартирмейстерстві головнокомандувача сухопутних військ безпосередньо в районі бойових дій. Коли територію передавали цивільній адміністрації, то, відповідно, до сфери її відповідальності переходили також питання економічного визиску. За господарським командуванням зберігалися лише функції безпосереднього забезпечення військ продуктами харчування.

Протягом окупації економічна політика зазнавала певного коригування залежно від ситуації на фронті, однак постійним залишався курс на тотальне вивезення всіх основних матеріальних цінностей і ресурсів із території України.

Кінцевою метою економічної політики нацистів в окупованій Україні мало стати її перетворення на «житницю Європи». Однак місця для українців у цій «житниці» не залишалося. Аналіз директив і наказів імперського міністра промислового й сільського господарства Г. Бакке свідчить про те, що кінцевою метою була організація в Україні масштабного голоду, який призвів би до максимального винищення міського та сільського населення регіону, а відтак відкривав би необмежені можливості для німецької колонізації українських земель.

Намагаючись зберегти тотальний контроль над сільським господарством України, нацисти заборонили розділяти колгоспні землі та майно, перейменувавши колгоспи на громадські господарства (громгоспи). Керівниками цих колективних сільськогосподарських підприємств на рівні районів призначали присланих із Німеччини «фахівців». Уже на середину весни 1942 р. в Україну прибуло 7613 німецьких окружних і районних сільськогосподарських керівників (ландвіршафтфюрерів). Нацисти запланували в травні-червні 1942 р. вилучити в селян, обмолотити й вивезти до Німеччини 1,3 млн т зерна з врожаю 1941 р. (цей урожай селяни зібрали самотужки й розділили між собою під час проходження фронту). На 1943 р. норми для України зростали. Г. Герінг вимагав, щоб Україна забезпечила продовольством «усю східну армію» й водночас дала для Рейху не менш ніж 3 000 000 т зернових.

З метою максимально ефективної експлуатації українського сільського господарства нацисти залучили до справи приватні німецькі компанії. Головним приватним гравцем на українському ринку стало Центральне торговельне товариство «Схід» («Централь-Ост»), що офіційно займалося заготівлею та збутом сільськогосподарської продукції. «Централь-Ост» заснувало в Україні 11 дочірніх компаній зі 130 філіями в усіх регіонах. Товариство встановило контроль над 31000 громадських господарств (колгоспів), 1875 державними господарствами (радгоспами), 900 МТС, 72 станціями рослинництва, 17 насіннєвими підприємствами.

Завдяки організованому грабунку українського сільського господарства Україна перетворилася на основну продовольчу базу гітлерівської Німеччини. 1942 року поставки з України забезпечили потреби вермахту й рейху в хлібі на 80 %, у м’ясі та м’ясопродуктах — на 83 %, у жирах рослинного й тваринного походження — на 74 %. Протягом років окупації з України було забрано 23 000 000 т зернових і борошна, 2 000 000 т картоплі, овочів і фруктів, 100 000 т бобових, 610 000 т соняшникового насіння, 35 000 т масла, 4500 т меду, 155 000 т цукру, 10 000 т повидла, 320 000 000 яєць, 5000 т бавовни, 7000 т вовни, 55 000 т коноплі та льону, 250 000 л пива, 70 000 л спирту, 7 600 000 голів великої рогатої худоби, 9 300 000 свиней, 7 000 000 овець і кіз, 59 200 000 голів домашніх птахів, З 300 000 коней, 6000 т риби тощо. З машинно-тракторних станцій України німецькі окупанти та їхні союзники вивезли 56 128 тракторів і 24 128 комбайнів. Під час відступу німці, румуни та угорці знищили 230 000 сільськогосподарських споруд, спалили 18 000 000 гектарів посівів, 114 000 гектарів садів і виноградників.

Плануючи перетворити Україну на цілком аграрний регіон після своєї евентуальної перемоги, гітлерівці на початку війни прагнули повністю знищити її промисловий потенціал. Однак через півтора місяці війни, до початку серпня 1941 р., більш-менш адекватним лідерам гітлерівської держави ставало дедалі зрозуміліше, що «бліцкріг» уже провалився. Відтак постало питання про можливе використання української промисловості й кадрового потенціалу. 5 серпня 1941 р. А. Розенберг підписав розпорядження про запровадження системи обов’язкової трудової повинності для жителів східних окупованих областей. Усі працездатні громадяни віком від 15 до 65 років мали стати на облік у конторах так званих бірж праці. Це дозволило нацистам отримати реєстр наявних кваліфікованих робітників і фахівців промислового виробництва.

Важливими, на думку гітлерівців, були підприємства, задіяні у сфері переробки сільськогосподарської продукції. В Україні було відновлено роботу окремих спиртових заводів і тютюнових фабрик (продукція яких здебільшого була спрямована на потреби вермахту), а також цукрових і консервних заводів, шкіргалантерейних підприємств тощо.

З 1942 р. німецькі окупанти розпочали новий етап промислової політики. Відчуваючи брак сировинних ресурсів, гітлерівці почали відкривати в Україні підприємства, що спеціалізувалися на видобуванні стратегічної сировини: марганцю, залізної руди, нафти, вугілля. У результаті організаційних заходів окупаційної влади було відновлено роботу 250 великих промислових підприємств. На Донбасі та в Придніпров’ї за роки окупації було виплавлено 1005 т сталі та чавуну, видобуто 380 000 т залізної руди, 1782 т марганцевої руди; у Дрогобицькому нафтовому басейні було видобуто 600 000 т нафти. Однак загалом план відновлення промисловості провалився. Німцям удалося повністю відновити роботу лише близько З % великих промислових підприємств, які працювали до війни. Єдине, що окупанти використали максимально ефективно для задоволення своїх потреб, це захоплені під час наступу вже видобуті 2 000 000 т вугілля, 70 000 т марганцевого концентрату, 2 400 000 т руди чорних металів, 276 000 т чавуну й феросплавів, 984 000 т рейок, 70 500 т прокату, 21 000 т труб різного діаметра тощо.

Важливою складовою економічної експлуатації українських земель гітлерівським окупаційним режимом було вивезення жителів України на роботу в Рейх. Затягування війни, а отже, і зростання призовного контингенту в Німеччині дедалі більше загострювало проблему нестачі робочих рук у німецькій економіці. Гітлерівці розгорнули колосальну пропагандистську кампанію в Україні, Білорусії, Прибалтиці й окупованих областях Росії із закликом до населення добровільно записуватися на роботу до Німеччини. В агітаційних плакатах, піснях, фільмах усіляко вихваляли життя в Німеччині, рекламували високі соціальні стандарти, гарні умови праці, можливості здобуття нового фаху, Ознайомлення з європейською культурою тощо. Встояти перед спокусами такого «райського життя» в напівзруйнованій Україні було складно. Тож спочатку виїзд на роботу до Німеччини справді мав добровільний характер. 23 січня 1942 р. 1500 робітників-добровольців виїхало з Києва, 1400 — з Рівного, 760 — з Кривого Рогу. Однак уже наприкінці лютого з Німеччини почали надходити перші розпачливі листи від цих робітників. Реальне життя «остарбайтерів» разюче відрізнялося від реклами окупантів, тому потік добровольців різко скоротився.

Водночас 24 лютого 1942 р. Міністерство в справах окупованих, областей на Сході розпорядилося набрати з України не менш ніж 290 000 сільськогосподарських і 180 000 промислових робітників. Неможливість набрати таку значну кількість людей добровільно спричинилася до того, що гітлерівці розпочали насильницьке вивезення жителів України на роботу до Рейху. У містах і селах складали списки молоді, яка мала негайно прибувати до пунктів відправки до Німеччини. Однак така практика не давала бажаного результату: плани відправки зривалися, а Берлін тим часом постійно посилював вимоги щодо збільшення чисельності робочої сили зі Сходу.

Навесні 1942 р. почалися масові облави на майбутніх «остарбайтерів» із залученням поліції, жандармерії, охоронних військ, есесівців. У сільській місцевості оточували заздалегідь визначені села, хутори, містечка й забирали всіх юнаків та дівчат, які не встигали сховатися або втекти. Практикували взяття в заручники батьків, молодших братів і сестер і тримання їх у в’язницях доти, доки молодь не з’являлася до пунктів відправки. У містах зазвичай робили облави в людних місцях (базари, кінотеатри, школи, училища, ВНЗ, пляжі тощо) і забирали всіх, хто не мав документів про працевлаштування. Протягом 1942 р. з України вивезли 714 000 осіб.

1943 року способи вивезення стали ще більш жорстокими. Карателі почали спалювати хати тих сімей, з яких молодь не з’являлася до пунктів відправки до Німеччини, або й узагалі цілі села, змушуючи таким чином багатьох жителів «добровільно» йти на німецьку каторгу. В окремих селах на роботи було вигнано всіх жителів у віці від 16 до 50 років. Протягом 1943 р. з України вивезли майже 1 090 000 осіб, а в 1944 р. — ще 600 000. Загалом із території нашої країни в роки гітлерівської окупації було вивезено 2 400 000 промислових і сільськогосподарських робітників, що становило 48 % від усіх «остарбайтерів», які походили з території СРСР.

Соціальна політика німецьких окупантів та їхніх союзників в Україні цілком підпорядковувалася кінцевій меті — «очищенню земель на Сході для майбутнього поселення німецьких колоністів». Позбавлені будь-яких соціальних свобод жителі України були обмежені в праві пересування, власності, зборів, друку, заснування товариств та організацій тощо. Єдину категорію осіб, яка могла сподіватися на задоволення своїх мінімальних фізіологічних потреб, становили співробітники місцевої адміністрації та робітники промислових підприємств. Але ці норми були, м’яко кажучи, скромними. Соціальними привілеями для «аборигенів», що працювали на німців, були лише зарплата й продуктовий пайок.

Найбільшою проблемою стало функціонування системи соціального забезпечення в містах (у селах її практично не існувало й за сталінського режиму, тому селянам лише довелося пристосовуватися до вимог нових господарів, які подібно до більшовиків зберегли систему трудоднів у громадських господарствах і запровадили жахливий рівень оподаткування та високі продовольчі контингенти). На порозі зими 1941— 1942 рр. над українськими містами нависла загроза голоду, холоду, відсутності житла й медичного обслуговування.

Намагаючись використовувати трудовий потенціал міста, гітлерівці були змушені задуматися над проблемами постачання продуктів і нормування їхньої видачі населенню (чого не робили протягом перших 3—4 місяців окупації). Було запроваджено продовольчі картки. За їх «отоварення» людина отримувала мізерну кількість продуктів. Здебільшого це було по 2—3 кілограми борошна або хліба та по 2—3 кілограми картоплі або інших овочів на місяць на людину. У Києві, наприклад, на місяць на одного їдця припадало 2,6 кг хліба (по 53 грами на день). Окрім того, ті, хто працював, отримували додатково по 2 кг хліба на місяць і право харчуватися в їдальнях на підприємствах. Загалом мінімальним рівнем енергетичної цінності, який мала отримувати за продовольчими картками доросла людина, яка працювала, було оголошено 850 кілокалорій на день (за фізіологічної потреби 1200—1300 кілокалорій), однак реально калорійність рідко перевищувала 500 кілокалорій. За таких норм харчового забезпечення цілком очікуваним результатом став голод у великих містах узимку 1941—1942 рр. У Харкові щодня від голоду й загострення хронічних хвороб помирало до 500 людей. Загалом у таких містах, як Харків, Запоріжжя, Дніпропетровськ і Київ, від голоду, холоду та хвороб узимку 1941—1942 рр. померло щонайменше 300 000 осіб. Намагаючись урятуватися від голодної смерті, містяни кинулися на села міняти промислові товари й одяг на продукти харчування.

Ситуація з постачанням продовольства дещо покращилася восени 1942 р., після збору чергового врожаю. Тоді ж селяни почали вивозити харчі на міські ринки. Щоправда, ціни були непомірно високими, особливо порівняно із зарплатнею в окупованих містах України. Кваліфікований робітник міг заробляти близько 380 крб на місяць. Після сплати комунальних послуг та обов’язкового медичного страхування лишалося близько 260 крб. З цих грошей 150 крб вираховували за низькокалорійне харчування на підприємстві.

Ціни на продукти харчування, які продавали за картковим лімітом (і які практично неможливо було придбати), були такими: 1 л молока — 2 крб, 1 кг масла — 27 крб, 1 л сметани — 10 крб, 1 л олії — 16 крб, 1 кг сиру — 4 крб, 1 кг свинини — 10 крб, 1 кг телятини — 7 крб, 1 кг сала — 20 крб, 1 кг ковбаси — 20 крб, 1 кг домашньої птиці — 4—5 крб, 1 кг смальцю — 9 крб, 1 кг картоплі — 50 коп., 1 кг моркви — 60 коп., 1 кг капусти — 1,7 крб, 1 кг буряка — 45 коп., 1 кг цибулі — 1,4 крб., 1 кг часнику — 3 крб., 1 кг помідорів — 90 коп., 1 кг яблук — 2,5 крб тощо.

Насправді вказані ціни були скоріше уявними, ніж реальними. Придбати на них товари було практично неможливо навіть за наявності карток. Та й картки отримували лише працевлаштовані, яких у РКУ було 500 000 осіб (на 5 000 000 міського населення рейхскомісаріату). Основна кількість жителів українських міст була змушена купувати товари на ринку, де цінова політика кардинально відрізнялася від офіційних звітів. На ринку 1 кг хліба коштував 200 крб, 1 кг сала — 6000 крб, масла — 5000 крб, м’яса — 7000 крб, смальцю — 2000 крб, одне куряче яйце — 20 крб, а склянка солі — 250 крб. Тому не дивно, що постійне недоїдання, відчуття голоду були постійним супутником міських жителів у роки гітлерівської окупації.

Окрім голоду, міста пережили «атаку» епідемічних хвороб. Так, у 1942 р. захворюваність на висипний тиф зросла порівняно з 1940 р. у 75 разів, черевний тиф — у 12 разів, дифтерит — у 18 разів. Прогресування цих хвороб посилювалося через запровадження системи платної медицини (якою через відсутність грошей місцеві жителі не могли користуватися) та часткове знищення наявних медичних закладів.

Унаслідок високої смертності від голоду, холоду й хвороб, великого відтоку міського населення в села, виїзду на роботу в Німеччину, масових розстрілів тощо населення українських міст катастрофічно скоротилося: у Києві — з майже 900 000 до 180 000, у Дніпропетровську — з 550 000 до 187 000, у Полтаві — зі 130 000 до 90 000, у Вінниці — з 96 000 до 35 000 тощо.

Формування системи безпеки в окупованій Україні. Проблема колабораціонізму

Створення системи безпеки на окупованих землях СРСР А. Гітлер доручив керівникові СС Г. Гіммлеру й підпорядкованій йому Центральній службі безпеки Рейху (РСХА). Ще на початку червня 1941 р. керівництво поліції безпеки (СП), служба безпеки (СД) і командування вермахту досягли домовленості про створення спеціальних груп (айнзацгруп), які мали діяти на окупованій території одразу ж після проходження фронту. Загалом було сформовано чотири айнзацгрупи — «А» (для Прибалтики), «Б» (для Білорусії), «Ц» (для північної та центральної частини України), «Д» (для Бессарабії, Південної України, Дону, Кубані та Кавказу). Кожна група складалася з чотирьох або п’яти айнзацкоманд і зондеркоманд. Групи налічували 500—1000 осіб, а команди — 100—200 осіб. Головним завданням айнзацгруп було гарантування так званої політичної безпеки на окупованих територіях — як у зоні бойових дій, так і в тилу. «Фахівці» з цих підрозділів мали «очищувати» територію від євреїв, комісарів, комуністів, радянських агентів, співробітників НКВС, партизанів, підпільників тощо. Усі накази на знищення «небажаних елементів» мали надходити безпосередньо від рейхсфюрера СС Г. Гіммлера або керівника Головного управління поліції й безпеки Рейху Р. Гейдріха.

Однак, окрім винищення євреїв, комісарів чи комуністів, до поняття «безпека» в нацистському розумінні цього слова мала належати й охорона військових та цивільних об’єктів, боротьба з підпіллям, стягнення продовольчих контингентів із населення, боротьба з криміналітетом тощо. Відповідно, з моменту встановлення цивільної окупаційної адміністрації в Україні було створено специфічну систему безпеки. Тут діяли відділення німецької державної таємної поліції (гестапо). У містах було створено відділки кримінальної поліції (кріпо), у яких поряд із німецькими криміналістами працювали також колишні радянські (або польські в Західній Україні) фахівці, які знали місцевий кримінальний світ і часто продовжували виконувати свої обов’язки й під час окупації.

Охорону громадського порядку, адміністративних органів, військових об’єктів тощо забезпечувала німецька охоронна поліція (шуцполіцай, або шупо) та німецька поліція порядку (орднунгсполіцай, або орпо). Також до охоронної роботи були залучені надані вермахтом підрозділи польової жандармерії, охоронні дивізії (№ 444,213,454,403), окремі охоронні полки (№ 4, 46, 57) та війська союзників Німеччини — угорців, румунів, словаків, італійців.

Уже восени 1941 р. окупаційна влада зіткнулася з браком військ та поліції для несення охоронної служби й підтримання елементарного порядку на окупованих територіях. З метою запобігання хаосу та безладдя в окупованій Україні (як і в інших регіонах СРСР) німці почали формувати відповідні служби з місцевого населення та військовополонених для забезпечення порядку й охорони.

Спершу було організовано так звану Службу порядку, яка підпорядковувалася німецькій поліції порядку. Ця служба не мала сталого обмундирування, використовувала як форму радянський військовий одяг або цивільне вбрання. Служба порядку (у народі називана поліцією) лише в 1942—1943 рр. отримала застарілі зразки форми загальних СС. Видимою відзнакою поліції була біла пов’язка з печаткою німецького військового або поліційного коменданта. В Україні налічувалося близько 170 000 співробітників Служби порядку.

Бійцям Служби порядку спершу не видавали зброї (вони мали обходитися дерев’яними палицями). Згодом дозволили озброїти 10 % особового складу, і лише на зламі 1942—1943 рр. усі службовці отримали радянську трофейну зброю. Паралельно зі Службою порядку в сільській місцевості в 1942 р. було створено спеціальні загони, які мали стерегти врожаї від підпалів із боку радянських диверсантів і підпільників. Для охорони промислових підприємств німці створювали напіввоєнізовані формування з місцевого населення або колишніх військовополонених — веркшуци, бійці яких носили чорну уніформу й інколи мали при собі радянську трофейну зброю.

Важливі військові об’єкти, склади, залізниці, мости тощо охороняли спеціально сформовані з місцевого населення та колишніх військовополонених охоронні підрозділи (шуцманшафт, або шума), які підпорядковувалися охоронній поліції (шупо) і формувалися здебільшого в обсязі батальйонів. На території РКУ було сформовано 53 батальйони шуцманшафту. Ще 13 батальйонів шума (10 українських і 3 польські) було створено в дистрикті Галичина, 9 українських охоронних батальйонів організували в Білорусії й Прибалтиці з військовополонених українців. Загалом на службі в 72 українських батальйонах шуцманшафту перебувало 35 000 — 40 000 осіб. Окрім того, в Україні було сформовано два батальйони, підпорядковані СД, залізничну поліцію та пожежні частини, які також підпорядковувалися системі охоронної поліції. Загальна кількість усіх українських службовців шупо й СД (шуцманшафтбатальойни, батальйони СД, пожежники, залізнична поліція) становила 80 000 осіб.

Разом з українськими батальйонами шуцманшафту в Україні охоронні функції виконували батальйони, створені з росіян, донських та кубанських козаків, литовців, латишів, естонців, азербайджанців, узбеків, волзьких татар, башкирів та інших народів СРСР. У Криму німецькою та румунською адміністрацією було сформовано 8 батальйонів шуцмашафту з кримських татар та окрему гірсько-єгерську бригаду СС із татар (загалом до 15 000 осіб), яку використовували для боротьби з партизанами.

З проблемою формування поліцейських структур із місцевого населення України та військовополонених червоноармійців пов’язане надзвичайно складне питання колабораціонізму. Класично колабораціонізм визначають як співпрацю з окупантами громадян окупованої держави. Однак для України ця проблема в роки Другої світової війни набула специфічних ознак. Українці не мали власної повноцінної державності до війни й далеко не всі вважали себе громадянами СРСР. Жителів колишньої підпольської або підрумунської України, згідно з нормами міжнародного права, не могли вважати громадянами СРСР, бо таке громадянство було надане їм унаслідок анексії Радянським Союзом певних територій, хоча й польське та румунське громадянство українців не приваблювало, бо ці держави також свого часу окупували українські землі. Ще більше людей не вважали за доцільне зберігати лояльність до радянського режиму, який у довоєнний період відзначився репресіями проти українського народу. Тому щодо України термін «колабораціонізм» слід застосовувати з певними застереженнями. На відміну від Польщі, Франції, Голландії, Бельгії, Данії, Греції, Чехії, Росії, у нашій країні класичного колабораціонізму не існувало. Співпраця з окупантами українців, білорусів, литовців, латишів, естонців, грузинів, татар, вірмен чи азербайджанців була колабораціонізмом із радянської точки зору. Представники названих національностей, які співпрацювали з німцями або служили їм, не зраджували своїх держав, бо таких не існувало в природі. Водночас частина українців, які пішли на співпрацю з німецьким окупаційним режимом, діяла відверто на шкоду своїм співгромадянам: односельцям, сусідам, колегам, в’язням у німецьких таборах тощо, брала участь у каральних акціях проти мирного населення, у знищенні єврейських гетто, і це незаперечні факти.

Отже, поняття колабораціонізму до українців може бути застосоване лише умовно, з низкою застережень. Український колабораціонізм часів німецької окупації можна схарактеризувати швидше як колабораціонізмоподібну поведінку, що виробилася внаслідок бездержавного існування українського народу й була значною мірою спричинена моральною дезорієнтацією населення, до якої призвела політика комуністів і нацистів. Масштаби цього явища в Україні визначалися також жорстокістю окупаційного режиму. Для багатьох українців участь у німецьких добровольчих допоміжних формуваннях була лише справою особистого виживання й здебільшого не мала жодного політичного чи ідеологічного підґрунтя.

Такий колабораціонізм в Україні проявився в надзвичайно широкому діапазоні — від побутового до адміністративного й військового співробітництва. Найбільш поширеною була побутова й економічна співпраця з гітлерівцями. Мільйони жителів окупованої України добровільно або примусово працювали на промислових об’єктах і в сільському господарстві, розчищали вулиці від завалів і сплачували податки окупаційній владі, надавали свої помешкання для розквартирування військ тощо. Уникнути такої взаємодії з новим режимом навіть за великого бажання було практично неможливо.

Поширеним був також адміністративний і культурний колабораціонізм. Адже сотні тисяч жителів України працювали в органах місцевого самоврядування, створених із дозволу гітлерівців (від міських управ до сільських староств), школах і технікумах, дитячих садках, редакціях газет (у роки окупації в Україні було понад 300 періодичних видань), різноманітних творчих спілках тощо.

Існував в Україні й військовий колабораціонізм. Ми вже згадували про українські батальйони шуцманшафту й СД, про Службу порядку й самооборону, про пожежників і воєнізовану охорону залізниць та підприємств. Але були й українські батальйони «добровільних помічників вермахту» (гіві), які в 1943 р. формально назвали Українським визвольним військом (близько 80 000 осіб); помічники ПВО (близько 10 000 осіб) тощо. Лише приблизно третина з усіх цих військових формувань була створена з добровольців, які йшли на німецьку службу насамперед із метою помститися радянській владі за свої негаразди чи за страждання рідних і близьких. Решта шуцманів, гіві та інших допоміжних формувань складалася з військовополонених та молоді, яка вибирала поліційну чи військову службу, аби уникнути вивезення на роботу або щоб прогодувати родину. Військовополонені часто записувалися «добровольцями», щоб не померти в таборах від голоду та хвороб. Дехто йшов на службу до німців, дізнаючись про те, що радянське керівництво оголосило всіх полонених червоноармійців зрадниками та дезертирами. Мотивація в усіх була різною, як, зрештою, і поведінка на службі в гітлерівців.

Зрештою, слід також пам’ятати, що частина українців, особливо жителі Західної України та українські політичні емігранти, намагалися з допомогою німців створити великі українські військові з’єднання, які розглядали як можливий фундамент майбутньої української армії. У квітні 1943 р. розпочався набір добровольців до української дивізії СС на території Галичини. Безпрецедентний ентузіазм (понад 80 000 добровольців) указував на те, що галицька молодь бачила у вимушеній військовій співпраці з окупантами можливість сформувати повноцінну армію як запоруку здобуття державності. Очевидно, такими ж міркуваннями керувалися українські політичні та військові емігранти, коли створили в 1945 р. на базі дивізії «Галичина» першу українську дивізію Української національної армії й почали формувати другу дивізію здебільшого з вихідців із підрадянської України. Зрозуміло, що ці військові з’єднання слід сприймати вже в рамках не війни Німеччини та СРСР, а можливої боротьби західних демократій проти більшовизму.

Життя під окупацією: повсякдення війни

Перші місяці після нападу Німеччини на СРСР, коли нацисти ще не сформували власну окупаційну адміністрацію з її всюдисущим апаратом насильства й терору, були ознаменовані стихійним українським культурним і релігійним відродженням. Величезну роль у справі національного пробудження на початковому етапі війни відіграла українська преса, яку спрагле до альтернативи до більшовицької позиції населення жадібно розкуповувало. Газети виникали в усіх обласних і в багатьох районних центрах. Відомо понад 300 найменувань українських газет, що з’явилися в роки окупації, з них понад 100 мали доволі пристойні тиражі (наприклад, київське «Українське слово» та харківську «Нову Україну» видавали 50-тисячними накладами).

Територію Центральної, Південної та Східної України швидко вкрила мережа «Просвіт», яку відродили ті, хто був учасником цієї організації ще за часів української революції й національно-визвольної боротьби 1917—1920 рр. «Просвіти» сприяли появі сільських і міських хат-читалень, театрів, хорів, творчих аматорських гуртків, спортивних секцій тощо. У Києві за допомогою національних активістів, які повернулися з еміграції, було створено Спілку українських письменників, яка видавала популярний літературний журнал «Літаври», газети «Вісті» й «Український хлібороб».

Результатом культурного й національного піднесення перших місяців окупації було також стихійне відродження національної символіки. Українці відкрито використовували блакитно-жовтий прапор, національний герб, під час урочистостей виконували гімн «Ще не вмерла Україна...». В українських містах почали масово знищувати пам’ятники більшовизму й перейменовувати вулиці й майдани, повертаючи старі назви або даючи нові на честь українських національних діячів.

Паралельно з відновленням культурного життя в перші місяці окупації відбувалися стрімка відбудова церкви й відродження релігійної свідомості населення. Особливо швидко почала відроджуватися повністю знищена радянською владою Українська автокефальна православна церква (УАПЦ). На той час вона збереглася лише на території Західної Волині та Полісся, які в 1920—1930-х рр. перебували під польською окупацією, та в еміграції. Головою церкви влітку 1941 р. неофіційно вважали Луцького єпископа Полікарпа (Сікорського).

Період відносного лібералізму в культурному й церковному житті завершився на зламі 1941—1942 рр. Стрімке піднесення національної свідомості українського населення не на жарт занепокоїло нацистів. Передусім гітлерівців збентежила наявність освітньої системи, яка продукувала кадри української національної інтелігенції. Розуміючи, що тільки неосвічений народ, який не має власної інтелігенції, може бути керованим, нацисти розпочали наступ на українську культуру зі школи й просвітницьких організацій. Згідно з розпорядженням Е. Коха, у рейхскомісаріаті Україна було ліквідовано систему середньої освіти, котру замінили на чотирикласні народні школи, у яких дітей «аборигенів» навчали читати, писати, рахувати й фізично працювати. Вища освіта була повністю ліквідована: інститути й університети закрили, а їхню матеріально-технічну базу та бібліотеки пограбували. Окрема система освіти була створена для дітей фольксдойче (етнічних німців) у Житомирській, Київській, Запорізькій і Дніпропетровській областях.

Упродовж 1942 р. було ліквідовано «Просвіту», а більшість її керівників — репресовано. Перестали діяти українські бібліотеки, театри, хори й спортивні товариства, створені на початку окупації. Молодь, яку масово почали вивозити на роботу до Німеччини, боялася збиратися на культурні заходи, що паралізувало українське національне відродження.

Зазнавши в 1942 р. гострого дефіциту кваліфікованої робочої сили на підприємствах, у роботі яких була зацікавлена німецька воєнна економіка, окупанти створили в Україні мережу професійних навчальних закладів нижчого й середнього рівня підготовки. Була заснована двоступенева система фахового навчання, перший щабель якої утворювали ремісничі й професійні курси, дворічні школи, ремісничі училища й навчальні майстерні, а другий — середні професійні школи, училища й технікуми.

Наприкінці 1941 — на початку 1942 рр. посилився ідеологічний контроль окупаційної влади за періодичними виданнями. Українська преса перетворилася на україномовні рупори нацистської пропаганди. Зі сторінок газет і журналів зникли статті, присвячені українській історії та літературі. Натомість з’явилися опуси про «багатовікову дружбу й культурний вплив великого німецького народу на український». Такі видання, як «Українське слово», «Вісті», «Литаври», «Український хлібороб», узагалі закрили, а співробітників їхніх редакцій репресували.

Драматичні та оперні театри змінили свій репертуар, зосереджуючись на постановках німецької класики, розбавленої аполітичними виставами чи операми з української й російської драматургічної спадщини. Основними відвідувачами театрів стали німецькі, італійські, угорські, словацькі та румунські офіцери, чиновники окупаційної адміністрації.

Ставлячись до етнічного населення як до людей, «неповноцінних у всіх відношеннях», нацисти намагалися позбавити українців їхнього культурного спадку, аби, як підкреслював Е. Кох, у майбутньому німці не знали, що на підкорених землях Сходу колись жили люди, які могли створювати мистецькі шедеври. Загалом з українських музеїв було викрадено й вивезено щонайменше 330 000 найцікавіших експонатів, з яких в Україну після війни повернулися лише десятки.

Паралельно з розкраданням музеїв нацисти влаштували пограбування й фактичне знищення українських бібліотек та архівів. З цією метою вже напередодні та на початку війни в Німеччині було сформовано спеціальні групи фахівців із Прусської бібліотеки та архіву. Серед найбільш пограбованих бібліотек України опинилася Львівська бібліотека Академії наук, з якої вивезли понад 5000 найдавніших рукописів, більш ніж 3000 стародруків, понад 2000 рідкісних гравюр, усі рукописи Ю. Словацького та А. Міцкевича, колекцію оригінальних малюнків А. Дюрера, усі книги-унікуми XVI століття, книги з королівських книгозбірень тощо. 15 000 книг було забрано з Київської бібліотеки імені С. М. Кірова, понад 7000 унікальних видань «зникло» з бібліотеки Київського університету, була розграбована Харківська бібліотека імені В. Г. Короленка. Загалом з українських книгозбірень було вивезено понад 50 000 000 книг і періодичних видань.

Найжахливішою втратою архівного фонду України стало знищення Київського центрального архіву давніх актів, який містив найбагатші колекції актових книг, укомплектованих у 500 фондах. Майже повністю було спалено Кіно-фото-фоноархів у Києві. Понад 1 000 000 справ загинуло в Київському обласному архіві. Колосальних збитків зазнали архіви Полтави, Харкова, Дніпропетровська, Донецька. Загалом в Україні безповоротно було знищено 21 000 000 архівних одиниць.

Остерігаючись релігійного відродження майже так само, як і національного, гітлерівці вирішили від самого початку підірвати церкву внутрішнім протистоянням і контролювати її повне невтручання в політичні справи. У листопаді 1941 р. Е. Кох видав спеціальні інструкції в справі церкви. У них було наказано стежити за тим, аби священики не робили політичних заяв; припинити практику висвячення єпископів без згоди німецької адміністрації; намагатися максимально роз’єднати наявні православні конфесії, використовуючи особисті суперечки між єпископами.

Особливо сильною на той час була Українська греко-католицька церква (УГКЦ) у Галичині на чолі з авторитетним митрополитом Андреєм (Шептицьким). Перебуваючи під захистом Ватикану, УГКЦ мала власну позицію в багатьох питаннях суспільного життя регіону. Відносний лібералізм німецького окупаційного режиму в дистрикті Галичина створював у діячів греко-католицької церкви ілюзію щодо можливого позитивного ставлення німців до створення української держави після перемоги над більшовизмом. Тож греко-католицьке духовенство, як і більшість населення регіону, вітало прихід німців у 1941 р. і впродовж усієї окупації закликало галичан зберігати лояльність до влади, сумлінно працювати, сплачувати податки, не втручатися в політику й своєю працею заслужити визнання за українцями права на власну державність у новій Європі.

Значною мірою таке позитивне ставлення до німців було зумовлене також тим, що Галичина була колишньою австрійською провінцією, де німецьку владу не розглядали як щось цілком екзотичне. Гітлерівський Рейх сприймали як таку саму німецьку державу, якою була імперія Габсбургів, і сподівалися на традиційні німецькі порядність, дисциплінованість та об’єктивність. Пам’ятаючи, що українці в Австрійській імперії були чи не найлояльнішою нацією, за що Відень толерував український культурний і національний рух, українське духовенство Галичини сподівалося, що за лояльність нова влада так само віддячить українцям правом на вільний розвиток.

Найбільш неприйнятними для греко-католицького кліру стали жахливі німецькі репресії проти єврейського населення. Рятуючи тисячі євреїв від геноциду, греко-католицькі священики вихрещували їх або видавали сфальшовані документи про хрещення. Митрополит А. Шептицький переховував у своїх палатах у Львові 15 родин єврейських рабинів і 150 єврейських дітей. У греко-католицьких монастирях знайшли притулок 1700 євреїв-утікачів із гетто. А. Шептицький єдиний із високих церковних ієрархів окупованої Європи в лютому 1942 р. звернувся з листом на ім’я рейхсфюрера СС Г. Гіммлера з протестом проти геноциду єврейського народу. У листопаді того ж року митрополит оприлюднив своє архіпастирське послання під назвою «Не убий!», у якому виступив із засудженням будь-яких репресій проти мирного населення й попередив, що відлучить від церкви будь-якого греко-католика, задіяного в них. Водночас митрополит Андрей продовжував вірити в можливість виникнення таких політичних умов, коли нацисти будуть змушені піти на поступки українцям і дозволять створити власну державу. Коли у квітні 1943 р. гітлерівці оголосили набір до української дивізії СС, владика вважав за необхідне підтримати цю акцію, акцентуючи на тому, що майже немає такої ціни, яку не варто було б заплатити за створення власної української армії.

Розрахунки вищого керівництва УГКЦ на зміну німецької політики щодо питання української державності не справдилися, однак толерантний курс церкви не змінився. Наприкінці 1943 р. і впродовж 1944 р. лояльність церкви була зумовлена необхідністю забезпечити фізичне виживання українського населення Галичини в момент проходження фронту.

Нищення цивільного населення й військовополонених в окупованій Україні

За роки окупації Україна втратила приблизно 4 000 000 цивільних громадян: 1 900 000 євреїв (75 % від усіх євреїв, знищених на окупованій території СРСР), 1 700 000 українців, близько 100 000 ромів; решту становлять росіяни, поляки, білоруси, болгари, татари, чехи та представники інших національностей. З 6 200 000 радянських військовополонених гітлерівці знищили 4 300 000, з яких на території України померло від ран, холоду, голоду й знущань або було вбито 1 800 000 осіб.

Безперечно, такі колосальні втрати серед мирного населення стали наслідком втілення політичних і расових доктрин нацизму. Звинувачуючи євреїв у «всесвітній змові», А. Гітлер прагнув знищити все єврейське населення Європи, і українські землі, на жаль, не стали винятком. Реалізуючи власний «афоризм» про те, що цигани — «народ веселий, але непотрібний», нацистський вождь прирік на тотальне винищення ще одну «неповноцінну» націю. Урешті-решт, боячись «біологічної сили» українців та інших слов’ян, А. Гітлер поставив за мету «зменшити» слов’янське населення Центральної та Східної Європи до 30 000 000 осіб.

Намагаючись у зародку задушити будь-який активний чи пасивний опір на окупованих територіях, фюрер іще до початку війни із СРСР наказував ліквідовувати в майбутньому всіх комуністів. А з листопада 1941 р. поширив цей наказ і на українських націоналістів, які, на його думку, виявилися надто нав’язливими в прагненні відродити державність.

Першими «під ніж» нацистської каральної машини потрапили євреї та комуністи. Єврейські погроми й масові страти євреїв, які провокували нацисти, розпочалися вже в перші дні війни. На кінець липня 1941 р. німецькі айнзацкоманди (нерідко з допомогою добровольців із місцевого населення та військовополонених) здійснили масові розстріли євреїв у Львові, Дрогобичі, Станіславові, Тернополі, Золочеві, Бережанах, Луцьку, Рівному, Дубні, Проскурові, Житомирі й Бердичеві. За перші шість місяців війни на Східному фронті професійні вбивці з айнзац-груп «Ц» і «Д», які діяли на території України, зуміли знищити майже 520 000 мирних жителів: понад 400 000 євреїв, 50 000 комуністів, 10 000 ромів, 3000 українських націоналістів, 2000 пацієнтів психіатричних лікарень, а також гомосексуалістів, свідків Єгови, осіб, що були носіями інфекційних захворювань, тощо.

Страшним символом масових страт мирного населення на початковому етапі війни стало урочище Бабин Яр у Києві, де лише за два дні (29 і 30 вересня 1941 р.) нацисти розстріляли 33 700 київських євреїв (зокрема дітей та немічних старих). Невинних людей звинуватили в підпалах, які здійснювали радянські диверсанти, і вивели на страту. Перші розстріли в Бабиному Яру, за німецькими документами, здійснювала «без жодної сторонньої допомоги» зондеркоманда 4а із залученням двох батальйонів (45 і 303) із полку охоронної поліції «Південь». Протягом усього періоду окупації Києва в Бабиному Яру щовівторка й щоп’ятниці тривали розстріли. Уже 3 листопада 1941 р. гітлерівці звітували, що в Києві було розстріляно 75 000 євреїв і 8000 політичних в’язнів. Загалом у Бабиному Яру нацисти знищили 150 000 осіб, зокрема 100 000 київських євреїв, а також комуністів, учасників радянського підпілля, українських націоналістів, військовополонених, утікачів із концтаборів і з примусових робіт, звичайних кримінальних злочинців.

Невдовзі подібні до Бабиного Яру «розстрільні місцевості» з’явилися також під Харковом, Львовом, Сталіном (Донецьком), Рівним. Уже з початку жовтня 1941 р. гітлерівці почали практикувати масштабні розстріли заручників із числа мирного населення. У відповідь на кожну диверсію радянського підпілля в містах стріляли навмання схоплених людей. Зокрема, у Києві в жовтні 1941 р. після чергових підпалів будинків радянськими диверсантами було розстріляно 300 заручників, у листопаді — ще 400 тощо. З розгортанням партизанського руху карателі почали знищувати цілі села, спалюючи або розстрілюючи їхніх жителів. За роки окупації нацисти під виглядом боротьби з партизанами частково або повністю спалили 321 українське село, убивши при цьому 49 274 мирні жителі. Найбільш жахливі розправи над українськими селянами були вчиненні в селах Кортеліси (убито 2875 осіб), Піски (860 осіб), Козари (4800 осіб), Корюківка (7000 осіб), Копище (3236 осіб) тощо. 1943 року, мстячись за дії українських повстанців, гітлерівці вбили щонайменше 2000 заручників із числа західноукраїнської інтелігенції й близько 3000 волинських та поліських селян.

Паралельно з розстрілами нацисти вирішили застосувати в Україні технологію масового вбивства людей, яку вже апробували їхні більшовицькі колеги, — голод. У листопаді 1941 р. на таємній нараді в Східній Прусії А. Гітлер ухвалив рішення про створення штучного голоду в Україні задля зменшення кількості споживачів сільськогосподарської продукції в регіоні. А вже в грудні німецька окупаційна адміністрація розробила план збільшення обсягу продовольчого постачання Рейху з України шляхом зменшення чисельності «надлишкових споживачів», якими, на переконання нацистів, були «євреї й населення українських міст, таких як Київ». Наслідком реалізації плану було скорочення населення українських міст за роки окупації на 53 %.

Іншими місцями, де здійснювали масові вбивства мирних громадян, стали німецькі концтабори. В Україні не було зведено дуже великих таборів смерті. Більшість із 180 концтаборів на території України налічувала від 2000 до 10 000 в’язнів. Щоправда, через жахливі умови утримання й масові страти ці табори мали високу «пропускну спроможність», оновлюючи свій контингент протягом кількох тижнів або місяців. Одним із найбільших в Україні був Янівський табір поблизу Львова, у якому загинуло понад 200 000 осіб (галицьких євреїв і радянських військовополонених).

Весна-літо 1942 р. принесли в Україну чергову хвилю анти-єврейського терору. Єврейське населення Сходу, Півдня та Центру України було майже повністю винищене. Уникнути знищення вдалося тільки тим євреям, яких, ризикуючи власним життям, рятувало місцеве християнське населення (сьогодні 2515 жителів України офіційно визнані урядом Ізраїлю Праведниками народів світу), і частково тим, хто жив на території румунської окупації, де репресії не мали такого тотального характеру, як у німецькій окупаційній зоні. Після масових розстрілів залишки єврейського населення Галичини (близько 278 000, тобто третина від довоєнної кількості) були зігнані в 50 міських гетто, де протягом 1942—1943 рр. майже всі вони померли від голоду й хвороб або були знищені під час ліквідації гетто. Загалом із майже 900 000 євреїв Галичини й Волині (колишніх підпольських земель) окупацію пережило 140 000, а з 1 800 000 євреїв підрадянської та підрумунської України — 660 000, половина яких мешкала в Буковині, Бессарабії й Трансністрії.

Другою групою мирного населення, яку нацисти знищували за етнічною ознакою, були українські роми. Досі точно не встановлено, скільки саме ромів було розстріляно. Припускають, що кількість ромів, яких гітлерівці стратили в окупованій Україні, сягнула 100 000 осіб.

Окремим пунктом серед злочинів нацизму в окупованій Україні вписане безпрецедентне знищення 1 800 000 військовополонених червоноармійців. У перші три тижні війни вермахт у загальних рисах намагався дотримуватися правил Женевської конвенції 1929 р., яка регламентувала поводження з військовополоненими. Однак 17 липня 1941 р. командування німецьких збройних сил погодилося з вказівками керівництва держави та нацистської партії, які зводилися до того, що ставлення до червоноармійців не може бути таким самим, як до полонених інших армій. За першу воєнну зиму в Україні померло 800 000 військових бранців. Протягом наступних років загинув або був убитий іще 1 000 000 полонених червоноармійців. Особливо страшними місцями знищення військових в’язнів стали Дарницький фільтраційний табір; Сирецький, Гоголівський, Бориспільський табори; табори на вулицях Керосинній (сьогодні — Шолуденка) та Інститутській у Києві; Янівський табір під Львовом, Грослазарет у Славуті, табір у Цумані, два табори в Кременчуці, табір у Ракові коло Проскурова тощо.

Найгіршим було те, що своїх військовополонених зреклася Й радянська влада. Усіх утікачів із полону, усіх колишніх полонених зараховували до категорії «зрадників». Лише протягом 1944 р. на території України до лав Червоної армії повторно забрали 142 000 колишніх полонених і оточенців, а до ГУЛАГу й на розстріл відправили 500 000 осіб за звинуваченням у міфічній «зраді».

Підсумовуючи, можемо з повним правом констатувати, що основним вектором окупаційної політики гітлерівців і їхніх союзників в Україні була реалізація плану економічного й культурного пограбування українських земель. Кінцевою метою окупації мало стати «очищення» України від її жителів шляхом часткового знищення, депортації та асиміляції. Українські землі врешті-решт мали бути використані для майбутньої німецької колонізації.

Найбільш яскравим виявом нацистської колонізаторської політики в Україні стало масове знищення мирного населення, військовополонених і руйнування економічних та культурно-історичних підвалин існування українського народу. Гітлерівці та їхні союзники не тільки жорстоко придушували щонайменший спротив, а й намагалися не допустити будь-якого вияву української культурної самобутності, релігійної чи політичної самосвідомості.

«Всенародна боротьба»:  комуністичне підпілля та радянський партизанський рух в Україні.

(Іван Патриляк)

«Підпільний обком діє»: комуністичне підпілля в Україні

Військове протистояння на Східному фронті Другої світової війни від самого початку набрало виразних рис війни на винищення. Кожна зі сторін конфлікту не зупинялася перед застосуванням будь-яких засобів для досягнення військової переваги. Одним із методів було розгортання у ворожому тилу підривної діяльності. З радянського боку такі намагання реалізували насамперед через розгортання мережі комуністичного підпілля та інспірування партизанського руху. З точки зору визначених міжнародними конвенціями «законів і звичаїв війни» такі дії виглядали як цілком протиправні. Вони наражали цивільне населення на жорстокі репресії з боку окупаційної влади й надавали німецькому керівництву зручні приводи для вчинення масових страт.

Багато сумнівів викликає й правомірність застосування поняття «партизанський рух» щодо діяльності радянських партизанських загонів. Деякі з подібних формувань дійсно виникли в результаті ідеологічно вмотивованої ініціативи щирих радянських патріотів. Однак у цілому радянські партизанські загони являли собою не повстанські формування, а диверсійні підрозділи, створені з ініціативи силових структур радянської держави й цілком підпорядковані центральному командуванню. Ними керували та забезпечували постачання з-за лінії фронту, і діяльність цих формувань обумовлювалася не позицією й інтересами населення, а наказами керівництва.

30 червня 1941 р. для підготовки партійних організацій до роботи в підпіллі була створена спеціальна оперативна група ЦК КП(б)У, яка відповідала за комплектування підпільних партійних органів. Ключову роль відводили підпільним обкомам. Зазвичай до їх складу призначали 3—5 осіб із числа місцевих партійних керівників. Вони мали керувати підпіллям і відповідали за розгортання боротьби проти окупантів на певній території. У разі провалу першого секретаря хтось із територіальних секретарів мав очолити обком. Подібним був принцип комплектування міськкомів і райкомів партії.

На практиці, однак, було складно дотриматися запланованої стрункої партійної ієрархії комітетів і груп. Проблемою було те, що переважна більшість комуністів, яких залишали на окупованій території, не мала жодного досвіду нелегальної роботи. Через розгубленість і паніку перших днів війни сформувати партійне підпілля в західних областях УРСР до окупації не вдалося взагалі. Так само в дуже складних умовах відбувалася підготовка до переходу на нелегальне становище в Житомирській, Кіровоградській, Миколаївській та Одеській областях.

Обкоми та райкоми компартії лівобережних областей зазвичай встигали ґрунтовніше підготувати підпільні комітети до роботи. Окрім розв’язання кадрових питань, готували також матеріально-технічну базу: створювали запаси зброї, боєприпасів, продовольства, технічних засобів пропаганди. Ретельність підготовки не давала жодних гарантій ефективної роботи створюваних підпільних органів. Успіх насамперед залежав від особистих якостей місцевих керівників та правильного підбору виконавців. Якщо на Чернігівщині, попри втечу багатьох місцевих партійних функціонерів, для підпільної роботи в тилу ворога все ж залишилася принаймні частина керівного ядра довоєнного обкому на чолі з М. Попудренком і С. Коротковим, то на сусідній Сумщині керівництво партійного підпілля втекло за наближення німецьких військ, залишивши партизанські загони, що формувалися в області, без зв’язку й засобів до існування. Те саме відбувалося в Запорізькій, Сталінській та інших областях.

В офіційних виданнях радянської доби вказано, що протягом червня-жовтня 1941 р. було створено 23 підпільні обкоми КП(б)У 685 міськкомів і райкомів, 4316 підпільних організацій і груп, які налічували у своєму складі понад 26 000 комуністів. У таємній на той час довідці ЦК КП(б)У про організацію підпільних партійних організацій і партизанських загонів на території УРСР станом на 10 жовтня 1941 р. названі суттєво відмінні цифри — 5500 комуністів та близько 1000 комсомольців.

Переважна більшість учасників комуністичного підпілля, залишених на окупованій території, загинула, була ув’язнена чи зреклася подальшої боротьби вже в перші місяці війни. У період із вересня 1941 р. до липня 1942 р. було розгромлено партійне підпілля в Києві, обласні та значну частину районних комітетів у Харківській, Дніпропетровській, Одеській, Кіровоградській, Полтавській областях, на окупованій території Донбасу. «Основними причинами арештів і провалів у діяльності підпільних організацій, — відзначав у звіті Харківський обком, — були зрада й порушення конспірації».

Окрім централізовано створюваної мережі комуністичного підпілля, в Україні діяли підпільні групи, які виникали спонтанно. Учасниками таких груп були радянські патріоти (не обов’язково з числа комуністів), які відчували обов’язок чинити опір окупантам і були готові ризикувати життям заради власних ідеалів. Здебільшого до складу таких груп входила прокомуністично налаштована молодь, інколи підлітки чи майже діти (є дані навіть про участь 11-річних дітей).

Найбільш відомим прикладом такої організації була «Молода гвардія», прославлена в однойменному романі А. Фадєєва. Коли керівники партійного підпілля, залишені в Краснодоні, утекли з коштами, призначеними для забезпечення підпільників, а ті, хто залишився, узагалі не виявляли жодної активності (про це, звісно, не йдеться в романі), місцеві патріоти-комсомольці об’єдналися для боротьби з окупантами. Відомо також про діяльність комсомольських підпільних груп у різних містах України: Ніжині (керівник — Я. Батюк), Малині (П. Тараскін і Н. Сосніна), Полтаві (Л. Убийвовк), Кривому Розі (М. Решетняк).

Обставини діяльності подібних груп були далекими від ідеального образу, тиражованого радянською мистецькою пропагандою після війни. Приміром, за свідченнями одного з учасників «Молодої гвардії», деякі герої-молодогвардійці, зокрема лідер організації (за версією А. Фадєєва) О. Кошовий, були не тільки підпільниками, а й злодіями та спекулянтами. О. Кошового насправді заарештували не через зраду, а цілком випадково, під час спроби перепродати вкрадені з німецької вантажівки продукти.

Здебільшого діяльність комсомольських груп була малоефективною. Окрім суцільної імпровізації й особистої відваги учасників, їм нічого було протиставити професійним діям німецької контррозвідки. Через відсутність будь-яких навичок конспірації молоді підпільники рідко діяли протягом тривалого часу й зазвичай гинули впродовж кількох тижнів після створення організацій.

Власну підпільну мережу формували радянські органи держбезпеки та внутрішніх справ. НКВС і НКДБ, відступаючи, просто залишили після себе підготовану в мирний час агентурну мережу. Серед найбільш відомих сьогодні розвідувально-терористичних формувань, заснованих органами держбезпеки, були групи І. Кудрі в Києві, В. Лягіна в Миколаєві, В. Молодцова (Бадаєва) в Одесі. Деякі з цих угруповань із часом ставали керівними центрами великих партизанських формувань.

Перебуваючи на окупованій території, спецгрупи органів держбезпеки не лише здійснювали розвідку, а й продовжували роботу за своєю основною спеціалізацією — вели боротьбу з «внутрішнім ворогом». Вони зазвичай уникали боїв, концентруючись, окрім розвідки, на терорі проти представників окупаційної адміністрації — німців та їхніх підсобників із місцевого населення.

Загалом за час відступу частин Червоної армії на схід (1941—1942 рр.) структури НКВС-НКДБ залишили на окупованій території понад 12 000 агентів. Ще близько 4000 осіб у перший період війни було перекинуто через лінію фронту. Втрати серед цієї краще законспірованої агентури були меншими, ніж із-поміж партійного підпілля. Але за відсутності надійного зв’язку з командуванням ефективність її роботи також не відзначалася високою результативністю.

Радянський партизанський рух (1941—1944 рр.)

Компартійні органи радянської України діяли в тісному контакті зі структурами НКВС-НКДБ, які мали виконували основну технічну роботу з організації боротьби на окупованій території. Уже 5 липня 1941 р. було створено Особливу групу при НКВС СРСР. Керівником групи був призначений П. Судоплатов — відомий радянський розвідник і терорист, організатор убивств Є. Коновальця й Л. Троцького. Після низки реорганізацій Особлива група була перетворена на самостійне 4-те (так зване партизанське) управління НКВС СРСР. З 14 квітня 1943 р., коли з НКВС було виділено народний комісаріат держбезпеки, 4-те управління було включене до складу НКДБ СРСР.

У прифронтових республіках та областях із цією ж метою 24 серпня 1941 р. були утворені 4-ті відділи НКВС-УНКВС з організації винищувальних батальйонів, партизанських загонів і диверсійних груп у тилу супротивника й керівництва їхньою бойовою й оперативною діяльністю. В Україні 4-те управління очолив заступник наркома внутрішніх справ УРСР Т. Строкач.

У практичну площину організація партизанських загонів перейшла на початку липня 1941 р. У зв’язку з різким погіршенням ситуації на фронті за дорученням ЦК КП(б)У заступник наркома внутрішніх справ УРСР Т. Строкач терміново розпочав формування партизанських полків та диверсійних груп із числа працівників органів внутрішніх справ.

Наприкінці серпня — початку вересня 1941 р. мірою просування німецьких військ на схід, до боротьби партизанськими методами мали переходити винищувальні батальйони Придніпров’я та Півдня України. Загалом у 10 східних та центральних областях УРСР станом на 15 серпня 1941 р. на базі винищувальних батальйонів було сформовано 66 партизанських загонів та 800 груп для допомоги партизанам чисельністю 14 390 осіб. У своїй переважній більшості ці формування виявилися небоєздатними.

Розгублена й деморалізована радянська партійна й державна бюрократія, з числа представників якої переважно формували партизанські загони в перші місяці війни, не лише виявилася неспроможною «очолити всенародну боротьбу» на окупованій території, як того вимагало вище радянське керівництво, але й здебільшого відмовлялася брати в ній участь. Формально партизанські загони формувалися на добровільній основі. Однак кожен із тих, кого залишали на окупованій території для участі в партизанській війні, розумів, що керівництво сприйме відмову як дезертирство.

Загалом станом на 1 березня 1942 р. різні радянські установи організували й залишили на окупованій території або перекинули через лінію фронту близько 2500 партизанських загонів і диверсійних груп загальною чисельністю понад 30 000 осіб. При цьому відомості про діяльність надійшли лише від 141 загону й групи.

У вересні-грудні 1941 р. основними осередками партизанської активності були лісисті північні райони Чернігівської, Сумської, Київської та Житомирської областей, лісовий масив південно-західніше від Черкас, болотиста місцевість у пониззі Дніпра, поблизу Нікополя, невеликі лісові масиви Полтавщини. Окремі партизанські формування діяли також у неглибокому тилу німецьких військ. До партизанських загонів у цей час приєднувалися переважно радянські військовослужбовці, які не змогли вирватися з оточення, а також представники місцевого «партійно-господарського активу».

Певне пожвавлення партизанського руху відбулося навесні 1942 р. Тоді на території України поширили свою діяльність партизанські формування, що дислокувалися в Брянських лісах. Серед них були й загони, що відійшли з України, — С. Ковпака (750 осіб), О. Сабурова (200 осіб), І. Боровика (110 осіб), С. Гнибіди (250 осіб), Л. Іванова (450 осіб).

У цей час були також сформовані перші партизанські з’єднання — групи партизанських загонів під єдиним керівництвом. Першим із них стало партизанське з’єднання на чолі з О. Сабуровим, сформоване 30 травня 1942 р. Пізніше, 28 липня 1942 р., у районі Рейментарівських лісів на Чернігівщині було створене з’єднання під командуванням О. Федорова. 22 серпня 1942 р. на базі Путивльського об’єднаного загону оформилося партизанське з’єднання Сумської області на чолі із С. Ковпаком. Практика формування партизанських з’єднань дозволяла значно підвищити боєздатність партизанських формувань і розширити коло доступних для виконання бойових завдань. За даними НКВС СРСР, на 1 травня 1942 р. в Україні діяло 37 партизанських загонів, у яких налічувалося 1918 учасників.

Важкі наслідки для розвитку радянського руху Опору в Україні мали поразки Червоної армії під час весняно-літньої кампанії 1942 р. Події на фронті породжували зневіру навіть серед активних прибічників радянської влади, позбавляючи їх стимулів до продовження боротьби. Фактично до кінця 1942 р. партизанський рух як явище існував лише у двох областях тодішньої УРСР: Сумській і Чернігівській.

Причини кризового стану радянського руху Опору на окупованій території були зумовлені, по-перше, політичною позицією більшості населення. У перші місяці війни в Україні знайшлося занадто мало людей, готових свідомо ризикувати своїм життям, захищаючи надзвичайно непопулярний комуністичний режим. Більшість українського населення або займала вичікувальну позицію, або демонструвала неприкриту ворожість до радянського режиму. По-друге, несприятливими для розгортання партизанської війни були також природні умови на більшості території України. Професійно діяли німецькі контррозвідувальні органи, яким досить легко вдавалося блокувати будь-які спроби радянського керівництва розвивати партизанський рух у тилу німецьких військ, використовуючи при цьому розгалужену агентурну мережу й спираючись або на активне сприяння, або на демонстративну байдужість більшості місцевого населення.

Перелом у розвитку партизанського руху в Україні відбувся наприкінці 1942 — початку 1943 рр., після поразки німецьких військ під Сталінградом. Передусім на кінець 1942 р. цілком очевидною стала марність сподівань на відміну новою владою колгоспів і повернення до одноосібного господарювання. Гостре невдоволення викликало також примусове рекрутування робочої сили. Молодь, яка переховувалася від насильницького вивезення до Німеччини, охоче поповнювала партизанські загони. Загалом окупаційному режиму знадобилося досить небагато часу, щоб переконати переважну більшість українського населення, що може існувати влада, гірша за радянську.

З кінця 1942 р. зусилля СРСР, спрямовані на дезорганізацію ворожого запілля, стали більш осмисленими. 30 травня 1942 р. при Ставці Верховного головнокомандування було створено Центральний штаб партизанського руху (ЦШПР), а 20 червня 1942 р. розпочав роботу Український штаб партизанського руху (УШПР), який очолив заступник НКВС УРСР Т. Строкач. Важливу роль у розвитку радянського партизанського руху відіграла нарада, яка відбулася в Москві наприкінці серпня — початку вересня 1942 р. в за участі Й. Сталіна та провідних партизанських ватажків Росії, Білорусії й України. За результатами наради було внесено корективи в управління партизанським рухом та вжито заходів для налагодження їх кадрового та матеріально-технічного забезпечення. В Україні виконання завдання з «перетворення партизанського руху на всенародний», сформульованого в наказі наркома оборони СРСР від 5 вересня 1942 р., вимагало поширення партизанського руху на нові території.

З цією метою ЦК КП(б)У і УШПР розпочали перекидання на окуповану територію оперативних груп організаторів партизанського руху. 26 жовтня 1942 р. у рейд на територію Правобережжя вийшли найбільш боєздатні на той час партизанські з’єднання О. Сабурова й С. Ковпака. Цей рейд, відомий як Сталінський, виявив абсолютну незахищеність глибокого німецького тилу. На шляху партизанських з’єднань, які за місяць пройшли понад 800 км територією Сумської, Чернігівської, Гомельської, Поліської, Київської й Житомирської областей, не виявилося військ, здатних чинити серйозний опір партизанам. Це стало цілковитою несподіванкою як для самих партизанів, так і для радянського командування.

З кінця 1942 р. основним районом концентрації партизанських сил стала Правобережна Україна. Партизани відзначалися найбільшою активністю на території українсько-білоруського Полісся. Значні партизанські сили концентрувалися, зокрема, у так званому Мокрому трикутнику — заболоченій місцевості між Прип’яттю й Дніпром.

Чисельність партизанських формувань почала швидко зростати. Станом на 1 квітня 1943 р., згідно з даними УШПР, в Україні діяли вже 74 загони й з’єднання загальною чисельністю 15 000 бійців. Але по-справжньому боєздатними формуваннями були лише шість: С. Ковпака, С. Маликова, О. Сабурова, О. Федорова, М. Наумова, І. Шушпанова — Я. Мельника.

Загалом до весни 1943 р. реалізувати намічені оперативним планом заходи з поширення партизанського руху на всю територію України не вдалося. Показовим у цьому плані був Степовий рейд з’єднання М. Наумова, який розпочався в лютому 1943 р. Спроба прорватися на Кіровоградщину завершилася невдачею. Хоча загін М. Наумова й дійшов із боями до території Одеської області, але його просування окупованою територією більше скидалося на втечу від переслідування, ніж на наступальну бойову операцію. На початку квітня 1943 р. рештки загону прорвалися на територію Білорусії.

За визнанням центральних органів керівництва партизанським рухом, його розвиток в Україні стримувався нестачею зброї й боєприпасів, а також несприятливими для ведення партизанської боротьби природними умовами на півдні й у центрі республіки, розвинутою мережею шляхів сполучень, що дозволяла швидко реагувати на появу партизанських загонів. Окрім того, незначною залишалася активність населення. Були також регіони (насамперед це стосувалося Галичини), де переважна більшість населення була цілком вороже налаштована до радянської влади. Оцінюючи перспективи розвитку партизанського руху на території Тернопільської та Львівської областей, заступник начальника УШПР І. Старинов писав, що радянським учасникам руху Опору в цьому регіоні буде важче діяти, ніж на території Німеччини.

7 квітня 1943 р. ЦК КП(б)У затвердив оперативний план бойових дій партизанських загонів України на весняно-літній період 1943 р. Провідну роль в оперативному плані відводили «завданню супротивникові більш відчутних ударів по комунікаціях у західній і південно-західній частині України, посиленню партизанського руху в цих областях». Для цього було намічено перекинути до Вінницької, Кам’янець-Подільської, Дрогобицької, Львівської, Станіславської, Чернівецької областей радянські партизанські формування з території Полісся.

Подальші події засвідчили цілковиту нереальність цих планів. 27 квітня 1943 р. було видано черговий наказ ставки ОКВ (від нім. Oberkommando der Wehrmacht, нім. OKW) — Верховне головнокомандування вермахту) про боротьбу проти партизанів. Відповідно до цього документа в першій половині травня були атаковані партизанські формування, що базувалися вздовж адміністративного кордону України й Білорусії. Наприкінці червня розпочався масований наступ у районі Сарн і Коростеня, де в той час зосереджувалася більшість партизанських формувань Правобережжя. Частина з них встигла вийти з небезпечного району, решта ж зазнала важких втрат і була змушена відступити на територію Білорусії.

Ще більших втрат зазнали партизанські формування Сумщини й Чернігівщини. Під час наступу окупаційних військ у районі Брянських лісів були розбиті партизанські загони Сумщини під командуванням М. Бойка, С. Гнибіди, П. Логвина, К. Горюнова та ін. Загальні втрати партизанів становили близько 4500 осіб. А серед численних загиблих Чернігівського партизанського з’єднання був і командир М. Попудренко.

Зіткнувшись із посиленням протидії, партизанські командири під різними приводами всіляко зволікали з початком виконання бойових завдань. Для того, щоб змусити ватажків перейти до активних бойових дій, знадобилася особиста присутність у партизанських формуваннях керівників ЦК і УШПР. У квітні-липні 1943 р. на окупованій території побували секретар ЦК КП(б)У Д. Коротченко й група керівників УШПР на чолі з Т. Строкачем. Попри всі зусилля радянського командування, переважна більшість партизанських ватажків до літа 1943 р. лишалася пасивною. Найбільший протест спричиняла вимога просуватися на територію західноукраїнських областей. З усіх партизанських ватажків у рейд на Західну Україну погодився піти тільки командир Сумського партизанського з’єднання С. Ковпак.

Знаменитий Карпатський рейд Сумського з’єднання розпочався 12 червня 1943 р. З важкими боями воно пробилося на територію Станіславської області. Кілька разів ковпаківцям довелося проривати кільце оточення. Попри героїчні зусилля бійців та вмілі дії командування, виконати своє основне завдання — втриматися на території Прикарпаття — з’єднання С. Ковпака не змогло. Знищивши важке озброєння й розділившись на дрібні групи, радянські партизани були змушені прориватися до місць своєї постійної дислокації на Житомирщині.

Вище керівництво партизанського руху оцінило Карпатський рейд, який тривав понад 100 днів, як найвдаліший з усіх, які здійснювали партизани України. Однак реальні результати цієї операції були досить скромними. Ціною важких втрат (під час рейду загинуло 600 партизанів — близько третини особового складу з’єднання) ковпаківці спромоглися завдати незначної шкоди нафтовій промисловості регіону й здійснили низку диверсій на залізниці (було підірвано 19 ешелонів, 47 залізничних і шосейних мостів). Більш важливим стало політичне значення рейду: радянські партизани вперше за роки війни змогли засвідчити радянську присутність у регіоні й продемонстрували свою високу боєздатність. Однак у цілому ця воєнна операція показала, що західноукраїнські землі були недоступні для тривалого перебування радянських партизанських формувань.

Не виправдали сподівань ні масштаби, ні ефективність диверсійної діяльності радянських партизанів в Україні. Згідно зі звітом про роботу партизанських загонів України за весну-літо 1943 р. було підірвано 713 поїздів. Повідомлення німецьких військових установ свідчили про значно менші масштаби партизанських диверсій. Приміром, за даними командування оперативного тилу групи армій «Південь», за червень 1943 р. було зафіксовано 11 диверсій на залізницях та 11 випадків пошкодження ліній зв’язку. За серпень повідомляли про 34 диверсії на залізницях.

Більш дошкульним для німців було руйнування транспортної інфраструктури: підривання мостів, руйнування залізничних колій тощо. До найбільш вдалих акцій подібного штибу належить здійснений під час Карпатського рейду підрив з’єднанням С. Ковпака залізничного мосту через річку Гніздечна, яким щодоби проходило близько 70 ешелонів. Однак завдяки розвиненій залізничній мережі республіки противникові зазвичай вдавалося організувати рух альтернативними маршрутами на час, необхідний для ремонту.

Зростання чисельності партизанських формувань в Україні навесні-улітку 1943 р. також було нижчим за очікуване. Загалом станом на 1 серпня 1943 р. УШПР мав на постійному зв’язку 116 загонів і 31 партизанську групу, які налічували близько 25 000 бійців. За рахунок притоку добровольців вдалося створити 42 нові загони. Почасти повільне зростання чисельності партизанських сил було зумовлене важкими втратами внаслідок каральних акцій окупаційних військ. Іншою причиною вважають нестачу зброї: у багатьох загонах 30—60 % особового складу взагалі не мали озброєння. Проте центральне командування брало на себе лише забезпечення мінно-підривними засобами й відмовлялося постачати зброю, сподіваючись підштовхнути партизанських командирів до більш активної бойової діяльності. Вважали, що партизани мають забезпечуватися всім необхідним за рахунок ворога.

Загальна кількість стрілецької зброї, яку українські партизани одержали з радянського тилу, становила лише 33 % від озброєння, яке отримали білоруські партизани лише в 1943 р. Слід відзначити, що на середину 1943 р. серед усіх партизанів, які діяли на території СРСР, частка партизанських формувань України становила лише 15,7 %. Вище радянське керівництво було взагалі доволі скептично налаштоване щодо перспектив розвитку партизанського руху в Україні. У середовищі еліти СРСР були поширені уявлення про «зраду» українців і їхню загальну нелояльність до комуністичного режиму.

По-справжньому масовим процес поповнення партизанських загонів добровольцями став восени 1943 р., коли доля окупаційного режиму в Україні була вже вирішеною. Загалом станом на 1 січня 1944 р. у підпорядкуванні УШПР налічувалося 29 партизанських з’єднань (170 загонів) і 41 окремий партизанський загін, у складі яких перебувало, за різними даними, від 43 000 до 47 700 бійців. Ще 15 500 бійців перебувало в складі 76 загонів, які в жовтні-грудні 1943 р. опинилися в радянському тилу й були розформовані.

Значні партизанські сили були задіяні у звільненні Києва. Партизани допомагали Червоній армії заволодіти переправами через Дніпро, Прип’ять і Десну. Загалом партизани України захопили, організували й утримували 25 переправ, зокрема З — на Десні, 12 — на Дніпрі, 10 — на Прип’яті. Ці переправи відіграли важливу роль у захопленні плацдармів і подальших наступальних діях радянських військ.

До кінця 1943 р. цілі райони на півночі Житомирської, Рівненської, Волинської областей перебували під повним контролем радянських партизанів. «Партизанські краї», у яких ще до приходу Червоної армії була відновлена радянська влада, ставали базами для поповнення партизанських загонів та їх матеріально-технічного постачання. На території цих районів розташовувалися аеродроми, на які доставляли вантажі з радянського тилу. Надалі у зв’язку з просуванням Червоної армії перед партизанами України була повторно поставлена задача виходу в західні й південно-західні області республіки та на територію Молдавії.

Виконання цих завдань ускладнювала низка обставин. Завдяки скороченню загальної довжини лінії фронту й зменшенню глибини оперативного тилу німецьке командування змогло забезпечити значно більшу щільність військ і суттєво зміцнити тилові гарнізони, посилити охорону комунікацій. Небезпечним супротивником радянських партизанів були також загони УПА. Українські націоналісти намагалися не допустити радянських партизанів на територію Західної України. Сутички радянських партизанів із формуваннями українських націоналістів відбувалися в основному на Волині, уздовж лінії Сарни — Ковель — Коростень. Загалом ворожим залишалося ставлення до радянських партизанів більшості українського населення регіону.

Багато командирів узагалі відмовлялися вирушати в рейди на Західну Україну. Навіть у Сумському з’єднанні, яке після відкликання С. Ковпака до Києва очолив П. Вершигора, дійшло до висловлення відкритої непокори. Усі спроби найбільш боєздатних формувань: П. Вершигори, якому завдяки надзвичайним заходам вдалося «навести лад» у з’єднанні, М. Наумова, М. Шукаєва — вийти до різних районів Західної України завершилися невдачею. У найкращому разі вдавалося пройти рейдами територією західних областей і вийти на територію Польщі чи Словаччини.

У середині серпня 1944 р., коли після завершення Львівсько-сандомирської наступальної операції 1-го Українського фронту було в основному завершено звільнення території України, більшість активних на той час партизанських формувань опинилася в тилу Червоної армії. 10—15 серпня 1944 р. УШПР розпочав розформування підпорядкованих йому партизанських загонів за винятком кількох найбільш боєздатних, які продовжили бойову діяльність за кордоном. 3700 осіб були звільнені з партизанських лав, зокрема 1300 були передані військовим частинам. На цьому бойова діяльність партизанських формувань в Україні була фактично закінчена.

Точно оцінити результативність бойової й диверсійної діяльності радянських партизанів надзвичайно складно. Статистика втрат, яких партизани України завдали окупаційним військам та адміністрації, використовувана в офіційній радянській історії: 500 000 знищених військовослужбовців, 1566 танків, 211 літаків тощо — є багатократно завищеною.

Важко також точно визначити втрати самих партизанів у боях з окупантами. За відомостями відділу кадрів групи ЦК КП(б)У з розрахунків із партизанами, яка була створена після розформування УШПР, із 175 400 учасників партизанського руху загинуло, померло або зникло безвісти 13 956 осіб, тобто близько 8 %. Така кількість втрат виглядає цілком вірогідною. Показово, що в найбільш боєздатних формуваннях втрати, за даними комісії, були значно вищими. Зокрема, у з’єднанні С. Ковпака — П. Вершигори вони становили близько 25 %. Однак і в цьому разі рівень втрат серед партизанів був значно меншим, ніж у фронтових частинах Червоної армії. У цьому крилася одна з причин загалом зневажливого ставлення кадрових військових до бойових успіхів учасників партизанського руху.

З усіх видів бойової діяльності партизанів найбільш ретельно радянське командування відстежувало диверсії на залізницях. Згідно з підсумковими даними УШПР, партизани України підірвали 4959 ешелонів. Але навіть на піку своєї активності українські партизанські формування підривали не більш ніж 3 % військових ешелонів, що проходили територією України. Загалом партизани не змогли навіть на короткий час паралізувати військово-стратегічні перевезення вермахту в Україні, хоча іноді створювали суттєві перешкоди для ритмічної роботи транспортної інфраструктури окупантів.

Важливішими за прямі втрати, яких партизани завдали супротивникові, було створення потенційних загроз у тилу, які змушували відтягувати для охорони транспортних комунікацій і населених пунктів значні військові сили. Важливим був також морально-психологічний ефект від радянської присутності.

Загалом, усупереч твердженням офіційної радянської історії, комуністичний рух Опору в Україні не став масовим явищем. За даними групи ЦК КП(б)У з розрахунків із партизанами, із загальної кількості учасників партизанського руху (175 400) у списках 4-го управління НКВС УРСР і партійних органів проходило 33 049 осіб, в обліку УШПР — 142 351 особа. Слід також узяти до уваги, що не всі партизани, дані про яких містилися в облікових документах, брали участь у бойових діях. Багато «мертвих душ» налічувалося в загонах, створених у 1941—1942 рр. (більшість із них розпалася, так і не розпочавши якоїсь діяльності). Численні приписки допускали також командири реальних загонів, сподіваючись на покращення забезпечення та інші винагороди за активне нарощування партизанських сил. Дискусійним залишається питання, чи можна взагалі зараховувати всіх учасників подібних формувань до радянського партизанського руху.

У цілому через радянські партизанські загони пройшло не більш ніж 180 000 — 200 000 осіб. Цей показник не надто високий, якщо взяти до уваги значну кількість чоловіків призовного віку, які з різних причин були залишені чи перебували на окупованій території в період відступу Червоної армії. Прикметним є й незначне представництво етнічних українців у радянському партизанському русі. Попри те, що українці становили 75 % населення, лише близько половини учасників радянського партизанського руху були місцевими жителями. Така пасивна позиція українського населення стає ще очевиднішою на тлі яскравого винятку — Західної України, де існував масовий національно-визвольний рух. Знекровлене й деморалізоване двома десятиліттями радянського терору українське населення здебільшого не мало ні можливості, ні стимулів для активної участі в подіях Другої світової війни, тим більше, що її геостратегічні реалії пропонували Україні дуже небагатий політичний вибір.

Повернення на арену історії: Український визвольний рух у роки Другої Світової Війни

(Іван Патриляк, Володимир В’ятрович)

Національно-визвольний рух напередодні та на початку Другої світової війни: стратегія й тактика

(І. Патриляк)

Після поразки в боротьбі за державну незалежність у 1917— 1921 рр. український визвольний рух у міжвоєнній Європі був представлений кількома ідеологічно протиборчими течіями: середовищем екзильного уряду УНР, гетьманськими колами та націоналістичними угрупованнями. Однак якщо демократам-уенерівцям і монархістам-гетьманцям не вдалося чинити серйозний вплив на позаеміграційні кола українського суспільства, націоналісти, які репрезентували принципово нову для України ідеологію, доволі швидко змогли заволодіти серцями західноукраїнської молоді, яка під польською окупацією почувалася упослідженою й другосортною, тому була готова до негайних та рішучих дій проти Польщі. Під впливом поразок і краху авторитету соціалістично-демократичних лідерів Української революції молоде покоління українців на захід від радянського кордону шукало в націоналізмі ідеологію, яка мала показати новий, прямий шлях до здобуття втраченої державності. Саме молоде покоління українських націоналістів, об’єднаних у лавах Організації українських націоналістів (ОУН), було основним рушієм українського визвольного руху в роки Другої світової війни.

Напередодні початку війни лідером ОУН став колишній полковник Січових стрільців А. Мельник, який замінив на цій посаді вбитого радянською розвідкою Є. Коновальця.

1 вересня 1939 р. Німеччина розпочала війну проти Польщі. Члени ОУН, які нічого не знали про таємні домовленості між Москвою й Берліном від 23 серпня 1939 р. щодо західноукраїнських земель, розцінювали це як шанс на здобуття власної державності. Протягом 10—23 вересня 1939 р. українські повстання відбулися в 183 районах Західної України, у них узяли активну збройну участь 7772 члени ОУН, яким вдалося захопити 1 танк, 8 літаків, 23 важкі й 80 легких кулеметів, 3757 гвинтівок, 3445 пістолетів, 25 автомобілів. Повстанці полонили 3610 польських військовослужбовців, убили 796 й поранили 37 польських жовнірів. Однак це повстання не дало змоги навіть ненадовго проголосити самостійність. Уже 17 вересня 1939 р. розпочалася радянська окупація Західної України, і надіям націоналістів на відновлення української державності не судилося справдитися.

Крах польської держави, однак, дозволив звільнитися з ув’язнення колишнім крайовим лідерам ОУН на чолі із С. Бандерою, які до кінця жовтня 1939 р. перейшли через німецько-радянську демаркаційну лінію й обрали місцем свого перебування близьке до нового кордону польське місто Краків. Упродовж 1939—1940 рр. між звільненими з тюрем членами ОУН із Західної України та еміграційними колами організації розгорівся конфлікт, офіційним приводом до якого були суперечки навколо тактики боротьби в наявних історичних умовах, але насправді фактичний розкол ОУН відбувся у двох площинах: молодь — старше покоління, крайовики — емігранти. Віковий і територіальний конфлікт у рядах ОУН, який підігрівала радянська та німецька агентура, призвів до утворення в 1940 р. двох ОУН, названих популярно ОУН-мельниківцями (ОУН(м)) і ОУН-бандерівцями (ОУН(б)). За С. Бандерою та створеним ним Революційним проводом ОУН пішла абсолютна більшість оунівських структур на території Західної України, що дозволило бандерівцям бути активнішими від своїх суперників і відігравати провідну роль у подіях, які розгорнулися в Україні протягом найближчих десятиліть. З 1940 р. ОУН(б) включається в активну збройну боротьбу проти СРСР, яка завершиться тільки в далекому 1960 р.

Вересень 1939 р. кардинально змінив геополітичну конфігурацію Центрально-Східної Європи. Перед націоналістами постали цілком нові стратегічні й тактичні завдання. Відкрився практично невідомий раніше фронт антирадянської боротьби.

Незважаючи на доволі несподівану окупацію Західної України Червоною армією, для ОУН зустріч із реаліями радянського життя не стала смертельною, хоча подібного «рандеву» не пережила жодна інша західноукраїнська партія чи організація.

24 березня 1940 р. у Львові, на конспіративній квартирі, відбулася нарада найавторитетніших членів ОУН(б) в Україні. На зібранні було відновлено Крайову екзекутиву (КЕ) в складі восьми осіб. Її лідерами стали О. Грицак (Галайда) — керівник, С. Новицький (Вій) — заступник керівника та військовий референт, С. Ніклевич (Вірчин) — організаційний референт. Також до складу екзекутиви увійшли В. Гринів, Д. Мирон, Я. Горбовий, О. Максимів, М. Мацьків.

Занепокоєні помітною активізацією ОУН(б), радянські спецслужби провели масові арешти всіх запідозрених у причетності до підпілля. До тюрем потрапило 658 оунівців, з них шестеро членів КЕ, члени обласних і районних проводів, керівник Львівського міського проводу.

Щоб залякати підпілля, а разом із ним усе українське населення регіону, слідчі НКВС відібрали серед арештованих 11 керівників організації для спеціального публічного суду. Націоналістів судили 29 жовтня 1940 р. у Львові. 10 осіб засудили до страти. Вирок виконали 20 лютого 1941 р.

Однак, незважаючи на дошкульність, удари, завдані ОУН(б), не стали смертельними для націоналістичного підпілля. На початку травня 1940 р. у Західній Україні було відновлено КЕ та всі обласні проводи. Кінець серпня та початок вересня 1940 р. стали черговим періодом важких випробовувань для націоналістичного підпілля. Наприкінці серпня до рук НКВС потрапив зв’язковий від краківського Революційного проводу Т. Мельник, у якого знайшли доволі детальні військові інструкції для Крайової екзекутиви. Вивчивши захоплені документи, слідчі з радянських органів держбезпеки дійшли висновку про те, що ОУН(б) готує загальне повстання на осінь 1940 р. їхні припущення підтвердилися після затримання «інспектора» від бандерівського Проводу, який об’їжджав регіон із перевіркою бойової готовності низових оунівських структур. Затриманий Максим під час допитів зламався й розшифрував знайдені в нього записи, у яких були вказані місця розташування таємних складів зі зброєю й амуніцією.

Наявність точних оперативних даних дозволила сталінським карателям провести чергову масову атаку на підпілля ОУН. Оперативні співробітники НКВС розкрили 96 націоналістичних груп і низових організацій, під час ліквідації яких було арештовано 1108 підпільників. У ході облав НКВС захопило 2070 гвинтівок, 43 кулемети, 600 револьверів, 80 000 набоїв та інше військове майно. Оунівці під час затримання чинили шалений опір каральним спецгрупам. Через це чекісти характеризували їх як доволі серйозних супротивників: «Оунівці-нелегали — добре навчені в розумінні нелегальної техніки, загартовані й досить агресивні кадри. Зазвичай під час арештів оунівці чинять збройний опір, намагаються покінчити самогубством».

Але, як і попереднього разу, масштабні арешти не змогли зламати організаційної структури ОУН(б), оскільки про її розмах і рівень проникнення в суспільство НКВС не мало повної інформації. Хоча репресії осені 1940 р., безперечно, дуже серйозно нашкодили керівництву ОУН(б) в Україні. Було захоплено 107 провідників різного рівня, зокрема трьох членів Крайової екзекутиви. Революційний провід у світлі останніх подій віддав наказ посилити конспірацію, відсторонити від роботи й організаційних зв’язків усіх, хто перебував у «полі зору НКВС», усіх нелегалів перекинути до Генерального губернаторства, а роботу здійснювати лише силами легалізованих членів організації, дотримуючись абсолютної конспірації.

В останні дні жовтня 1940 р. провідні оунівці, зібравшись на конспіративній квартирі у Львові, реанімували Крайову екзекутиву, яку очолив Д. Мирон. До її складу увійшли К. Цмоц — заступник провідника, О. Луцький — керівник Станіславської обласної організації ОУН(б), І. Климів — лідер ОУН(б) на Волині, Ю. Гуляк — провідник Тернопільської обласної організації ОУН(б). Структура організації вкотре почала відновлюватися. Однак і цього разу процес відбудови підпільної мережі тривав недовго. Наприкінці грудня 1940 р. чекісти, бажаючи використати зиму й незавершеність реорганізації, розпочали операцію «з остаточної ліквідації оунівського підпілля». Найдошкульніші удари спецслужб були спрямовані проти Львівської, Станіславської, Дрогобицької обласних і Володимир-Волинської окружної організацій. Лише протягом двох діб, 21—22 грудня 1940 р., каральні органи арештували 996 бандерівців (у Львівській області — 520 осіб, у Станіславській — 235, у Тернопільській — 133, на Волині — 108).

Навесні 1941 р. із території Генерального губернаторства в Україну знову перекидали добре вишколені провідні кадри ОУН(б) для підготовки повстання. За перші чотири місяці 1941 р. активність націоналістичного підпілля різко зросла. Нелегали здійснили 65 убивств і замахів на представників радянського адміністративного апарату та керівників НКВС, розповсюдили сотні найменувань листівок, посилили саботаж. Підвищилася активність референтури та відділів розвідки: у кожному районі працювало від 5 до 20 оунівських розвідників, які збирали й передавали районному керівництву інформацію про частини Червоної армії, внутрішніх військ НКВС, їхнє озброєння, дислокацію, командний та рядовий склад, місця мешкання сімей командирів, воєнні об’єкти, можливості диверсії на них тощо. На той час також припадає посилення контррозвідувальної діяльності оунівської служби безпеки (СБ), яка викривала агентуру НКВС, а також здійснювала чистку в лавах організації. До травня 1941 р.,підпільна мережа ОУН(б) була повністю відновлена. Вона складалася зі станиць (первісних ланок у населених пунктах), районів (співпадали з адміністративними районами), надрайонів (охоплювали 3—5 районів), обласних проводів і Крайової екзекутиви. Усіх оунівців було приведено до присяги на вірність Україні та організації.

Після проведення в березні-квітні 1941 р. у Кракові Другого великого збору ОУН(б) і розробки відповідних інструкцій для підпілля, дії оунівських груп в УРСР стали ще більш наполегливими та цілеспрямованими. Протягом квітня 1941 р. від рук націоналістів загинуло 38 більшовицьких функціонерів, було здійснено десятки диверсій на транспорті, промислових і сільськогосподарських об’єктах.

Ситуація була настільки напруженою, що нарком держбезпеки УРСР П. Мешик у доповідній записці М. Хрущову від 15 квітня 1941 р. називав ОУН «серйозною силою», яка була добре озброєна й поповнювала свої склади. Наголошуючи на непоодиноких убивствах радянського партактиву, яку здійснювали оунівці, П. Мешик просив дозволу на виселення з краю сімей оунівців, куркулів, репресованих. М. Хрущов «благословив» переселенську акцію. З кінця травня 1941 р. війська НКВС СРСР провели операцію «із захоплення сімей нелегалів для їх переселення у віддалені райони Радянського Союзу».

Зрештою протягом березня-червня 1941 р., радянські спецслужби зуміли ліквідувати 38 оунівських повстансько-диверсійних груп, у яких налічувалося 273 учасники. Однак це була лише верхівка айсберга. ОУН(б) зуміла вистояти в боротьбі з НКВС. На момент початку німецько-радянської війни вона була доволі масовою й розгалуженою підпільною структурою, налічуючи 20 000 членів (без урахування активних прихильників), об’єднаних у 3300 низових організацій (станиць). 2190 станиць припадало на Галичину, 950 — на Волинь, 160 — на Буковину, Бессарабію й Наддніпрянську Україну. З початком бойових дій на Східному фронті ОУН вдалася до масштабної реалізації плану антирадянського повстання.

Повстання літа 1941 р. очолив тодішній крайовий провідник ОУН І. Климів (Легенда). Оунівці-нелегали перед початком війни здебільшого гуртувались у різних за величиною підпільних таборах, розташованих у важкодоступній місцевості. Частина членів організації, які працювали в радянських органах влади, на підприємствах і в установах, отримували індивідуальні завдання, пов’язані із саботажем, поширенням паніки й антирадянською агітацією.

Збройні виступи повстанських груп (згідно із задумом керівництва ОУН) починалися біля західного кордону й хвилею відкочувалися на схід, ідучи перед німецько-радянським фронтом. Така тактика дозволяла повсталим завдавати найболючіших ударів у безпосередньому тилу Червоної армії, що було важливим з огляду на співвідношення сил, а також сприяла збереженню неушкодженості власних загонів, які через кілька днів опинялися з німецького боку фронту.

Приблизно від 7—8 липня 1941 р. простежується чітка тенденція до зміни характеру повстансько-партизанського руху. Якщо в перші два тижні війни він здебільшого мав наступальний характер, то на межі другого й третього тижнів партизанські загони поступово перетворилися на самооборонну структуру, яка займалася охороною населених пунктів від залишків Червоної армії та численних ватаг дезертирів.

Повстання літа 1941 р. не набуло критичного розмаху у зв’язку зі швидким відступом Червоної армії з території Західної України. Однак воно продемонструвало потужність і силу націоналістичного руху, рішучість оунівців у боротьбі за досягнення кінцевої мети — створення української держави. Повстанці одразу ж після проходження фронту зуміли встановити українську владу в 187 з 200 районів західноукраїнських областей, у 26 районах Правобережної України, створили обласні управління в Тернополі, Львові, Рівному, Дрогобичі, Станіславові та Луцьку. Унаслідок повстання в перші тижні війни оунівцям вдалося опанувати п’яту частину території тодішньої УРСР, організувавши на ній органи українського самоврядування. У боях із радянськими військами, які відступали, оунівці захопили 15 000 гвинтівок і 7000 кулеметів, десятки тисяч гранат і сотні тисяч набоїв. На полях битв вояки ОУН зібрали ще десятки тисяч одиниць зброї й сотні тисяч набоїв. Цей арсенал уже через півтора року було використано для створення перших з’єднань Української повстанської армії.

Акт 30 червня 1941 р. — спроба відновлення української державності

(І. Патриляк)

Намір виголосити у Львові незалежницьку декларацію, очевидно, зародився в часи проведення Краківського великого збору ОУН(б) у березні-квітні 1941 р. Наявність в інструкції «Боротьба й діяльність ОУН під час війни» (складеній у травні 1941 р.) чорнового варіанту тексту Акта проголошення Української Держави є вагомим свідченням того, що акцію у Львові готували не тільки без згоди нацистів, але й у глибокій конспірації, бо гітлерівські спецслужби майже за два повні передвоєнні місяці не зуміли дізнатися про таємні плани ОУН(б), а тому події 30 червня 1941 р. стали для них громом серед ясного неба.

Намагаючись забезпечити максимальну легітимність дій похідної групи Я. Стецька, на яку було покладено завдання проголосити відновлення самостійності у Львові, керівництво ОУН(б) домоглося створення в Кракові Українського національного комітету, який об’єднав представників більшості емігрантських організацій і своєю декларацією від 14 червня 1941 р. «благословив» людей зі спеціальної похідної групи Я. Стецька на проголошення історичного акту. В умовах війни організувати «більш легітимне» з юридичної точки зору проголошення незалежності було абсолютно нереально. Подібним революційним шляхом реалізації права нації на самовизначення неодноразово послуговувалися національно-визвольні організації в різних куточках світу, і це не було підставою для сумнівів у повноцінності створених таким чином держав.

Уранці 30 червня 1941 р. до Львова, який уже покинули частини Червоної армії та внутрішніх військ НКВС, увійшла похідна група, що складалася з провідних діячів ОУН(б), на чолі безпосередньо із заступником С. Бандери Я. Стецьком. Протягом дня члени групи провели у Львові переговори з провідними діячами українського політичного руху довоєнного часу й запросили лідерів української спільноти міста на збори до будинку товариства «Просвіта». Збори розпочалися о 18.00. Саме на них було оприлюднено Акт проголошення української держави й повідомлено про створення тимчасового уряду — Державного правління, котре мало в майбутньому передати владу сформованому в Києві легітимному уряду.

Третій пункт львівської декларації проголошував подальшу тісну співпрацю з «Велико-Німеччиною», що «під проводом Адольфа Гітлера творить новий лад у Європі», та із «союзною німецькою армією». Згодом це стало підставою для розмов про маріонетковість щойно проголошеної держави та оунівський колабораціонізм. Насправді поява знаменитого третього пункту акту, якого не було в первісній редакції документа від травня 1941 р., була насамперед зумовлена військовою присутністю німців у Львові, чисельність яких до вечора 30 червня невпинно зростала. Це змусило Я. Стецька вдатися до своєрідного дипломатичного реверансу — згадати про Велико-Німеччину, А. Гітлера й вермахт. Подальший розвиток подій, пов’язаний з арештами лідерів ОУН(б), ліквідацією Державного правління та нижчих ланок української адміністрації, чітко продемонстрував, що про жоден колабораціонізм чи навіть узгодженість позицій із нацистами не йшлося, а всі згадки про Німеччину в акті від 30 червня 1941 р. були лише дипломатичною риторикою, котра не знайшла втілення в реальному житті й не врятувала націоналістів від нацистських репресій.

Розібравшись із ситуацією, у Берліні ухвалили рішення розпочати арешти «українських узурпаторів». 5 липня 1941 р. у Кракові було затримано С. Бандеру, якого після кількох допитів відправили в Берлін, де спочатку утримували під домашнім арештом, а згодом перевели до концтабору Заксенхаузен. Протягом 5—7 липня в тому ж таки Кракові гестапо арештувало ще кількох діячів Українського національного комітету, який «благословив» групу Я. Стецька на проголошення незалежницького акту.

9 липня 1941 р. гестапівці взяли під варту Я. Стецька і його помічника Р. Ільницького. Після допиту у Львові Я. Стецька переправили до Кракова, а потім — до Берліна. Українське державне будівництво тривало протягом тижня й було безжально розчавлене німецьким чоботом. Командування німецької армії отримало з Берліна суворі директиви: «Спроби українців встановити політичну незалежність у рамках Української національної держави та створити українську армію повинні бути припинені в зоні бойових дій. Військові органи влади не повинні пояснювати українцям своє ставлення до цього питання».

17 липня 1941 р. із Берліна в окуповані області України надійшла директива з наказом затримувати членів похідних груп ОУН, які, ідучи за лінією фронту, продовжували проголошувати Акт незалежності й створювати українську адміністрацію. Того ж дня у Львові та інших містах Західної України були зачинені офіційні видання ОУН(б). На допитах у Берліні С. Бандера та Я. Стецько відмовилися виступити із заявою про скасування акта від 30 червня. І навіть більше: 21 липня 1941 р. політичне бюро ОУН(б) у Берліні опублікувало меморандум, у якому акцентувало на тому, що проголошення самостійницької декларації вже стало «історичним фактом».

9 серпня 1941 р. гестапо заарештувало ще одного провідного діяча ОУН(б) — одного з ідеологів націоналізму С. Ленкавського, який невдовзі опинився в концтаборі Аушвіц. Тоді ж німецькі спецслужби відзначили серйозне невдоволення нацистською політикою з боку українського населення Галичини та підвищену активність ОУН на Волині.

12 серпня 1941 р. німецькі органи держбезпки отримали інформацію про те, що спеціальна похідна група оунівців на чолі з В. Куком, яка мала завдання проголосити незалежність у Києві, продовжує діяльність у підкиївських селах та містечках. Групу В. Кука було виявлено й арештовано 31 серпня 1941 р.

Незважаючи на заборони німецької влади й репресії, оунівці продовжували проголошувати незалежницький акт у містах і селах Західної та Правобережної України, проводячи несанкціоновані мітинги й зібрання. 5 вересня 1941 р. нацисти арештували 80 % вищого керівного складу ОУН, однак націоналістичні похідні групи, вислані на Схід, продовжували діяти автономно.

15 вересня 1941 р. німецька поліція безпеки здійснила чергові масові арешти серед українського націоналістичного активу на всій підконтрольній німцям території України та в еміграції. За ґратами опинилося майже 2000 оунівців. Націоналісти остаточно повернулися до тактики підпільної боротьби, а нацисти посилили терор проти них. 19 вересня 1941 р. під час арешту член ОУН застрелив офіцера СД М. Сендегу. Відповіддю стала страта 50 арештованих оунівців та заручників, серед яких був член Українського державного правління А. Пясецький.

Залишки керівників ОУН, які перебували на свободі, зібралися на свою першу підпільну конференцію під німецькою окупацією. На ній було остаточно вирішено повернутися до підпільних форм боротьби, максимально розширити організаційну мережу за рахунок Наддніпрянської України, активізувати антинімецьку пропаганду й готувати повстання проти гітлерівців, яке мало розпочатися після остаточної перемоги Німеччини у війні із СРСР і перекидання основних німецьких сил на Захід для війни з Британією.

У жовтні 1941 р. німецькі спецслужби констатували посилення пропаганди «руху Бандери» на території рейхскомісаріату Україна. Масові арешти оунівців здійснювали в Черкасах, Миколаєві й Херсоні на зламі жовтня-листопада 1941 р. Але особливо дошкульних ударів по ОУН(б) німецькі каральні органи завдали з кінця листопада 1941 р. 25 листопада 1941 р. до всіх низових ланок поліції безпеки й СД надійшов наказ, у якому було відзначено: «Незаперечно встановлено, що рух Бандери готує повстання в рейхскомісаріаті Україна, мета якого — створення незалежної України. Усі активісти руху Бандери повинні бути негайно арештовані й після ґрунтовного допиту таємно знищені як грабіжники».

Через брак документів і таємність страт досі важко встановити точну кількість націоналістів, заарештованих і розстріляних у контексті виконання наведеного вище наказу. Очевидним, однак, лишається те, що з кінця 1941 р. ОУН(б) остаточно перейшла з категорії ситуативних союзників до числа ворогів нової гітлерівської імперії.

Подібно до ОУН(б) мельниківці також підготували й на початку німецько-радянської війни вислали на Схід похідні групи, які прагнули організувати українську адміністрацію на зайнятій вермахтом території. Користуючись тим, що бандерівці вступили в конфлікт із німецькими спецслужбами з початку липня 1941 р. і привернули до себе їхню основну увагу, мельниківці зуміли проникнути в захоплений 19 вересня 1941 р. Київ, який на кілька місяців став центром діяльності ОУН(м) в Україні. 5 жовтня 1941 р. у Києві з ініціативи мельниківців було скликано Установчі збори зі 130 найвизначніших представників української інтелігенції столиці. На зборах було ухвалено рішення про створення Української національної ради (УНРади) на чолі з професором М. Величківським. Збори також прийняли «Декларацію УНРади» й «Відозву до українського народу». В обох документах були висловлені сподівання на відновлення української держави й переказані вітання голові ПУН А. Мельнику. Рада взяла на себе обов’язок представляти український народ перед німецькою окупаційною владою, а також розпочала формування українського самоврядування в Києві. Уже до середини жовтня 1941 р. УНРада сформувала Київську міську управу на чолі з професором О. Оглоблиним. Мельниківці обійняли ключові посади в самоуправлінні Києва, Чернігова, Житомира й Харкова.

Початком завершення легальної діяльності ОУН(м) стала організована нею в листопаді 1941 р. акція відзначення 20-річчя Базарської трагедії. Вшановуючи пам’ять учасників Другого зимового походу армії УНР, яких більшовики розстріляли в Базарі, мельниківці зібрали 40-тисячну українську демонстрацію. Налякані таким розмахом національного руху в колишній підрадянській Україні, німці вже 20 листопада 1941 р. заборонили діяльність УНРади, а в січні-лютому 1942 р. заарештували й розстріляли в Бабиному Яру майже весь мельниківський актив Києва та Наддніпрянщини: І. Рогача, Я. Оршана, О. Телігу, М. Телігу, І. Кошика, І. Ірлявського, І. Яковенка та ін. Загалом за першу половину 1942 р. у Бабиному Яру було розстріляно 621 члена ОУН(б) та ОУН(м).

Зазнавши такого потужного удару, уцілілі керівники мельниківської організації до кінця 1942 р. поступово перевели своїх членів у підпілля та перейшли на антинімецькі позиції.

«Поліська Січ» отамана Бульби

(І. Патриляк)

Уперше абревіатуру УПА в роки Другої світової війни використали не оунівці, а їхні ідеологічні конкуренти. Відродити Повстанську армію через двадцять років після її створення поставив собі за мету прихильник Державного центру УНР в екзилі, уродженець Волині Тарас Боровець, який став широко відомим під псевдонімом, запозиченим у гоголівського героя Бульби.

Тарас Боровець ще в міжвоєнний період мав контакти з представниками еміграційного уряду Української Народної Республіки, за проукраїнську діяльність був ув’язнений у польському концтаборі Береза-Картузька. Вереснева кампанія 1939 р. застала його на території центральної Польщі. 1940 року він нелегально перетнув кордон і опинився на території УРСР, де, згідно з вказівками уенерівських міністрів, мав організовувати антибільшовицький партизанський рух. У перші дні німецько-радянської війни Т. Боровцю разом із групою однодумців вдалося роззброїти червону міліцію в районному центрі Сарни Рівненської області й заволодіти містечком. З приходом до Сарн німецької армії Т. Боровець був призначений комендантом поліції Сарненського округу. Під приводом боротьби з радянськими оточенцями, які сконцентрувалися в районі Прип’ятських боліт і жили за рахунок пограбування місцевого населення, Т. Боровець дістав дозвіл на створення з українців групи чисельністю 1000 бійців. Для озброєння цього формування було видано трофейні радянські гвинтівки та кулемети. Т. Боровець доволі швидко набрав аж близько 3000 добровольців, які без особливих проблем зуміли розбити й виловити оточенців. Уже наприкінці серпня 1941 р. отаманові вдалося опанувати доволі велику територію в трикутнику між Пінськом, Сарнами й Олевськом. Саме до Олевська Т. Боровець переніс штаб своєї організації, яку назвав «Поліською Січчю».

Таке автономне життя частини Полісся тривало до листопада 1941 р., коли нацисти згадали про існування в їхньому тилу непідконтрольної «республіки». Бульбі запропонували підкоритися німецькій цивільній адміністрації рейхскомісаріату Україна. Амбітний отаман відкинув принизливі пропозиції й 16 листопада 1941 р. розпустив свою «Поліську Січ», перейшовши на нелегальне становище. Наприкінці листопада — початку грудня 1941 р. Т. Боровець заходився формувати власний партизанський загін на базі колишніх поліських січовиків. У грудні 1941 р. він офіційно назвав свої нечисленні відділи Українською повстанською армією. Загони отамана Бульби на зламі 1941—1942 рр. не проявляли особливої збройної активності, натомість здійснювали доволі успішні пропагандистські акції, які надзвичайно швидко зробили ім’я отамана Бульби й абревіатуру УПА популярними серед поліського населення. Тож не дивно, що саме цю назву перехопили в Бульби-Боровця націоналісти, сформувавши власну партизанську армію.

Створення УПА: структура й чисельність

(І. Патриляк)

Події на фронтах на зламі 1941—1942 рр. продемонстрували, що війна набуває затяжного характеру, а офіційне приєднання до антигітлерівської коаліції США остаточно поховало сподівання держав Осі на можливість досягнення переможного результату в протистоянні із союзниками.

Для українського визвольного руху вироблення нової політичної лінії в умовах тотальної війни та жорстокої окупації було завданням колосальної ваги та складності, яке вимагало прораховування всіх можливих наслідків і зважування навіть найслабкіших аргументів.

Найпершою дилемою під час вибору моделі поведінки українських національних сил у 1942 р. став пошук формули можливого оптимального поєднання протистояння брутальній окупаційній політиці Німеччини та її сателітів із намаганням не надто зашкодити боротьбі вермахту на антирадянському фронті.

Бандерівці, які свідомо пішли на конфлікт із нацистами ще в липні 1941 р., попри колосальні фізичні втрати й першочергову розгубленість, на початку 1942 р., зуміли швидко перегрупуватися, відновити підпільну роботу в нових умовах, не витрачаючи часу на дискусії та писання до вищих керівників Рейху «меморандумів» (період «бомбардування» рейхсканцелярії різними паперами ОУН(б) пройшла ще влітку-восени 1941 р.). Натомість керівництво ОУН, яку очолював А. Мельник, ще й упродовж 1942 р. марно намагалося своїми зверненнями змінити засади гітлерівської політики стосовно України.

На зламі 1941—1942 рр. Провід ОУН(б) прагнув нелегально закріпити своїх людей в органах окупаційної адміністрації, мілітарних і парамілітарних формуваннях. У підпілля було виведено всіх відомих німцям діячів організації. Зусилля скерували на максимально інтенсивну роботу з підготовки анти-німецького виступу. Однак бандерівці в жодному разі не хотіли провокувати такий виступ передчасно.

Мельниківці з лютого 1942 р. також почали перебудовувати свою роботу в Україні на антинімецькі рейки. Через це в лавах ОУН(м) виникли суперечності: з одного боку, ПУН на чолі з А. Мельником віддавав перевагу боротьбі з Німеччиною шляхом досить відвертих вимог і декларацій до берлінських керманичів (що в тогочасних умовах було відважним, але малоефективним засобом впливу), а з другого, — керівництво ОУН(м) в Україні на чолі з О. Ольжичем-Кандибою протягом 1942 р. намагалося розробити нову тактику власної боротьби.

14—15 серпня 1942 р. мельниківці провели в Києві нелегальний з’їзд. Його делегати, доносячи настрої регіональних конференцій, наполягали на залагодженні конфлікту з бандерівцями, розбудові організаційної мережі, посиленні антигітлерівської агітації та створенні збройних формувань. Уже на початку осені 1942 р. ОУН(м) заснувала перші боївки, загальна кількість учасників яких на той час становила 450 осіб. Щоправда, протягом наступного року вони здебільшого були поглинуті сильнішими конкурентами з бандерівської організації.

У середовищі ОУН(б) наприкінці зими — початку весни 1942 р. (очевидно, під впливом успіхів Червоної армії на фронті) почало значно поширюватися переконання в тому, що Німеччина вже не зуміє довести до переможного завершення навіть війну проти СРСР. Але припускали, що й Радянському Союзу бракуватиме сил для відновлення довоєнного статус-кво.

Сподівання бандерівського керівництва були пов’язані з досвідом Першої світової війни, наприкінці якої виснаження Російської, Німецької та Австро-Угорської імперій призвело до революційних подій, їхнього краху та появи незалежних українських республік.

У квітні 1942 р. керівники бандерівської організації провели надзвичайно важливе зібрання, яке увійшло в історію як Друга конференція ОУН. У постановах конференції було сформульовано офіційну думку лідерів ОУН(б) щодо тогочасної ситуації в Україні й світі.

Певна «розмитість» постанов конференції та розбіжність думок у керівництві ОУН(б) щодо майбутнього переможця у війні на Сході, зафіксовані в документах конференції, були зумовлені невизначеною ситуацією на фронтах, де шальки терезів у будь-який момент могли схилитися на бік одного із супротивників. Знаючи про масштабний наступ радянських військ, який навесні 1942 р. розгорнувся на українській ділянці фронту, бандерівці боялися, що негайне включення їхньої організації в партизанську боротьбу може серйозно послабити німецький тил і призведе якщо не до швидкого тріумфу більшовиків, то принаймні до того, що основні бої великої війни топитимуться на українських землях, руйнуючи й виснажуючи український народ. Останнього оунівці намагалися не допустити. Вони прагнули, щоб уперта боротьба двох гігантських армій якнайдовше точилася на території Росії.

Партизанщини боялися ще й тому, що організація на початку 1942 р. не була достатньо готовою до підпільної збройної боротьби — їй потрібно було виграти час, щоб у відносному спокої підготувати кадри й матеріально-технічну базу для повстання. Натомість нескоординовані партизанські виступи лише тягли б за собою великі втрати, посилення терору й можливість очолення цього партизанського руху політичними конкурентами ОУН(б), які мали підготованих військових фахівців із числа колишнього уенерівського уряду або більшовиків. Водночас німецький терор, який набирав усе більших обертів в Україні й виявлявся як пограбування та вивезення населення на роботи до Рейху, змушував лідерів ОУН(б) подбати про захист українських селян.

Виходячи з теорії поступового акумулювання власних сил, протягом весни-літа 1942 р. ОУН(б) сформувала на Волині та Поліссі українську сільську самооборону. Боївки самооборони часто відбивали в німців відібраний у селян продовольчий контингент, рятували людей, яких збиралися вивозити на роботи, убивали керівників німецьких промислових і сільськогосподарських підприємств (на Волині та Поліссі це зазвичай були поляки). Часто свої акції бойовики намагалися законспірувати під дії радянських партизанів, щоб відвернути гнів німецьких каральних загонів від власних сіл.

Особливо складне становище в північно-західному регіоні України значно радикалізувало місцевий актив ОУН(б), який щоразу наполегливіше вимагав від центрального керівництва організації розгорнути масову партизанську війну проти німців. Тож у серпні-жовтні 1942 р. формуються перші великі бойові групи ОУН(б) на чолі з військовим референтом ОУН(б) у Рівненській області С. Качинським (Остапом) і Г. Перегіняком (Коробкою). Координатором діяльності в регіоні став військовий референт ОУН(б) на північно-західних українських землях В. Івахів (Сом, Сонар), а загальне керівництво здійснював регіональний лідер організації Д. Клячківський (Охрім, Кошіль, Старий, Клим Савур).

Можливо, на рішення волинських бандерівців перейти до антинімецької партизанської війни (що суперечило наказам Головного Проводу) значною мірою вплинув також і той факт, що в серпні-жовтні 1942 р. відбувався доволі успішний наступ на Кавказ і Сталінград. На перший погляд здавалося, що вермахт ось-ось зуміє пробитися до бакинської нафти й перетнути водну артерію Волги, поставивши переможну для Німеччини крапку у війні на Сході. Тому перед оунівцями поставали запитання: «Якщо не починати партизанську війну проти німців зараз, то коли? Тоді, коли ті вивільнять із фронту свої дивізії й розчавлять суттєво більшими силами будь-який спротив?» Не зважаючи на певний спротив із боку тодішнього керівника ОУН(б) М. Лебедя (Максима Рубана), який боявся перетворення партизанського руху на отаманщину й остерігався швидкої його ліквідації з боку нацистів, оунівці північно-західного регіону України розпочали поступовий перехід до створення партизанської армії.

Весна-літо 1942 р. стали також часом оформлення організаційних структур радянських партизанів на території України й активізації польського підпілля, яке з 14 лютого 1942 р. почало реорганізовуватися в партизанську Армію крайову. Таким чином, на початку осені 1942 р. лісові території Волині й Полісся стали місцем конкурентної боротьби чотирьох підпільно-партизанських рухів: бульбівського, бандерівського, радянського та польського.

Активізація протягом літа й осені 1942 р. радянських і польських партизанів особливо насторожила оунівців. Намагання поляків та більшовиків розгорнути партизанську війну на території України націоналісти розглядали як спробу підірвати «життєві сили українського народу».

Намагання керівництва ОУН(б) стримати войовничі настрої низових ланок організації були марними. Щоб не втратити авторитету в рядах організації та очолити стихійні процеси формування націоналістичних партизанських загонів, лідери ОУН(б) пішли шляхом «узаконення» наявної ситуації.

Активізація ОУН(б) спричинила гостру реакцію з боку гітлерівських спецслужб. Дошкульні удари, завдані бандерівському підпіллю нацистськими органами безпеки наприкінці листопада й у грудні 1942 р., остаточно переконали лідерів організації в тому, що тактика накопичування сил для загального, усенародного повстання є хибною й в умовах гітлерівського терору не може бути здійсненою. Гестапо просто фізично не дозволило б накопичити критичну масу кадрів і матеріально-технічних засобів для масштабного повстання. Отже, теорія всенародного виступу зазнала коригування. Керівники ОУН(б) звернулися до ідеї партизанської війни, котру ще в жовтні вважали шкідливою, як до початкової стадії, своєрідної увертюри для майбутнього великого повстання.

Створені восени 1942 р. перші більш-менш великі підрозділи бандерівських партизанів дозволили керівництву національного підпілля в 1947 р. назвати 14 жовтня 1942 р. символічним днем заснування УПА. Цілком зрозуміло, що армію (навіть підпільну, партизанську) не можна створити протягом одного дня, що на її формування потрібен тривалий час, але перших рішучих заходів з розгортання повстанських структур керівники ОУН(б) вжили на Волині та Поліссі саме восени 1942 р. Очевидно, що до лютого 1943 р. було створено перші постійні партизанські загони, які стали основою майбутньої підпільної армії.

Протягом 17—23 лютого 1943 р. неподалік від Олеська відбулася Третя конференція ОУН(б), у якій узяли участь «урядуючий провідник» бандерівської ОУН М. Лебедь, військовий референт Головного Проводу ОУН(б) Р. Шухевич, а також В. Охримович, Д. Маївський, 3. Матла, Р. Кравчук, М. Степаняк та інші керівники націоналістичного підпілля. Попри гострі дискусії, які точилися під час нарад, було ухвалене остаточне рішення про масштабний виступ проти німців оунівської партизанської армії, яка мала дістати назву «Українська визвольна армія». Однак ця назва згодом була відкинута через те, що у вермахті з колишніх військовополонених-українців створювали окремі фронтові батальйони, які за зразком Російської визвольної армії генерала А. Власова були названі Українським визвольним військом. Аби уникнути подібності з найменуванням українських частин при німецькій армії, керівництво бандерівських загонів у квітні-травні 1943 р. почало використовувати запозичену в Т. Боровця назву «Українська повстанська армія».

Загалом стосунки бандерівських військових загонів з іншими українськими партизанськими групами були доволі драматичними: переговори про об’єднання зайшли в глухий кут. У травні 1943 р. керівник підпілля ОУН(б) на Волині та фактичний командир загонів бандерівської УПА Д. Клячківський (Клим Савур) віддав наказ про насильницьке об’єднання під своїм командуванням загонів, які створили мельниківці та Т. Боровець. До середини липня 1943 р. усі українські партизанські групи були уведені до складу УПА Клима Савура. Залишки загонів Т. Боровця він перейменував на Українську народну революційну армію, і проіснували вони лише до жовтня 1943 р., коли отаман остаточно розпустив своїх «козаків».

Весна 1943 р. дозволила керівництву ОУН(б) на Волині та Поліссі активізувати формування великих стаціонарних партизанських груп. Серйозно посилилися перші відділи лісової армії за рахунок 3000—5000 працівників української допоміжної поліції та господарських служб, які 15 березня 1943 р. організовано втекли від німців і перейшли до повстанців. На базі партизанських загонів та допоміжної поліції у квітні-травні 1943 р. було сформовано перші значні з’єднання УПА: Дубового (Івана Литвинчука), Енея (Петра Олійника), Рудого (Юрія Стельмащука), Рубашенка (Степана Коваля), Сосенка (Порфирія Антонюка).

Спершу всією діяльністю повстанських загонів керували військові штаби територіальних округів ОУН(б), а координував їхню роботу вже згадуваний військовий референт ОУН(б) на Волині та Поліссі В. Івахів. Після його смерті провідник ОУН(б) північно-західних українських земель Д. Клячківський дещо реорганізував територіальну систему українських повстансько-партизанських груп. Фактично територіальні оунівські військові штаби були перетворені на штаби з’єднань підпільної армії. Наявні групи УПА почали масштабно реорганізовуватися наприкінці весни — влітку 1943 р.

Для повстанських з’єднань визначили чіткі межі діяльності, створили так звані групи УПА. Група під командуванням І. Литвинчука (Дубового) дістала номер «01» і криптонім «Заграва». Вона охопила територію центральної й північної частини Рівненщини та Пінщину. Група під командуванням П. Олійника (Енея) дістала номер «02» і криптонім «Богун», охопивши територію південної Рівненщини, північної Тернопільщини та північної частини сучасної Хмельницької області. Сили Ю. Стельмащука (Рудого), С. Коваля (Рубашенка), П. Антонюка (Сосенка) були об’єднані в групу УПА «03» з криптонімом «Тури» («Турів») під командуванням Б. Бедрика (Клима). Вона охопила територію Волинської області та південну Берестейщину. На базі окремих сотень було сформовано групу УПА «04» з криптонімом «Тютюнник» під командуванням П. Гудзоватого (Орла), яка поширила діяльність на територію Житомирської та північно-західні райони Київської області.

У липні 1943 р. Д. Клячківський на основі групи УПА «Заграва» сформував та очолив перше Головне командування УПА. Через місяць було остаточно сформовано штаб УПА, до роботи в якому залучили офіцерів колишньої армії УНР — підполковника Л. Ступницького (шеф штабу) та полковників М. Омелюсика й І. Литвиненка.

З осені 1943 р. до безпосередньої роботи в УПА долучився Р. Шухевич із групою військових фахівців, які свого часу пройшли якісну підготовку в польській або німецькій армії. Вони розпочали чергову реорганізацію Повстанської армії. У листопаді 1943 р. було створено Головну команду УПА, на чолі котрої став підполковник Р. Шухевич (Тарас Чупринка), та Головний військовий штаб, який із грудня 1943 р. очолив майор О. Гасин (Чарнота, Лицар), а з січня 1944 р. — майор Д. Грицай (Перебийніс). Штаб поділявся на сім відділів: І — оперативний, II — розвідувальний, III — тиловий, IV — організаційно-персональний, V — вишкільний, VI — політвиховний, VII — військово-інспекційний.

Специфікою роботи Головного військового штабу та Головної команди УПА була постійна зміна місця перебування й робота винятково з поточними документами (усі архівні матеріали зберігали в спеціальних криївках, а менш важливі папери знищували).

У період реорганізації до складу УПА було включено загони створеної в Галичині навесні 1943 р. Української народної самооборони, що посилило лісову армію приблизно на 10 000 осіб.

Територія діяльності УПА була поділена на три краї, або генеральні воєнні округи: УПА-«Північ» (на зламі 1943— 1944 рр. охоплювала Волинь, Західне Полісся, Холмщину, Грубешівщину, Житомирщину, північно-західну Київщину), УПА-«Захід» (територія Галичини, Карпат, Буковини, Закарпаття), УПА-«Південь» (територія сучасних Хмельницької, Вінницької, частково Черкаської та Кіровоградської областей). Планували створити й УПА-«Схід» на території Чернігівського й Сумського Полісся, однак там перебували лише невеликі рейдові групи УПА й кілька малочислених місцевих загонів. Кожна генеральна воєнна округа мала окремого командира та Крайовий військовий штаб. На початку 1944 р. командирами країв були призначені Д. Клячківський (Омелян Кримський, Клим Савур, Старий, Кошіль, Охрім) в УПА-«Північ», В. Сидор (Ростислав Вишитий, Шелест, Конрад, Крегул, Кравс) в УПА-«Захід», В. Кук (Леміш, Ле, Медвідь, Коваль) в УПА-«Південь».

Генеральні воєнні округи поділялися на воєнні округи. В УПА-«Захід» воєнні округи поділялися на тактичні відтинки, а в УПА-«Північ» включали військові надрайони та райони. В ідеалі на території генеральних воєнних округ мали дислокуватися й діяти повстанські групи, які за чисельністю й структурою відповідали б армійському корпусу, на території воєнної округи — дивізії, на тактичному відтинку — полку, у надрайоні — батальйону, а в районі — роті.

Головний військовий штаб УПА та крайові військові штаби здійснювали функції координування збройної боротьби, натомість штаби воєнних округ займалися безпосередньою підготовкою та керуванням бойовими операціями. Власне, своєрідною рисою УПА було те, що в лісовій армії не існувало тилових або допоміжних частин, вона складалася зі штабів та бойових частин і відділів. Роль тилу (запілля) в УПА виконувала організаційна мережа ОУН(б), яка мала власну територіальну структуру, відповідала за постачання бойових частин і відділів УПА, керувала своїми воєнізованими формуваннями — самооборонними кущовими відділами, займалася ідеологічною підготовкою молоді, мала свою систему медичної опіки — Український Червоний Хрест, а також Службу безпеки, що виконувала функції розвідки й контррозвідки як у підпіллі ОУН, так і в загонах УПА. Також в УПА в 1943—1944 рр. існували дві карні сотні, у яких відбували покарання вояки, які порушували дисципліну.

Базовою тактичною одиницею в УПА була сотня (рота), яка складалася з трьох чот (взводів), що поділялися на три (інколи чотири) рої (відділення). Чисельність особового складу в сотнях коливалася в межах 80—200 осіб. Протягом 1943— 1944 рр. спостерігали тенденцію до об’єднання окремих сотень у більші частини й з’єднання — курені (батальйони), загони (полки), бригади. Зазвичай курінь складався з 3—4 сотень чисельністю 250—800 осіб (загалом). Загони формувалися з 3—4 куренів і налічували від 1500 до 4500 бійців. Бригади зазвичай чисельно дорівнювали сотні або куреню. Також було передбачено можливе об’єднання всіх бойових одиниць воєнної округи в так звану з’єднану групу, однак на практиці це застосували лише раз — під час боїв у Гурбенських лісах.

Проблемою залишається визначення кількісного складу УПА. Облікові документи повстанських штабів переважно були знищені, а на підставі фрагментарних даних можна встановити лише орієнтовну кількість людей, які перебували в лісовій армії. Чисельність особового складу УПА з кінця 1943 р. до середини 1945 р. могла коливатися в межах 23 000 — 36 000. Очевидно, що не менше людей брало активну участь у збройному підпіллі ОУН, структурах оунівської служби безпеки, самооборонних кущових відділах тощо. Скільки ж усього жителів України пройшло через збройне підпілля ОУН та лави УПА, можна лише припускати, спираючись на радянські дані про боротьбу з повстанцями. Більшовицькі органи держбезпеки протягом 1944—1956 рр. убили, захопили в полон або арештували 254 000 учасників визвольної боротьби, депортували 203 000 прихильників та членів сімей повстанців. Скількох убили та полонили червоні партизани, німці, угорці й поляки, досі точно не відомо. За приблизним підрахунками, у боях із німцями й угорцями могло загинути від 3000 до 4000 повстанців і підпільників, у боях із поляками протягом 1943—1948 рр. загинуло 5000—6000 членів ОУН і УПА; за співпрацю з визвольним рухом у повоєнній Польщі було засуджено близько 20 000 українців. Приблизно 1000 повстанців загинуло в боях із червоними партизанами в 1943—1944 рр. Окрім того, майже 77 000 осіб вийшли з підпілля й легалізувалися в повоєнні роки. Тобто можна сміливо припустити, що протягом 1942—1960 рр. через націоналістські підпільні організації пройшло близько 400 000 українців.

Боротьба УПА проти Німеччини та її союзників

(І. Патриляк)

Першими атаками українських повстанців проти німецької окупаційної адміністрації стали напади сотні Г. Перегіняка (Дрвбешки-Коробки) на поліційну колону поблизу села Городець Володимирецького району 20 січня й на містечко Володимирець уночі з 7 на 8 лютого 1943 р. Через два тижні після першої бойової акції майбутніх упівців, на початку лютого 1943 р., німці арештували провідного діяча ОУН на Сарненщині Діброву, звинуваченого в підготовці атаки на поліційну колону 20 січня. Було відомо, що його утримують у підвалі будинку німецької жандармерії у Володимирці. На той момент у місті основні окупаційні сили складалися з 30 німецьких жандармів, 70 російських козаків (колишніх військовополонених Червоної армії) та 80 узбеків (також колишніх радянських бранців). Попри те, що ні козаки, ні узбеки не відзначалися особливо високим рівнем боєздатності, усе ж операція була доволі ризикованою з огляду на достатньо численний гарнізон.

Під час набігу було захоплено казарми козаків і приміщення жандармерії й убито 7 осіб, зокрема 3-х козаків і 4-х німців (серед них і коменданта жандармерії). 6 козаків повстанці забрали із собою й після допиту стратили в лісі неподалік від Володимирця. Під час рейду вдалося визволити з ув’язнення Діброву, захопити 20 карабінів, 65 ковдр і доволі багато амуніції. Втрати сотні становили 1 убитого й 2 поранених. Після блискавичної атаки, користуючись безладом, що запанував у містечку, сотня швидко відступила.

З нападами на районні центри з метою визволення побратимів із німецьких тюрем також пов’язані дві атаки оунівських бойових груп на в’язниці в Кременці та Дубні, що відбулися в середині лютого 1943 р.

Однією з наймасштабніших операцій початку березня 1943 р. став напад сотні УПА С. Качинського (Остапа) на німецькі військові склади та фабрики в селі Оржеві в ніч із 10 на 11 березня. Повстанцям вдалося захопити й вивезти зі складів боєприпаси, однак під час бою загинув командир сотні.

Черговий сплеск антинімецької активності націоналістичних партизанських груп відбувся всередині березня 1943 р., коли до лісу дезертирувала частина української допоміжної поліції. За даними радянських партизанів, на початку квітня 1943 р. найбільшого розмаху антинімецькі акції українських повстанців набули на півдні Волині, у районі Мізоча, Острога, Кременця, Верби. Радянські партизани відзначали, що у квітні 1943 р. щодня з лісів Острозького, Шумського й Мізоцького районів на антигітлерівські акції вирушало 60—70 возів із повстанцями.

З кінця квітня 1943 р. нацисти почали практикувати застосування в боротьбі з УПА цілих військових з’єднань. Так, у райони Березного, Людвиполя, Мізоча, Острога, Шумська й Кременця було перекинуто одну дивізію в складі двох угорських полків, полку німецьких есесівців і полку, який складався з колишніх військовополонених казахів та узбеків. Після важких триденних боїв у лісах карателям удалося досягнути лише умовних успіхів, відтіснивши основні з’єднання УПА з Полісся та північної частини Волині на південь Волині. Фактично це лише сприяло поширенню дій УПА на район, прилеглий до Славутицького лісового масиву, а також на Поділля (район Ярмолинців, Проскурова, Кам’янця-Подільського).

Німецькі урядовці документально засвідчили, що у квітні 1943 р. УПА контролювала всю сільську місцевість на південь від траси Новоград-Волинський — Рівне — Ковель — Брест-Литовський. На північ від неї відділи УПА вели жорстоку боротьбу за контроль над територією з радянськими партизанами.

Чисельність УПА, за підрахунками гітлерівських спецслужб, у квітні 1943 р. сягнула 8000 — 10 000 бійців, що було певним утрируванням реального стану речей. Нацисти панічно повідомляли, що націоналістичні партизани атакують уже посеред біла дня, нападають на поїзди й визволяють людей, призначених для вивезення до Німеччини. Сам рейскомісар Е. Кох, звітуючи до Берліна, писав, що на Волині лишилося тільки два райони, вільні від «банд», а німецька адміністрація повноцінно функціонує лише на півдні Поділля. Навесні 1943 р. у своєму внутрішньому листуванні гітлерівці зазначали, що не контролюють на Волині 75 % орних земель і втратили 52 % поставок худоби.

Згідно зі звітами ОУН та УПА, протягом квітня 1943 р. від рук повстанців загинуло близько 600 військових і цивільних німців та їхніх союзників. Очевидно, що до цієї цифри не було зараховано поляків, яких ліквідовували через звинувачення в співпраці з гітлерівською адміністрацією та поліцією. У відповідь на повстанські напади гітлерівці за цей же час убили щонайменше 3000 селян та заручників з-поміж української інтелігенції.

Проведення кількасот успішних боїв і сутичок із німецькими окупантами протягом весни 1943 р. підвищило авторитет УПА, дало можливість її бійцям набути військового досвіду й змусило гітлерівців рахуватися з українським повстанським рухом як із серйозною загрозою для свого панування в регіоні. Занепокоєний складним становищем окупаційної влади на Волині та Поліссі, 5 травня 1943 р. в Україну з робочим візитом прибув рейхсміністр окупованих територій Сходу А. Розенберг. На нараді в Рівному йому доповіли, що «українські націоналісти завдають більших проблем, ніж більшовицькі банди».

У відповідь на атаки повстанців 7 червня 1943 р. німецьке командування розпочало першу масштабну антиповстанську операцію. Керування німецькими військами взяв на себе командувач СС і поліції генерального комісаріату Волинь і Поділля, бригаденфюрер СС Гінцлер. 21 червня 1943 р. територія рейхс-комісаріату Україна була оголошена «зоною антипартизанських операцій». З липня 1943 р. до дій проти УПА було залучено відомого борця з партизанами, командувача всіх протипартизанських формувань на Східному фронті Е. фон дем Баха-Зелевскі. У розпорядженні німецьких генералів було 10 000 солдатів (німецьких та польських поліцаїв і жандармів), 10 батальйонів мотопіхоти (близько 7000 осіб) з артилерією, 50 танків і бронемашин, 27 літаків, угорські частини та 5 бронепоїздів.

Однак жорстокість окупантів спричинилася лише до посилення опору. За німецькими даними, активність повстанців після каральних акцій проти них не лише не знизилася, а навіть зросла. Загалом протягом липня 1943 р. УПА здійснила 295 атак на німецькі опорні пункти, 682 саботажні акції на залізниці, 119 нападів на господарські об’єкти. Наступного місяця активність націоналістів посилилася: було здійснено 391 напад на німецькі гарнізони, 1034 диверсії на залізниці, 151 атаку на підприємства.

Улітку 1943 р. керівництво ОУН(б), намагаючись захистити місцеве українське населення від терору з’єднання радянських партизанів під командування С. Ковпака, дало дозвіл на створення на території Галичини (у Карпатах і на Прикарпатті) загонів Української народної самооборони (УНС). Протягом червня-липня у важкодоступних лісах і горах були організовані підготовчі табори, у яких відбувалося навчання української молоді військової справи. Спочатку відділи УНС не проводили жодних антинімецьких акцій, однак водночас у Галичині активізувалися диверсійно-бойові групи служби безпеки ОУН(б) (так звані боївки СБ), які щоразу частіше організовували теракти проти представників німецького адміністративного й господарського апарату в регіоні.

Загалом під час боїв і сутичок з окупантами в червні-вересні 1943 р. загинуло 1237 українських повстанців і понад 3000 гітлерівців та їхніх союзників. Результатом успішної боротьби УПА з німецькими окупантами стало намагання націоналістів узяти під свій повний контроль суцільні території, зокрема й захопивши районні центри. «Повстанські республіки» найчастіше виникали в сільській місцевості — там, де поблизу були великі лісові масиви: на Кременеччині, Ковельщині, Степанщині, Деражненщині, Кореччині, у районі Володимира-Волинського тощо. На підконтрольних УПА територіях із липня 1943 р. уся повнота влади належала місцевим командирам збройних загонів і керівникам мережі ОУН. Щоб упорядкувати адміністративні, господарські та інші питання Головне командування УПА 15 серпня 1943 р. оголосило себе єдиною законною владою на всіх звільнених від німців територіях України.

Масштабні плани УПА були значною мірою порушені наближенням німецько-радянського фронту. Гітлерівські фронтові частини буквально затопили Волинь, відступаючи під ударами Червоної армії. Німецька служба безпеки застосувала нову тактику в протистоянні з повстанцями. Усвідомлюючи неможливість утримати ситуацію повністю під контролем, гітлерівці стягнули великі поліційні та жандармські гарнізони до міст і залізничних станцій, зосередивши увагу на охороні комунікацій. При цьому німці не забували застосовувати масовий терор проти мирного населення й заручників.

Жовтень 1943 р. приніс нові форми німецького терору, що вилилися в болісні втрати української громади Волині. 1,15 й 16 жовтня гітлерівці здійснили масові розстріли українських в’язнів у тюрмах Кременця, Луцька, Рівного та Дубна. Жертвами екзекуцій стали 830 осіб. Паралельно з розстрілами в’язнів німці почали антипартизанські акції, які зводилися здебільшого до масового бомбардування з літаків та обстрілювання з артилерії великих лісових масивів і знищення сіл.

Протягом жовтня-листопада УПА й УНС мали 47 боїв із німцями, а сільська самооборона — 125 сутичок. Під час важких боїв із численнішим ворогом у жовтні-листопаді 1943 р. повстанці знищили понад 1500 німців. Втрати упівців та УНС (без сільської самооборони й мирних жителів) сягнули 414 осіб убитими. Однак останні місяці 1943 р. чітко продемонстрували всьому світу, що гітлерівський «тисячолітній Рейх» наближається до безславного кінця. Вермахт тріщав під могутніми ударами зі Сходу, а союзники Німеччини після виходу з війни Італії мріяли тільки про те, щоб швидше розірвати відносини з майбутнім політичним трупом. За таких умов командування УПА провело переговори з Бухарестом і Будапештом, а також низку локальних перемовин із командирами окремих частин і з’єднань угорців, італійців, словаків, румунів, латишів. Метою цих контактів було укладення угод про ненапад, підтримку УПА зброєю в обмін на продовольство й спокійне просування підконтрольними повстанцям землями.

Тим часом за грудень 1943 р. — січень 1944 р. фронт відкотився безпосередньо на територію УПА-«Північ» та УПА-«Південь». Бої відбувалися в Київській, Житомирській, Вінницькій, Рівненській областях. Повстанські загони опинилися у фронтовій смузі. Перед ними постали два найголовніші противники — радянські партизани й диверсанти, яких закидали в ліси за лінією фронту численними групами (по 500—1000 осіб), та німецькі частини, що намагалися придушити як повстанський, так і червоний партизанський рух у своєму тилу. Важкі бої загонів УПА з німцями, козачими частинами при німецькій армії та поліційними загонами, які складалися з різних народів СРСР, відбувалися на зламі 1943—1944 рр. у лісах біля Маневичів, Кудриня, Кременця, Дубна, Острога, Кам’янця-Подільського.

У Галичині зима 1943—1944 рр. була позначена несуттєвими акціями проти німців окремих загонів УНС, які в цей час переформовувалися в УПА-«Захід». Холодна пора року традиційно не сприяла масштабним партизанським операціям, тому звіти фіксували лише поодинокі напади на німецькі господарські об’єкти, поліцію, конвої, а також невеликі групи або поодиноких солдатів. Окрім того, на початку 1944 р. повстанське командування усвідомлювало скороминучщість гітлерівської окупації, тож намагалося заощаджувати сили, утримуючись від активних дій проти німців.

Найбільші бої з німцями й угорцями в Галичині відбулися 6—16 липня 1944 р. неподалік від гори Лопата у районах Сколе й Долини на кордоні Дрогобицької та Станіславівської області. 6 липня з’єднання повстанців під командуванням В. Андрусяка (Різуна), яке рухалося з Чорного Лісу в район Турки, у засідці роззброїло німецький підрозділ, що пересувався трьома вантажними автомобілями. Інформація про наявність великого повстанського з’єднання, яке атакувало німців, змусила німецьке й угорське командування розпочати масштабну каральну акцію. 8 липня 1944 р. гітлерівські війська почали наступ на повстанців із боку містечка Долина, а їхні угорські союзники підтримали атаку з боку містечка Сколе. Розпочався бій із використанням мінометів та артилерії. Ведучи ар’єргардні зіткнення, повстанські сотні відступили на гору Лопата, де зайняли гарно укріплені стаціонарні позиції, які свого часу підготували угорці як резервну фронтову лінію оборони в Карпатах. Близько 17.00 8 липня 1944 р. німці та угорці разом атакували повстанські позиції на горі. Угорців досить швидко відкинули на висхідні позиції, але важкими були бої з німцями. Під час атак гітлерівців справа доходила до рукопашного бою. 9 липня повстанці почали виходити з оточення, використовуючи переваги місцевості й вдало маневруючи. 10 липня повстанські формування атакували німецькі війська із засідки, унаслідок чого гітлерівці втратили кілька вантажних автомобілів. Локальні бої в районі Лопати тривали до 16 липня, після чого німці й угорці відступили до райцентрів Сколе й Долина, втративши понад 200 солдатів; з-поміж повстанців загинуло щонайменше 50 осіб.

Уже на кінець квітня 1944 р. українські повстанці в Галичині контролювали цілі райони, у яких оголошували про встановлення української влади. Доволі потужний вплив УПА на ситуацію на Волині, Поліссі та в Галичині змушував німецьке командування й спеціальні служби спробувати знайти порозуміння з націоналістами наприкінці свого панування в Україні.

Переговори, котрі вели з німцями, можна поділити на дві групи: 1) домовленості, яких досягали окремі польові командири УПА з окремими німецькими частинами або з’єднаннями про нейтралітет і обмін зброї на продовольство чи розвідувальну інформацію про червоних партизанів або польське підпілля; 2) переговори між німецьким військовим чи поліційним командуванням і командуванням УПА та керівництвом ОУН про досягнення приязного нейтралітету й співпрацю в боротьбі зі спільним ворогом — більшовиками. Очевидно, що основною причиною, яка підштовхнула керівництво ОУН і УПА до поновлення розірваних у 1941 р. контактів із німцями було бажання зберегти власні сили в антигітлерівській боротьбі. Протинімецький повстанський «фронт» з огляду на здоровий глузд виглядав наприкінці 1943 — у першій половині 1944 рр. нелогічним. Українське підпілля мало невдовзі зіштовхнутися з набагато грізнішим за німців супротивником — більшовицькою владою, владою, яка вже мала солідний досвід у знищенні українського визвольного руху й у пацифікації народу України шляхом колосальних репресій та геноцидних голодоморів.

Ситуація, яка склалася, дозволяла керівництву українського руху спротиву скористатися слабкістю гітлерівців, щоб виторгувати в них в обмін на нейтралітет і надання послуг у боротьбі з більшовизмом зброю, боєприпаси, медикаменти, одяг, звільнення з концтаборів українських політичних в’язнів, свободу пересування для українських повстанських загонів у прифронтовій смузі. Окрім того, німці самі шукали контактів із підпіллям.

Перші переговори з німецькими представниками здійснювали польові командири УПА без погодження з вищим керівництвом руху. Так, 9 грудня 1943 р. командир загону імені Богуна воєнної округи «Тури» П. Антонюк (Сосенко) зв’язався з німцями через старосту Володимир-Волинського повіту. 20 грудня Сосенко уклав угоду з командуванням гітлерівських військ у регіоні про взаємний нейтралітет. Повстанці обіцяли надати німцям достатню кількість продовольства для армії, а взамін ті мали припинити каральні акції проти цивільних громадян і бомбардування авіацією сіл. Також було домовлено, що обидві сторони спільно воюватимуть проти радянських і польських партизанів, а загін УПА отримає для цього зброю та боєприпаси. Подібних домовленостей досягли в січні 1944 р. командири деяких окремих сотень УПА в районі Каменя-Каширського на Поліссі, де німці, відступаючи, залишили для повстанців склади зі зброєю. У Галичині локальні переговори з німцями вели командир УПА в районі Кам’янки-Стурмилової В. Олійник (Орел) і командир повстанців на Станіславівщині В. Андрусяк (Різун).

Спонтанні контакти між командирами повстанських загонів і німцями стурбували командування УПА й Провід ОУН. За самочинні переговори було віддано під суд їх першого ініціатора П. Антонюка (Сосенка), якого 7 березня 1944 р. за вироком військово-польового суду УПА розстріляли. Згодом така ж доля спіткала В. Олійника (Орла), страченого перед лавами повстанців. Керівництву українського визвольного руху здавалося, що дрібні домовленості з гітлерівцями не можуть розв’язати проблему взаємин українців з окупантом і не дозволять досягнути максимального ефекту. Тому 5 березня 1944 р. у Львові відбулася зустріч представників німецького СД з уповноваженим Центрального Проводу ОУН (б) отцем І. Гриньохом (Герасимівським). Керівництво ОУН висунуло німцям такі умови для порозуміння: 1) німецька поліція безпеки та СД мали припинити арешти українців і звільнити всіх українських політичних в’язнів із тюрем та концтаборів, насамперед жінок і дітей; 2) гітлерівці згортали агітацію, що ганьбила ОУН як більшовицьку агентуру; 3) націоналісти діставали свободу організаційної роботи й підготовки до боротьби з більшовиками після відступу німців; 4) німецька поліція мала захистити цивільне українське населення від польського терору та провокацій. У разі виконання цих умов керівництво ОУН обіцяло, що загони УПА не руйнуватимуть німецьких комунікацій і не знищуватимуть німецьке постачання, не нападатимуть на німецькі колони. Окрім того, націоналісти мали передати німецьким спецслужбам здобуті Службою безпеки документи, які стосувалися радянських партизанів і диверсантів, а УПА повинна була припинити виганяти та знищувати поляків, лише повідомляючи німцям про терор із боку польських партизанів проти українського населення й вимагаючи швидкого захисту. Повстанці також планували активізувати боротьбу з червоними партизанами й диверсантами.

Друга зустріч о. І. Гриньоха та німецького представника оберштурмбанфюрера СС доктора Вітіска відбулася у Львові 23 березня 1944 р. На переговорах було підписано угоду про звільнення окремих політв’язнів і про передання Повстанській армії зброї для боротьби в більшовицькому тилу. Фактично німці, не довіряючи своїм новим «союзникам», погодилися давати зброю лише тим повстанським загонам, які мали перетнути лінію фронту й вийти в радянський тил.

Гітлерівці продовжували переговори з о. І. Гриньохом у червні-липні 1944 р., однак через взаємну недовіру особливих успіхів досягти не вдалося. У вересні 1944 р. німці відправили до командування УПА як свого зв’язкового капітана Вітцеля з абверу, і він намагався схилити Р. Шухевича до координації дій загонів УПА з німецькою розвідкою. На знак «доброї волі» німці звільнили 27 вересня 1944 р. із концтаборів С. Бандеру, Я. Стецька, Ю. Лопатинського, А. Мельника та інших відомих націоналістичних діячів. Однак чергові переговори закінчилися нічим. Пропозиції гітлерівців були неактуальні й нецікаві, тому українське підпілля їх відкинуло.

Відносини українського націоналістичного руху й Німеччини зазнавали постійних змін залежно від геополітичної ситуації. Однак за будь-яких умов націоналісти намагалися діяти таким чином, щоб максимально використати обставини для ефективної боротьби за самостійну українську державу. Коли інтереси України (у розумінні лідерів ОУН) потребували співпраці з Німеччиною, на неї погоджувалися (доволі часто навіть на шкоду своїм іміджевим інтересам); коли поставала потреба заощадити сили, зберігаючи нейтралітет, націоналісти займали вичікувальну позицію; але коли обставини вимагали боротьби з Рейхом, УПА вела цю боротьбу жорстоко, масштабно й безкомпромісно. Документи однозначно свідчать про те, що повстанський рух, організований і очолюваний бандерівською ОУН, тривалий час мав антинімецький характер; що нацисти з 1942 р. саме в українських націоналістах бачили найбільшу загрозу своєму пануванню в краї.

УПА зробила максимум того, що в такій ситуації могла зробити партизанська армія за відсутності зовнішньої підтримки. Від гітлерівців було звільнено значну територію, на якій не функціонувала окупаційна адміністрація. Повстанці зривали поставки сільськогосподарської й промислової продукції та сировини; визволяли людей, яких гітлерівці планували вивезти до Німеччини; знищували засоби комунікації й убивали представників цивільної адміністрації, дезорганізовували місцеву поліцію тощо. Тому, на наш погляд, цілком закономірно було б визнати, що ОУН і УПА зайняли свою почесну сходинку в ієрархії борців за свободу України та її звільнення від гітлерівського панування.

Українська головна визвольна рада

(І. Патриляк)

Швидке розгортання українського визвольного руху поставило на порядок денний питання створення загальнонаціонального керівництва боротьбою українського народу за державність. Наприкінці 1943 р. у середовищі Головної команди УПА виникла ідея формування прототипу національного уряду в підпіллі. У цей період УПА досить швидко розросталася, приймаючи до своїх лав усе більше й більше людей із різними політичними переконаннями: від націоналістів до соціал-демократів. ОУН(б) щоразу складніше було репрезентувати весь спектр політичних поглядів українства, тож навесні 1944 р. під патронатом керівництва збройного підпілля було створено ініціативний комітет на чолі з Л. Шанковським, який мав провести роботу з формування надпартійного органа для координації самостійницької боротьби.

Підготовча робота була завершена до липня 1944 р. Упродовж 11—15 липня 1944 р. поблизу села Недільної на Самбірщині під охороною потужних сил Повстанської армії відбувся Великий збір Української головної визвольної ради (УГВР), на якому були присутні окремі представники інтелігенції з Центральної та Східної України та члени колишніх українських політичних партій, які діяли на території довоєнної Польщі. Головував на зборі Р. Волошин, а секретарем був М. Дужий. Націоналісти затвердили програмні документи УГВР: «Тимчасовий устрій УГВР», «Платформу УГВР» та «Універсал УГВР». Першим документом визначалася структура організації, повноваження її керівних органів, компетенції Великого збору, президії й президента УГВР, виконавчого органа УГВР — Генерального секретаріату, Генерального суду та Генеральної колегії УГВР. У «Платформі УГВР» було викладено основні ідеї, які окреслювали політичні та соціальні прагнення Визвольної ради. Зокрема «Платформа» проголошувала, що УГВР бореться за створення незалежної національно-демократичної держави з гарантованим народоправством, справедливим соціальним устроєм, забезпеченням свободи слова, совісті, зібрань, друку, рівності громадян перед законом, прав національних меншин тощо. Загалом документ нагадував декларації багатьох антиколоніальних і національно-визвольних рухів різних народів світу.

На Великому зборі було також затверджено уніфікований текст присяги бійців УПА й обрано голову президії УГВР — уродженця Полтавщини, колишнього члена Центральної Ради К. Осьмака. Членами президії УГВР стали В. Мудрий, о. І. Гриньох, І. Вовчук. Головою Генерального секретаріату УГВР і секретарем військових справ УГВР було затверджено Р. Шухевича, генеральним суддею УГВР — Я. Біленького, секретарем закордонних справ — М. Лебедя, внутрішніх справ — Р. Волошина, бюро інформації — Й. Позичанюка.

Передбачали, що частина членів УГВР відійде на Захід для забезпечення дипломатичної активності українського самостійницького руху у світі, а частина залишиться на території України для безпосереднього керування визвольною боротьбою.

УГВР мала власні видання: «Вісник УГВР» (1944—1945 рр.), «Бюлетень інформації УГВР» (1948—1951 рр.), «Самостійність» (1946 р.). Більшість членів УГВР залишилася на території України й загинула в боротьбі за незалежність або була арештована комуністичними спецслужбами, закінчивши життя в радянських тюрмах і таборах.

Боротьба УПА з радянськими партизанами (1943—1944 рр.)

(І. Патриляк)

Війна між українським самостійницьким рухом і радянськими партизанами була обумовлена кардинально різними цілями, які переслідували представники цих рухів. Оунівці прагнули створити незалежну українську державу в боротьбі з усіма окупантами українських земель, натомість червоні партизани боролися за відновлення радянської влади на території СРСР шляхом протистояння з німцями та українськими самостійниками. Відповідно знайти порозуміння було надзвичайно складно навіть у боротьбі з німцями. Найбільше, чого вдавалося досягнути, це короткотермінові домовленості про нейтралітет. Набагато простіше обом сторонам було залучати до взаємного протиборства своїх політичних опонентів. Радянський партизанський рух у боротьбі з українськими самостійниками співпрацював у Західній Україні з польським націоналістичним підпіллям, а українські повстанці на зламі 1943—1944 рр. домовлялися про спільну боротьбу проти червоних партизанів із німцями й мадярами.

Після катастрофи, яка спіткала Червону армію влітку 1941 р., радянська присутність на території Правобережної України практично не відчувалася. Групи оточенців, диверсантів, партизанів і підпільників були майже повністю винищені органами німецької держбезпеки та місцевою поліцією до весни 1942 р. Тому з моменту формування Центрального штабу партизанського руху наприкінці травня 1942 р. почалася фактична розбудова партизанських структур в окупованій німцями Україні. Радянські партизани прибували в Україну з Брянських, Орловських, Білоруських лісів або повітряним шляхом з-за лінії фронту.

20 червня 1942 р. у лісах Рівненської області опинилася група диверсантів НКВС на чолі з полковником Д. Медвєдєвим, яка займалася розвідкою, диверсіями, нападами на господарські об’єкти й терористичними актами проти окупаційної адміністрації. У складі цієї групи був, між іншим, легендарний радянський диверсант-атентатчик Н. Кузнецов. Разом із загоном Д. Медвєдєва восени 1942 р. на Волинь було перекинуто з території Білорусії партизанські групи капітана С. Каплуна й полковника А. Бринського (Дяді Пєті). Остання група «партизанів» підпорядковувалася Головному розвідувальному управлінню Червоної армії.

За рахунок місцевих комуністів і поляків загони Д. Медвєдєва, А. Бринського й С. Каплуна доволі швидко почали збільшувати чисельність. На зламі 1942—1943 рр. у трьох партизанських загонах налічувалося, за різними даними, від 650 до 1110 осіб. Також на Волинь і Полісся з листопада 1942 р. почали прибувати нові з’єднання радянських партизанів з Орловщини, Курщини, Брянщини, Сумщини, Білорусії. На територію Північно-Західної України прибували з рейдами або на постійне місце дислокації з’єднання С. Ковпака, І. Федорова, А. Сабурова, О. Федорова, С. Малікова та інших радянських партизанських ватажків. У лютому 1943 р. перекинутий на Полісся генерал В. Бегма створив Рівненський партизанський штаб. Радянські партизани опанували значні лісисті простори західного Полісся. Своє головне завдання в регіоні вони вбачали в диверсії на залізниці Брест — Ковель — Сарни — Київ і в боротьбі та веденні розвідки проти українських самостійницьких сил. З цією метою в лютому 1943 р. було спеціально створено польський партизанський загін «Єще Польска нє згінєла» під командуванням Р. Сатановоського.

Керівництво українського підпілля надзвичайно вороже сприйняло появу радянських партизанів у західноукраїнському регіоні, наголошуючи на тому, що ті провокують німців на репресії проти українських сіл, знищують національно свідому інтелігенцію й селян, паралізують розгортання українського визвольного руху, грабують українське населення й поширюють комуністичну пропаганду.

На початку 1943 р. радянське партизанське командування констатувало наростання опору з боку націоналістів. Керівництво ОУН(б) на Волині та Поліссі поставило своїм збройним загонам завдання витіснити червоних партизанів за лінію Прип’яті. Через відсутність у той час в оунівців озброєних груп, більших за сотню, у боротьбі з партизанами довелося активно задіяти сільську самооборону, яка нападала на поодинокі групи радянських вояків, унеможливлювала діяльність червоної розвідки, ускладнювала харчування та пересування партизанів.

Перші сутички між боївками ОУН(б) і червоними партизанами відбулися в листопаді 1942 р., а більші бої розпочалися наприкінці лютого 1943 р. 20 лютого сотня Г. Перегіняка атакувала табір радянських партизанів неподалік від села Заморочне Рівненської області. Повстанці спалили частину бараків, захопили коней та вози з продовольством, папером, шкірами й застрелили 15 партизанів.

У відплату за напади оунівців та опір сільської самооборони з’єднання С. Ковпака 25 лютого 1943 р. спалило кілька сіл у Людвипільському та Костопільському районах.

З 20 травня до 1 серпня 1943 р. територією рівненського Полісся, яку контролювали повстанці, пройшло рейдами партизанське з’єднання І. Федорова. Під час цього походу партизани вбили 163 українських патріотів.

Мірою розбудови структур УПА поступово посилювалася боротьба з радянськими партизанами й за панування та вплив у регіоні. Намагаючись залякати українських повстанців терором, Т. Строкач 22 квітня 1943 р. віддав наказ за кожного вбитого партизана ліквідувати 15 націоналістів. Цілком зрозуміло, що ця помста «наздоганяла» не стільки упівців, скільки селян, які підтримували самостійницький рух.

13 травня 1943 р. УШПР дещо переглянув тактику поведінки щодо УПА. У наказі командирам з’єднань В. Бегмі, І. Щитову, С. Малікову, О. Сабурову, О. Федорову, Я. Мельнику було акцентовано на необхідності знищувати ті загони УПА, які нападали на партизанів, а також ліквідовувати командирів інших загонів, тоді як рядових намагатися деморалізувати або перетягнути на свій бік, роззброювати тощо.

З початку червня 1943 р. на Правобережну Україну починають передислоковуватися найбільш боєздатні з’єднання радянських партизанів зі Східної України та Білорусії. Партизани застосували нову тактику: намагалися заволодіти великими лісовими масивами, створити власні аеродроми, склади й бази, мобілізувати до своїх загонів місцеве чоловіче населення, заперечуючи факт свого підпорядкування Кремлю й стверджуючи, що ведуть боротьбу «за суверенну соборну Українську Державу з демократичним устроєм».

З огляду на таке розгортання подій командування УПА передислокувало свої найбільші з’єднання на Полісся, у райони річок Прип’ять, Стир, Случ, Горинь, Ствига, Стохід, намагаючись утримати лісові масиви й не допустити просування червоних партизанів із Поділля й південної Волині на Полісся, а з Білорусії — на Волинь. 15—18 червня 1943 р. важкі бої тривали між загонами УПА й партизанськими з’єднаннями Кам’янець-Подільської області під командуванням С. Олексенка й І. Щитова, які намагалися прорватися зі Славутських і Шепетівських лісів на кордон Білорусії та України, до партизанських баз та аеродромів, створених з’єднанням О. Сабурова. Як було зазначено в партизанських радіограмах, червоних атакували й оточили великі сили УПА. Після триденного бою партизанам із відчутними втратами довелося повернутися на південь.

У червні 1943 р. розпочався відомий рейд до Карпат Сумського партизанського з’єднання С. Ковпака. Просуваючись із території Білорусії на українське Полісся, ковпаківці увійшли на території, контрольовані повстанськими загонами. Завдяки дипломатичному таланту комісара з’єднання С. Руднєва червоним партизанам вдалося домовитися про безперешкодний рух територією Волині й Полісся до Карпат. Однак уже в Галичині, де на той момент іще не було створено УПА, радянські партизани, забувши про домовленості, вдалися до терору проти націоналістичного активу в селах, грабунків і підпалів майна українських селян. Намагаючись захистити мирне населення від партизанського терору й усвідомлюючи слабкість німецьких військ у дистрикті Галичина, керівництво ОУН із 15 липня 1943 р. віддало наказ розпочати формування загонів Української народної самооборони (УНС). Уже в серпні 1943 р., коли основні сили ковпаківців були-таки розбиті німецькими формуваннями в Карпатах, загони УНС «добивали» розрізнені групи партизанів, що прямували на північ. Однак фактично масштабні бої між УНС і радянськими партизанами в Галичині розпочалися тільки восени 1943 р.

Тим часом на Волині в липні 1943 р. відбулася найбільша битва між УПА й червоними партизанами. Це була спроба ліквідувати загін імені Ф. Михайлова Кам’янець-Подільського партизанського з’єднання, який сформувався на території сучасної Хмельницької області наприкінці 1942 р. У січні 1943 р. загін на чолі з командиром А. Одухою та комісаром Г. Кузовковим вийшов на Полісся до баз з’єднання О. Сабурова та Д. Медвєдєва. Поповнившись офіцерськими кадрами, зброєю й особовим складом, цей загін у лютому 1943 р. вирушив на південну Волинь, у район Кременця, Славути, Шумська й Острога, щоб закріпитися в місцевих лісових масивах, де саме починали формуватися загони воєнної округи «Богун». Дорогою партизани атакували кілька груп сільської самооборони, а також роззброїли й розбили шість відділків української поліції. Командування лісової армії ухвалило рішення про ліквідацію або витіснення загону А. Одухи з його баз у лісі коло села Теремне на кордоні Рівненської, Тернопільської й Кам’янець-Подільської областей.

Акція проти червоних розпочалася на світанку 25 липня 1943 р. Радянські партизани разом зі своїми союзниками-поляками мали гарно укріплені й заміновані табори на горі в лісі. До акції проти них було стягнуто курені Осипа й Крука, на допомогу яким надіслали загони місцевої самооборони й окрему сотню Острого. Після цілоденного бою повстанці, не здобувши табір, почали обстрілювати його з мінометів. Уночі партизани здійснили невдалу спробу прорватися, але не зуміли. 26 липня 1943 р. упівці знову безуспішно спробували взяти табір штурмом. Урешті-решт у ніч на 27 липня 1943 р. партизанам вдалося вирватися з оточення й відійти в напрямку Полісся. Повстанці увійшли в табір, але там на них чекали заміновані «трофеї», на яких підірвалося 5 осіб, зокрема й курінний Осип. Загалом, як можна зрозуміти із суперечливих звітів обох сторін, повстанці в боях могли втратити від 34 до 250 убитими й пораненими, а радянські партизани — від 12 до 100 вбитими й пораненими. Очевидно, що справжні втрати становили 12 до 34 на користь партизанів, які оборонялися. Однак, незважаючи на більші втрати, повстанцям вдалося витіснити червоних із лісу й очистити свій тил від ворога. Радянські партизани розцінювали битву коло Теремна як найбільший бойовий досвід з’єднання.

У липні 1943 р. Рівненський партизанський штаб наказав своїм підлеглим карати показовою смертю найбільш активних учасників самостійницького руху. Зазвичай старшин УПА піддавали тортурам, а рядових повстанців страчували через повішання. У спогадах Ф. Соломян-Лоц також є дані про те, що полонених повстанців часто використовували як піддослідних, на яких могли «практикуватися» партизанські хірурги.

Наприкінці липня 1943 р., коли повстанці вели запеклі бої з німцями, у ліси на півночі Волинської та Рівненської областей, між річками Стир і Стохід, прибули з Білорусії партизани з’єднання О. Федорова, які створили власні лісові бази й організували Волинський партизанський штаб. Вояки О. Федорова впродовж серпня-вересня 1943 р. спільно з польськими партизанськими групами вели важкі бої проти місцевих сотень УПА. Якщо вірити радянським звітам, у цих боях нібито загинуло близько 200 і було страчено 129 прихильників ОУН із цивільного населення. Про свої втрати радянські партизани скромно не повідомляли. У вересні-жовтні 1943 р. командування УПА ухвалило рішення про витіснення партизанів О. Федорова з території України. До операції було залучено десять куренів із воєнних округ «Турів» і «Заграва» (3000— 4000 бійців), які із заходу, сходу й півдня мали «вичавлювати» федорівців на Білоруське Полісся. Після важких боїв у районі сіл Грива, Лишнівка, Карасин, Серхів, Млинок, Мульчиці, розташованих у трикутнику між містечками Маневичі — Любешів — Зарічне, радянські партизани разом із польськими комуністами, згрупованими в загін імені Банди Василевської, були витіснені на північний схід, за річку Стир.

Упродовж серпня-вересня 1943 р. запеклі бої між повстанцями й партизанами розгорнулися також у районі залізничної гілки Ковель — Сарни, де проти УПА було кинуто чотири партизанські загони Рівненського партизанського з’єднання B. Бегми.

У жовтні-листопаді 1943 р. бойові дії між УПА й радянськими партизанами зазнали подальшої ескалації. За два місяці повстанці провели з партизанами 54 бої, тоді як із німцями — лише 47. Звіти радянських партизанів за вересень 1943 р. засвідчували, що в Рівненській і Тернопільській областях серед населення були поширені націоналістичні настрої, тому воно спільно з повстанцями перешкоджало розвитку партизанського руху.

Наприкінці жовтня — початку листопада 1943 р. командири І. Шитов та О. Сабуров доповідали, що активність націоналістів посилюється й повстанці намагаються витіснити партизанів із Волині та українського Полісся в Білорусію. Частими стали бої неподалік від партизанського аеродрому в селі Дубники Городницького району Житомирської області. Паралізованими виявилися дії радянських диверсантів і розвідників.

З наближенням фронту радянські партизани все більше заповнювали волинські та поліські ліси й навіть почали проникати в Галичину. У січні-лютому 1944 р. більшу частину Волині й Полісся зайняла Червона армія, а німці контролювали лише західну частину Волинської області. Відповідно обставини протистояння радянських партизанів і загонів УПА на Волині й Поліссі кардинально змінилися. Частина партизанських з’єднань отримала наказ просуватися в німецький тил, на територію Галичини й Холмщини, а частина була кинута безпосередньо на знищення повстанців.

5 січня 1944 р. близько 17 000 радянських партизанів вирушили в західному напрямку. Однією з найуспішніших у боях з УПА серед партизанських з’єднань була 1-ша Українська партизанська дивізія імені С. Ковпака, якою командував П. Вершигора. Вона здійснила вдалий рейд територією Волині й Холмщини. Таємниця успіху цього формування полягала в тому, що П. Вершигора діяв спільно з 27-ю Волинською дивізією польської Армії крайової (АК), бійці якої добре знали територію й звичаї місцевого українського населення. Ідейні вороги стали друзями в спільній боротьбі з УПА. За радянськими звітами, під час січневого рейду дивізія Вершигори спільно з 27-ю дивізією АК убила 180 і полонила 150 упівців.

На початку травня 1944 р. у рейд до Галичини було відправлено з’єднання імені 24-річниці Червоної армії (командир — С. Чижов). Воно мало завдання пройти через північні райони Львівської області, а потім вийти на територію Люблінщини. Під час рейду партизани щодня, а інколи й кілька разів на день вели виснажливі бої з повстанцями.

Бої між УПА й радянськими партизанами точилися зі змінним успіхом. На боці повстанців було добре знання території та підтримка населення, на боці червоних партизанів — гарне озброєння, достатня кількість воєнних фахівців і підтримка з боку польських сіл. Зрештою ні повстанці не зуміли повністю заблокувати райони своєї діяльності від доступу партизанських з’єднань, ні червоні партизани не змогли розгромити курені та сотні УПА. Обидві сторони, очевидно, зазнали солідних втрат у цій боротьбі, які, мабуть, обчислюються кількома тисячами убитих з обох боків. При цьому і червоні партизани, і повстанці відзначалися репресіями проти цивільного населення, яке підтримувало їхніх противників, і брутальним ставленням до полонених або трупів убитих ворогів. Єдина відмінність полягала в тому, що упівці були місцевими українськими юнаками, які взяли до рук зброю, захищаючи свої домівки й намагаючись у такий відчайдушний спосіб вибороти незалежність для своєї Батьківщини, а червоні партизани були в абсолютній більшості вихідцями зі Східної України та інших радянських республік й узяли зброю до рук із метою здолати Німеччину, знищити український самостійницький рух і відбудувати велич та могутність Радянського Союзу, у якому Україна була не більш ніж адміністративно-територіальним утворенням із чудернацьким етнічним колоритом.

УПА в протистоянні з Червоною армією та HKBC

(І. Патриляк)

Межа 1943—1944 рр. позначилася приходом на територію активної діяльності УПА фронтових частин Червоної армії. Незважаючи на те, що «Тактичні інструкції», затверджені 24 грудня 1943 р. командуванням Повстанської армії, забороняли упівцям вступати в бої з регулярними радянськими військами навіть задля здобуття зброї, наказували повстанцям розосередитися по селах і хуторах, відійти вглиб лісових масивів й очікувати на просування фронту далі на захід, польові командири часто порушували розпорядження командування, діючи відповідно до ситуації. У результаті лише в смузі дії 13-ї армії 1-го Українського фронту (на території Житомирської та Рівненської областей) із 7 січня до 2 березня 1944 р. було зафіксовано 200 нападів відділів УПА-«Північ» на колони з військовим майном, польові шпиталі й невеликі підрозділи червоноармійців (до роти включно). У березні-квітні 1944 р. було зафіксовано вже 350 таких нападів на тили 13-ї армії, здійснюваних здебільшого із засідок. Після короткої та інтенсивної сутички упівці в разі успіху забирали зброю й одяг у вбитих і поранених, після чого швидко відступали. Під час таких несподіваних атак у січні-лютому 1944 р. лише в Рівненській області повстанці вбили 439 червоноармійців.

Радянський мемуарист, колишній командувач 1-ї гвардійської танкової армії М. Катуков у книзі «На вістрі головного удару», виданій у 1974 р., так писав про події початку 1944 р.: «У ті зимні місяці чимало клопоту завдавали нам бандерівські банди. На регулярні частини вони, звісно, нападати не ризикували, але тили турбували. Здійснювали диверсії, завдавали зрадницьких ударів із-за рогу. Довелося виділяти частину бойових засобів для боротьби з озброєними бандами, посилити охорону комунікацій, шпиталів, тилових установ. І все ж бандерівці не заспокоювалися. Мірою просування наших військ уперед нахабніли дедалі більше. <...> Жертвою підлих рук бандерівців став і командувач бронетанкових та механізованих військ 1-го Українського фронту генерал-лейтенант танкових військ Андрій Дмитрович Штєвнєв». А. Штєвнєв загинув 29 січня 1944 р., відкривши рахунок радянським генералам, які стали жертвами атак повстанських загонів.

Найбільш типові повстанські акції проти Червоної армії були такими: 9 січня 1944 р. в с. Білашівка на Рівненщині повстанці напали на взвод червоноармійців і вбили 15 солдатів; у с. Моквин, за 55 кілометрів від Рівного, того ж дня підпільники на смерть отруїли їжею й горілкою 30 червоноармійців із 181-ї стрілецької дивізії; 13 лютого повстанський відділ атакував польовий військовий шпиталь № 550. Під час останнього нападу було вбито 5 охоронців, забрано 25 коней і 15 возів із продуктами та медичними препаратами; поранених не чіпали. 29 лютого 1944 р. на дорозі південніше від Рівного, між селами Милятин і Сіянці, повстанці із сотні Зеленого (90 бійців) атакували валку з 13 возів із боєприпасами для Червоної армії. У результаті перестрілки упівці захопили шість возів і вбили одного охоронця. Переслідуючи залишки колони, партизани помітили наближення вантажівки, яку також обстріляли. Солдати, які їхали в автівці, покинули її й втекли. Ближче до вечора (приблизно о 18.50) того ж дня з боку села Тисове до Милятина почала під’їжджати колона з чотирьох автомобілів (одна вантажівка із солдатами й три легковики). Автомобілі їхали без розвідки. Підпустивши їх на 200 метрів, упівці відкрили вогонь з автоматичної зброї. Легковики були швидко пошкоджені, солдати з вантажівки зуміли її розвернути і, забравши поранених пасажирів легковиків на кузов своєї автівки, швидко втекли. Як з’ясувалося із захоплених документів, упівці обстріляли колону, у якій їхав командувач 1-го Українського фронту генерал М. Ватутін. Під час нападу М. Ватутіна було поранено кулею з ручного кулемета в праву сідницю. Куля пройшла на виліт і вийшла через ногу на 20 см вище від правого коліна. Через те, що була ушкоджена кістка й канал проходження кулі сягнув понад 50 см, у М. Ватутіна почалися запальні процеси, від яких він помер у київському шпиталі 15 квітня 1944 р.

Серед нападів УПА на червоноармійців у 1945 р. (до закінчення II Світової війни) слід згадати про масштабну акцію проти бійців та офіцерів 64-го й 90-го полків, які 7 квітня 1945 р. збирали продовольчий контингент із населення в селі Посіч на Станіславщині. Група радянських військовослужбовців (149 осіб), серед яких були штабні офіцери обох полків, після збору продовольства без жодних заходів безпеки розташувалася на ночівлю в центрі села, у приміщенні школи й кількох сусідніх будинках. Близько 23.00 будівлі, у яких спали червоцоармійці, оточили повстанці. По вікнах будинків відкрили перехресний вогонь. Бій тривав до 02.30 8 квітня. Унаслідок обстрілу радянська сторона (за свідченням самих червоноармійців) втратила три вантажні автомобілі, 16 бійців убитими й 8 пораненими. Повстанці втратили одного товариша, який після поранення підірвався гранатою, щоб не потрапити в неволю.

Напади загонів УПА на підрозділи й частини Червоної армії тривали також улітку й восени 1945 р. З кінця 1945 — початку 1946 рр. рейдів уже практично не фіксували: повстанці повністю зосередилися на боротьбі проти НКВС і радянських адміністративних структур.

Протистояння між УПА та внутрішніми військами НКВС розпочалося одразу ж після проходження лінії фронту територією, де діяли повстанські сили. З лютого до квітня 1944 р. запеклі бої між куренями та сотнями УПА й внутрішніми військами НКВС розгорнулися в лісах Житомирщини, Бердичівщини, Костопільщини, Кременеччини, Дубенщини. Під час цих зіткнень внутрішні війська втратили 850 осіб убитими. На території Кам’янець-Подільської та Вінницької областей загони УПА-«Південь» провели в січні-серпні 1944 р. 24 бої з військами НКВС.

5 березня 1944 р. секретар Рівненського обкому партії В. Бегма в доповідній записці до ЦК КП(б)У інформував, що лише на території Рівненської області діє 56 великих збройних формуваннь УПА чисельністю 9000 — 10 000 осіб, які за перші дні березня здійснили 7 нападів на районні центри, убивши 109 співробітників НКВС та адміністративних органів радянської влади, а також провели 64 акції в селах, знищивши понад 500 представників радянської влади й сільських активістів. B. Бегма підкреслював, що районний актив боїться покидати райцентри, у багатьох селах зовсім не з’являється, а всі заходи з мобілізації та хлібозаготівлі зірвані загонами УПА.

Уже в середині березня 1944 р. у Рівному було створено оперативний штаб для боротьби з ОУН й УПА. Його роботу організували заступники наркома внутрішніх справ СРСР C. Круглов та І. Сєров. До кінця березня в розпорядження штабу зі східних регіонів СРСР було перекинуто 29 ешелонів внутрішніх військ НКВС, які, за даними С. Круглова, до 7 квітня 1944 р. провели 109 антиповстанських операцій, під час яких убили 2600 повстанців і захопили в полон 3256 підпільників, втративши при цьому 112 службовців НКВС убитими й 90 пораненими. Очевидно, що такі дані навряд чи є цілком об’єктивними. Швидше за все, до числа убитих та арештованих повстанців зараховували й мирне населення, зокрема чоловіків, які ховалися від мобілізації, й інші категорії громадян. Адже попри те, що заступник наркома внутрішніх справ обіцяв найближчим часом «нормалізувати ситуацію», вона не стабілізувалася ще впродовж десятиліття.

Найбільший бій Повстанської армії з радянськими внутрішніми військами відбувся у квітня 1944 р. у районі села Гурба на півдні Рівненської області. З початком квітня, коли зазеленіли дерева, командування УПА-«Південь» віддало наказ своїм з’єднанням концентруватися в лісах на південному сході Рівненщини для того, щоб розпочати масштабний рейд у напрямку сучасних Хмельницької, Вінницької та Черкаської областей з метою вийти до Дніпра. До 20-х чисел квітня 1944 р. у лісах на межі Рівненської й Тернопільської областей зібралося 4000— 5000 бійців УПА-«Південь», з яких 2500—3000 були озброєні, а 1000—1500 — новобранцями. Також у лісах розташувалося кілька таборів із місцевими цивільними чоловіками, які переховувалися від мобілізації до Червоної армії. Велика концентрація людей була помічена радянськими органами безпеки, які 21— 27 квітня 1944 р. провели масштабну антиповстанську акцію на кордоні Рівненської й Тернопільської областей. 21 квітня до сіл поблизу лісу було стягнуто велику кількість внутрішніх військ (за радянськими даними — 15 000 солдатів та офіцерів, за повстанськими — 25 000 — 30 000 з артилерією, легкими танками (15 одиниць), авіацією й кавалерією).

Уранці 22 квітня розпочався масштабний артилерійський обстріл і бомбардування лісів, які тривали протягом доби з невеликими перервами. Зранку 23 квітня війська НКВС почали наступ на позиції повстанців, який місцями переростав у рукопашний бій. Після цілоденних зіткнень повстанці відійшли на нові оборонні рубежі в районі сіл Гурби, Велика Мощаниця, Чернява, Святе, Грабовець і вздовж річок Замишівка й Понура. Військам НКВС протягом першого дня боїв вдалося відрізати від основних сил і розбити курінь О. Кайдаша (Лиха), а також знищити табір утікачів від мобілізації. 24 квітня найзапекліші бої з використанням авіації, танків та артилерії розгорілися в районі Гурб, де бійці внутрішніх військ намагалися прорвати повстанську оборону. За іронією долі Гурби обороняв курінь І. Сала (Мамая) — колишнього майора Червоної армії, уродженця Полтавщини, який після втечі з німецького полону в 1943 р. приєднався до УПА. Під час бою під Гурбами війська НКВС втратили підбитими два танки, але не зуміли зламати оборону супротивника. Протягом ночі на 25 квітня командування оточених повстанських з’єднань ухвалило рішення розділитися на три групи й під ранок вирватися з оточення в трьох різних напрямках. Рано-вранці 25 квітня 1944 р. повстанці групами приблизно по 1000 бійців прорвалися в напрямку дерманського й суразького лісових масивів.

Протягом 26—27 квітня 1944 р. війська НКВС здійснювали «зачистку» лісу й навколишніх сіл, а переслідування з’єднань УПА, які відступали, не було організоване. Протиборчі сторони подали діаметрально протилежні дані про втрати. За радянськими звітами, війська НКВС у боях втратили тільки 11 убитих і 46 поранених проти 2018 убитих і 1570 полонених упівців. За повстанськими звітами, енкавеесівці втратили до 2000 убитими проти 200 повстанців і 100 цивільних, які ховалися в лісах. Більш-менш точні дані про втрати УПА можна почерпнути зі звітів НКВС про захоплену зброю. Чекісти після бою як трофей мали один літак У-2, сім гармат калібру 45 мм, 15 мінометів, 42 ручні кулемети, 31 МП (МП-40, пістолет-кулемет німецького виробництва), 298 гвинтівок, 5 мотоциклів, 120 возів і 129 коней, 56 т зерна. Зважаючи на кількість зброї, можна припустити, що підрозділи УПА втратили близько 400 осіб убитими й полоненими. Скільки загинуло цивільних чи втікачів від мобілізації, сказати складно; також залишається таємницею кількість убитих енкавеесівців, але, очевидно, ідеться також про кількасот осіб.

Черговий масштабний бій між УПА й військами НКВС відбувся 17 вересня 1944 р. у районі села Урмань Бережанського району Тернопільської області. Після невдалої акції із зачистки лісу до повстанської засідки потрапила 3-тя рота 187-го батальйону внутрішніх військ НКВС, яка була майже повністю знищена перехресним вогнем. У бою загинуло 97 військовослужбовців НКВС.

Наприкінці вересня 1944 р. розвідка НКВС отримала інформацію про перебування великого повстанського з’єднання в лісах на північ від райцентру Перемишляни Львівської області. Ішлося про курінь «Сіроманці» (чисельністю близько 1000 бійців) під командуванням колишнього лейтенанта-танкіста Червоної армії, полтавчанина Д. Карпенка (Яструба), який у другій половині вересня 1944 р. прибув на територію Перемишлянського району з Тернопільської області. 30 вересня 1944 р. 19-та бригада внутрішніх військ НКВС, якою на той час командував підполковник Бромберг, посилена чотирма танками, оточила ліс і почала артобстріл та атаки. З 9.00 до 23.00 було проведено 22 безуспішні спроби захопити повстанські позиції. Уночі упівці відступили до села Пнятин і зайняли нові оборонні рубежі. Наступного дня в боях під Пнятином енкавеесівці втратили підбитим один танк, а повстанці зуміли вирватися з оточення й відійти в північному напрямку. Унаслідок боїв обидві сторони зазнали значних втрат. Курінь УПА втратив 165 осіб убитими й 15 полоненими, а 19-та бригада НКВС — 170 убитими.

Чи не найбільш дошкульним ударом по українському самостійницькому підпіллю на початку 1945 р. стало вдале «полювання» на командувача УПА-«Північ» Д. Клячківського (Клима Савура). Здобувши агентурну інформацію про заплановане на 30 січня 1945 р. перебування Д. Клячківського на хуторі Оржів Клеванського району Волинської області, радянські спецслужби спланували й вдало провели Клевансько-оржівську операцію. Силами 20-ї й 24-ї бригад внутрішніх військ НКВС було заблоковано найближчі ліси й населені пункти в районі Оржева. Під час «прочісування» лісу 10 лютого 1945 р. бійці 233-го батальйону 20-ї бригади внутрішніх військ несподівано натрапили на групу з трьох повстанців, які спробували вислизнути з оточення. Після бою й переслідування упівці були вбиті. Ними виявилися Д. Клячківський, його помічник Б. Куницький та охоронець М. Колосюк.

Попри важкі втрати, загони УПА не зменшували активності. Протягом липня-листопада 1944 р. тільки на Волині й Поліссі упівці здійснили 800 нападів на військові, господарські та адміністративні об’єкти. Намагаючись розширити територію свого впливу, повстанське командування наприкінці 1944 р. активізувало рейдову війну. Зокрема, 12 грудня 1944 р. загін УПА «Стародубський» вирушив у рейд на територію Білорусії, пройшовши з боями понад 300 кілометрів північніше від річки Прип’ять і 10 січня 1945 р. повернувшись на українське Полісся. На зламі 1944—1945 рр. територією Житомирської та Київської областей просувалися сотні зі з’єднання УПА «Хмельницький».

Рейдували упівці досить значними силами. Так, за даними радянських спецслужб, 25 грудня 1944 р. група повстанців чисельністю близько 200 бійців зайняла село Хотино Олевського району Житомирської області, а наступного дня інший відділ УПА чисельністю понад 100 осіб увійшов до села Кам’янка. Під час спроби перетнути річку Дніпро й дістатися Чернігівщини було розбито з’єднання УПА «Базар». Північною Житомирщиною й Київщиною в перші місяці 1945 р. рейдували з’єднання «Крути» та «Петлюра». Окремим групам повстанців зі з’єднання «Петлюра» вдалося протриматися на Київщині до середини 1945 р. У цей самий час, за даними НКВС, на території сучасної Хмельницької області просувалося 10 повстанських груп, які з листопада 1944 р. до лютого 1945 р. провели 79 боїв із внутрішніми військами. До кінця листопада 1944 р. Вінницькою областю рейдували загони УПА-«Південь» під командуванням Вира та Ясеня.

Для боротьби з повстанським рухом радянські спецслужби невпинно нарощували свою присутність у регіоні. На початку осені 1944 р. до Волинської, Рівненської, Львівської, Тернопільської, Дрогобицької та Станіславської областей було передислоковано понад 32 000 бійців внутрішніх військ, танковий батальйон (22 танки), 5 бронепоїздів (екіпаж — 7700 осіб). Окрім цих сил, до боротьби з повстанцями залучили чотири прикордонні полки, 2000 оперативних співробітників НКВС, декілька тисяч бійців внутрішніх військ, які дислокувалися в Житомирській, Кам’янець-Подільській, Вінницькій та Київській областях, армійські частини й до 10 000 колишніх партизанів. Загалом постійно проти УПА наприкінці 1944 р. боролося щонайменше 70 000 осіб, для збільшення мобільності яких було виділено 200 вантажних автомобілів.

Ресурси самостійницького підпілля в цей період також були значними. Після додаткової мобілізації, яку УПА-«Північ» провела в листопаді 1944 р., кількість її бійців була доведена до 10 000 осіб, іще 3000—4000 перебували в рейдових загонах УПА-«Південь», 20 000 — 22 000 — в УПА-«Захід». Окрім цих сил УПА, існувало також збройне підпілля ОУН, яке подвоювало кількість бойовиків. Так, лише на території сучасної Івано-Франківської області восени 1944 р. діяло 70 озброєних груп УПА й ОУН чисельністю 21820 осіб. Упродовж 1944 — початку 1945 рр. повстанці почувалися настільки впевнено, що регулярно захоплювали районні центри. По черзі в їхніх руках побували Острог, Деражне, Тучне, Володимирець, Висоцьк, Морочне, Городниця, Нові Стрілиська, Більшівці, Богородчани, Лисець, Войнилів, Солотвине, Тисмениця, Сколе, Ланівці, Тлумач, Коломия, Єзупіль, Журавне, Новий Яричів, Рава Руська, Яремне, Снятин, Войничів, Глибочок, Радехів, Жаб’є, Ємільчене, Березне, Магерів, Клесів та інші населені пункти. Загалом протягом 1944 р. та зими-весни 1945 р. загони УПА захопили 38 райцентрів, при цьому деякі по кілька разів.

У радянських звітах зафіксовані великі втрати внутрішніх військ у боротьбі з підпіллям. Так, у серпні-грудні 1944 р. лише в одній Станіславівській області радянська сторона зазнала через повстанців таких втрат: 1704 особи убитими, 350 — пораненими й 731 — полоненими. Намагаючись змінити ситуацію на свою користь, органи НКВС провели мобілізацію місцевого польського й частково українського населення до так званих винищувальних батальйонів і груп сприяння (у яких на зламі 1944—1945 рр. налічувалося майже 25 000 бійців); зверталися до повстанців із закликами скласти зброю, обіцяючи амністію; полонених упівців привселюдно страчували. Також із колишніх червоних партизанів і перевербованих повстанців створювали спеціальні провокативні групи, які діяли під виглядом загонів УПА. До середини 1945 р. було організовано 157 таких груп чисельністю 1808 осіб, які за допомогою провокацій убили 1980 й полонили 2013 упівців, але при цьому захопили лише 439 гвинтівок, 31 кулемет, 172 автомати й 79 пістолетів. Цієї зброї, як влучно зауважують сучасні науковці, не вистачило навіть для того, щоб озброїти убитих, що свідчить про те, що до категорії загиблих і полонених «бандитів» часто потрапляли цивільні громадяни, які не мали стосунку до підпілля.

Активізуючи антиповстанську боротьбу, керівники НКВС на початку 1945 р. розгорнули практично в усіх районах Західної України масштабні військово-чекістські операції, які увійшли в історію під назвою 1-ї Великої блокади. З 10 до 31 січня 1945 р. внутрішні війська, конвойні війська НКВС, прикордонники, армійські частини та винищувальні батальйони повністю блокували ліси Львівської, Станіславської, Тернопільської, Дрогобицької, Чернівецької, Рівненської та Волинської областей. Особливо пильнували ліси Прикарпаття й Галичини. Запеклі бої з повстанцями точилися наприкінці січня в районі Космача, де існувала повстанська «республіка» й внутрішнім військам, як було відзначено в радянських звітах, не вдалося отримати «очікувані результати». Фактично через низьку ефективність 1-шу Велику блокаду довелося продовжувати в лютому й березні 1945 р., тобто тоді, коли в лісах лежав сніг і партизани були особливо вразливими. ЦК КП(б)У поставив перед НКВС УРСР завдання завершити розгром УПА до 15 березня 1945 р.

У березні 1945 р. на пленумі ЦК КП(б)У було підбито підсумки першого тотального наступу радянських силових структур на УПА. За офіційними даними, під час боїв на початку 1945 р. підпілля ОУН і підрозділи УПА втратили 11 000 осіб убитими й 26 000 полоненими; іще 22 000 вийшли з підпілля «з повинною»; також було затримано 13 000 осіб, які ухилялися від мобілізації до Червоної армії. За відомостями радянської розвідки, в УПА продовжувало перебувати 25 353 особи, які були згруповані в 496 відділів різної чисельності. Тобто, незважаючи на болючі втрати, підпілля продовжувало залишатися активним, численним і дієвим. ЦК КП(б)У встановив новий термін ліквідації самостійницького руху, який мав закінчитися в середині липня 1945 р. Відповідно квітень-червень 1945 р. ознаменувалися новими масштабними акціями проти мережі ОУН і загонів УПА. Особливу увагу було приділено «розкладанню» підпілля з допомогою агентури, захопленню або вбивству командирів загонів і керівників оунівської мережі. Уже до середини 1945 р. у західноукраїнському регіоні вдалося створити агентурну мережу НКВС, яка складалася зі 175 резидентів, 1196 агентів та 9843 інформаторів. Інфільтрація радянською агентурою підпілля змусила керівництво СБ ОУН розгорнути активні контррозвідувальні заходи й провести «чистку» своїх лав. Лише на Волині та Поліссі СБ ОУН у перші вісім місяців 1945 р. викрила й ліквідувала 835 підпільників, звинувачених у співпраці з органами НКВС.

Звіти радянських спецслужб дозволяють скласти уявлення про масштаби боротьби з підпіллям у першому півріччі 1945 р. До липня 1945 р. співробітники НКВС здійснили 9238 операцій проти ОУН та УПА. Під час боїв і облав загинуло 34 210 учасників самостійницького руху, було захоплено в полон 46 059 і вийшло з «повинною» 25 868 повстанців. Сумарно втрати підпілля мали б становити 106 137 осіб, не враховуючи заарештованих 5717 «бандпосібників» і висланих 12 773 членів родин «бандитів». Однак такі оптимістичні звіти, на нашу думку, виглядають не зовсім коректними, оскільки, за тими ж радянськими даними, в УПА в березні 1945 р. перебувало тільки трохи більше за 25 000 осіб. Навіть якщо припустити, що в мережі ОУН було ще 25 000, усе одно чисельність «нейтралізованих» повстанців буде вдвічі більшою від реальної кількості людей, активно задіяних у самостійницькому русі. Очевидно, що до статистики потрапили десятки тисяч звичайних громадян, які симпатизували або епізодично допомагали повстанцям, утікачі від мобілізації до Червоної армії чи на відбудовчі роботи в Донбасі тощо. Партійні керівники в Києві та Москві після отримання оптимістичних звітів НКВС, зі здивуванням виявляли, що боротьба самостійницького підпілля в Західній Україні тривала. 27 липня 1945 р. ЦК КП(б)У ухвалив чергову постанову «Про ліквідацію залишків банд українсько-німецьких націоналістів у західних областях УРСР». Придушити антикомуністичний рух слід було до кінця року. Розпочався новий, літньо-осінній наступ на підпілля. Особливо активні бої між УПА й внутрішніми військами розгорнулися на Прикарпатті: у Станіславському, Галицькому й Тлумацькому районах сучасної Івано-Франківської області, де в липні-вересні чекісти організували понад 2000 антиповстанських операцій.

Важливо відзначити, що в цей період, на завершальному етапі Другої світової війни, самостійницький рух активізувався, незважаючи на важкі втрати. Наприклад, якщо в серпні 1945 р. повстанці здійснили 77 атак, терористичних та саботажних акцій, то у вересні — уже 146 аналогічних операцій. Уперта й безкомпромісна боротьба українських самостійників із найпотужнішою державою повоєнної Європи тривала ще понад десять років після завершення війни, але перші два роки протистояння (1944—1945 рр.) були чи не найкривавішими. Протягом цього періоду ОУН та УПА здійснили на території СРСР 6600 акцій, яким радянські органи безпеки протиставили 39 773 каральні операції. Під час боїв, облав і блокад у 1944—1945 рр. за радянськими даними загинуло 103 313 членів ОУН і УПА, 110 785 було взято в полон і 50 058 здалися. Водночас було затримано 96 988 дезертирів із Червоної армії й утікачів від призову. Якщо вірити офіційній статистиці, то підпілля за два роки мало втратити понад 260 000 осіб, що, очевидно, є завищеною цифрою, яку можна пояснити тільки тим, що до числа повстанців записували також убитих під час каральних експедицій мирних жителів.

Друга польсько-українська війна, або Війна у війні

(В. В’ятрович)

Передумови конфлікту

Друга світова війна на теренах України — це не лише збройне зіткнення сил Третього Рейху та СРСР. Глобальний конфлікт дав можливість розвинутися іншим, більш локальним, але теж дуже кривавим протистоянням. Одним із них була ворожнеча між українцями й поляками. Її головними суб’єктами виступали підпільні збройні формування обох народів — Армія Крайова та Українська повстанська армія. Жодна зі сторін вважала неможливим досягнення власної мети (відновлення незалежної держави) без долучення теренів, які поляки вважали своїми східними, а українці — своїми західними територіями. Така позиція спричинилася до збройного зіткнення. Воно було настільки масштабним, що, навіть попри партизанський формат обох армій, виливалося в запеклі бої. Кількість втрат у цьому конфлікті досі залишається предметом гострих суперечок істориків, але точно можемо говорити про тисячі вбитих людей (здебільшого цивільних) з обох боків. І не лише тому, що в партизанській війні межа між цивільним і військовим доволі тонка, а й тому, що основною метою обох сторін було встановлення власного контролю над певними територіями. Для цього здійснювали напади на населені пункти, а іноді й знищували цивільне населення, яке вважали потенційною завадою для реалізації цих завдань.

Масштаб українсько-польського збройного протистояння дає підстави називати його війною. Урешті, самі учасники конфлікту, як свідчать відповідні документи, вважали себе такими, що перебувають у стані війни, тому проводили переговори з метою можливого її припинення чи активні наступальні дії, щоб розбити супротивника. Цю війну ми називаємо Другою польсько-українською, тому що перше збройне зіткнення між нашими народами у XX ст. відбулося після завершення Першої світової війни в 1918 р. Ареною обох воєн були приблизно ті самі землі: Галичина, Волинь, Холмщина, Надсяння.

Перша польсько-українська війна закінчилася в 1919 р. перемогою Другої Речі Посполитої й встановленням її контролю над спірними територіями. Частина українців була не готова змиритися з цією поразкою, тому продовжила збройну боротьбу в революційному підпіллі, яку очолила ОУН.

У вересні 1939 р. в окремих районах Галичини та Волині спалахнули повстання за участю місцевих ланок ОУН, які ставили собі за мету проголосити відновлення незалежності України. Між повстанцями та польськими військовими й поліційними частинами відбувалися сутички, які припинилися після приходу на терени Західної України радянської влади.

План українських націоналістів скористатися допомогою Третього Рейху швидко зазнав краху після входження німецьких військ на українські землі. Провід ОУН у липні 1941 р. ухвалив рішення про поступовий перехід у підпілля. Західна Україна стала ареною розбудови українського антинацистського руху та польського підпілля, що поступово відроджувалося після ударів, завданих радянською карально-репресивною машиною. Попри наявність спільного ворога, — нацистського окупаційного режиму, — керівництво польського національного руху не було готове йти на співпрацю з українцями й навіть вважало їх потенційною завадою на шляху втілення власних планів. Для польських політиків метою було відновлення Речі Посполитої в кордонах, які існували до 1 вересня 1939 р. Для українських націоналістів головним було відродження української самостійної соборної держави, яка мала б охоплювати й західноукраїнські терени. Ці цілі, по суті, були взаємовиключними й не могли не призвести до збройного зіткнення, до якого активно готувалися обидві сторони.

Початок війни (1942 р.)

Переростання взаємного напруження в збройний конфлікт і згодом у війну відбулося в другій половині 1942 р. Найкритичніша ситуація тоді склалася на Холмщині. Свіжа пам’ять про недавні довоєнні суперечності між українцями й поляками відігравала тут роль каталізатора конфлікту. Особливо гостро сприймали українці акції польської влади проти панівної серед місцевого українського населення православної церкви: у 1938 р. тут було знищено 127 храмів.

Не менш дражливими були й події, що відбулися на початку Другої світової війни. Активна діяльність українських організацій, участь українців у місцевих адміністративних органах спричиняла різко негативну реакцію польського підпілля, яке вважало, що ця робота має на меті позбутися польського впливу. Тому вже перші виступи поляків проти німецьких окупантів були спрямовані також проти українських активістів, яких сприймали як колаборантів. Першими жертвами конфлікту стали й відомі діячі українського національного руху, люди, які були громадськими авторитетами й обіймали посади війтів, місцевих урядовців, поліцаїв чи комендантів. Перші подібні вбивства розпочалися ще в 1940—1941 рр. і тривали в 1942 р. У серпні 1942 р. польські партизани спалили українське село Пасіка, а чоловіків віком від 16 до 60 років розстріляли. Це, імовірно, було першим масовим убивством українців на цих теренах.

Керівництво українського підпілля було переконане, що відповідальними за критичне становище на Холмщині влітку 1942 р. є саме польські підпільники. Суттєве загострення змусило керівництво ОУН відреагувати спеціальною заявою «З приводу Холмських подій», опублікованою в офіціозі організації за червень-липень 1942 р.: «На холодно обдумане і холодно переводжуване фізичне нищення українства і спроба стероризувати ціле українське громадянство на усіх землях, — читаємо тут, — ось правдива ціль цих страхіть, що мають місце на Холмщині». Та попри критичність ситуації, у якій опинилося українське населення Холмщини, керівництво українського підпілля не закликало до помсти: «Не кличемо нині до відплати, бо ми свідомі, чим воно в сучасний момент могло б скінчитися. Але якщо нищителі думають, що нас в той спосіб знищать — то помиляються».

16 червня 1942 р. група колишніх українських офіцерів створила невелике (20 осіб) збройне формування для захисту українських інституцій від польського терору. Його очолив полковник Армії УНР, відомий у 1920-ті рр. повстанський отаман Я. Гольчевський-Войнаровський. Менш ніж через два місяці, 6 серпня, штаб цієї формації в Грубешеві атакували польські підпільники. Тож улітку 1942 р. конфлікт між українцями й поляками переріс у відверте збройне протистояння та війну, котра набирала обертів.

Назвати точну кількість жертв першого року польсько-української війни на Холмщині неможливо через брак документів. У дивом збереженому повідомленні Грубешівського українського допомогового комітету (УДК) від 27 лютого 1943 р. ідеться про 258 українців, убитих на цих землях протягом 1941—1942 рр. Цифра неповна, проте доволі значна, щоб продемонструвати нову якість польсько-українського конфлікту.

Поява на Волині наприкінці 1942 р. радянських партизанів різко загострила відносини й у цьому регіоні. Складну ситуацію на Волині наприкінці 1942 р. описував військовий референт ОУН В. Івахів: «Німці застосовували на Волині і Поліссі страшний терор над українським населенням, у чому допомагали їм поляки, доносячи німцям значною мірою неправду про українців, які ніби приймали участь в комуністичному підпіллі і в каральних експедиціях так званих шуцманів».

Першу інформацію про українців — жертв конфлікту в Галичині — знаходимо у звітах із весни 1942 р. В огляді подій за липень 1942 р. польські боївки вже кваліфіковані як банди: «На терені Перемишльського повіту виступи банд були спрямовані проти українських кооператорів, поліційних станиць, а на інших теренах проти поодиноких громадян у грабіжницьких цілях (передусім харчів)». Очевидно, польські підпільники виконували інструкції керівництва АК, занепокоєного розвитком українського руху. «Задля запобігання можливому виступу українців, — читаємо у вказівках за жовтень 1942 р., — слід знешкодити всіх їхніх провідників або принаймні ізолювати».

Війна, що розпочалася з невеликих конфліктів та спорадичних убивств у другій половині 1942 р., 1943 року набрала великих обертів. Уже взимку цього року, окрім Холмщини, вона охопила Волинь, а ще через кілька місяців — і Галичину. Це протистояння мало, по суті, три відносно ізольовані один від одного театри бойових дій, що призвело до несинхронного розвитку подій на різних землях. Тоді як конфлікт на одній території поступово загасав, на іншій тільки набирав обертів. Утім, на Холмщині після певного загасання конфлікту в другій половині 1943 р. відбувся новий його спалах навесні 1944-го.

Розгортання воєнних дій (1943 р.)

На початку 1943 р. польсько-українська війна на Холмщині не припинялася. Загалом у перші місяці року було вбито близько 100 українців, здебільшого відомих громадських діячів. «Від стихійних терористично-грабіжницьких акцій, — читаємо про це у звіті українського підпілля за весну 1943 р., — польські партизани перейшли до планової акції вбивання всіх чільніших представників української інтелігенції... Найголовніші були вбивства полковника Я. Войнаровського і доктора М. Струтинського. Є багато випадків вирізування польськими бандитами цілих українських родин. Майже всі українські діячі дістають від польської організації листи з погрозами й зазивами покинути свої пости. Поведінка німців у цій українсько-польській боротьбі є доволі підозріла. Раз ідуть на руку полякам, то стають ніби по стороні українців».

За інформацією українського підпілля, протягом серпня 1942 р. — серпня 1943 р. на Холмщині загалом було вбито 543 українці. На думку польського історика Г. Мотики, навесні, точніше в травні 1943 р., польське підпілля вперше застосувало принцип збірної відповідальності щодо українців: «Тоді спалено 59 українських господарств в Моложові й 70 в Стрільцах. Згідно з різними даними, убито від 50 до 70 цивільних».

Певне загасання конфлікту на Холмщині відбулося наприкінці весни — улітку 1943 р. А новий спалах був пов’язаний із появою інформації про літні події на Волині. У звіті українських підпільників із Холмщини за вересень 1943 р. читаємо: «Через міст у Дорогуську перейшло близько 900 осіб. Утікачі походили переважно з околиці Любомля... Багато поляків було ранених. Своїми оповіданнями про „звірства“ українців... викликали паніку на усіх теренах та загострили ще більше відносини. Кожний українець в очах поляків — це „гайдамака“, який ходить з ножами та все готов різати поляків».

В українських селах поширювали листівки, у яких від імені польської організації «Комітет оброни народовей» було оголошено про взяття заручників: «У зв’язку з жахливими вбивствами українськими бандитами на Волині визначені заручники в окремих місцевостях повіту. Застерігаємо вдруге: якщо хоч один схожий випадок станеться в повіті, обрані заручники втратять життя, а села підуть із димом».

Напади поляків на українські села Холмщини тривали й восени. Їх полегшував той факт, що українці, які жили на цих землях, були практично безборонні. Окрім невеликого озброєного загону самооборони, який на середину 1943 р. налічував 200 вояків, тут не було сили, здатної чинити опір ворогові. «У ніч із 21 на 22 жовтня, — повідомляв Грубешівський УДК, — польська банда спалила й пограбувала 190 господарств у селі Мірче, волості М’ягке, при цьому вбила 26 селян і 2 людей поранила». І це було аж ніяк не єдине спалене українське село в той час.

1943 рік для українців Холмщини завершувався у важких умовах. «Зараз твориться щось страшного, — писав священник села Підгірці Холмсько-Підляської консисторії, — щоночі гине в страшних муках десятки безвинного населення. Від 19 грудня щоночі напади. Ніхто не роздягається і не спить по хатах». Проте це був лише початок: наймасштабніша для українців Холмщини трагедія сталася в 1944 р.

1943 року найбільшою ареною польсько-української війни стала Волинь. Землі, надзвичайно зручні для розгортання партизанської боротьби, привертали увагу українських, польських та радянських підпільників. Відносну рівновагу між цими трьома силами протягом 1942 р. зруйнував перелом у Другій світовій війні. Активний радянський наступ потребував закріплення через послаблення німецьких тилів. Для цього на Волинь з уже опанованої на той час радянськими партизанами Білорусії відсилали спеціальні загони. Їхня поява в Північно-Західній Україні змусила українських та польських підпільників активізувати зусилля зі створення збройного підпілля.

Для української сторони рівновага порушилася після ухвалення остаточного рішення про збройний зрив на Третій конференції ОУН у лютому 1943 р. Деякі дослідники вважають, що саме ці постанови стали визначальними в проведенні антипольської акції на Волині. Проте їх аналіз не дає підстав для таких тверджень. Жодних скерованих спеціально проти поляків постанов ми не знаходимо. Тим паче немає якихось вказівок щодо їх винищення.

Документи польського підпілля перші антипольські акції приписують загонам Тараса Боровця (Бульби), а не бандерівцям, які взимку 1943 р. лише розгортали свої відділи: «У березні цього [1943] року Волинь опанувала анархія, розпочата наприкінці лютого діяльністю націоналістичного антисовєтського бандита Бульби-Боровця в Сарненському повіті; розширилася на Костопільський, сягнувши кількості 4 тисячі».

Інформація ж про перші антипольські виступи бандерівців з’являється в документах УПА лише у квітні 1943 р.: «11 квітня цього року відділ УПА розбив польську банду, яка напала на українське село Майдан Лепенський та грабила українських селян. По нашій стороні жертв не було. Ворог поніс великі втрати в людях, спалено багато ворожих будинків. Місцеве населення дуже раділо, що УПА обороняє безборонне населення перед польськими бандитами. <...> 25-го квітня цього року від діл переходив попри польську кольонію Добра, до якого почала стріляти польська банда. Повстанці рушили в атаку на ворога. Банду розбито і попалено більшу кількість польських будинків».

Саме на той час (весну 1943 р.) припадає створення перших польських баз самооборони на Волині, які, утім, здійснювали не лише захисні, а й наступальні акції. Тобто відділи УПА долучалися до протистояння, коли воно вже набувало характеру запеклого збройного конфлікту, війни. Систематична інформація про антипольські дії УПА з’являється в її документації з червня 1943 р.

Динаміку розгортання конфлікту на Волині навесні-улітку 1943 р. подано в польському підпільному журналі «Nasze Ziemie Wschodnie» за серпень-жовтень того року: «Жахлива хвиля вбивств почалася в Сарненському та Костопільському повітах, у травні захопила Рівненський, Здолбунівський та Кременецький повіти, у червні — Лубенський і Луцький, у липні — Горохівський, Володимирський і Ковельський, наприкінці серпня й на початку вересня — останній повіт Волині, Любомльський».

Усе відзначене вище дає підстави провести реконструкцію подій. Перші антипольські акції на Волині, які відбулися взимку 1943 р., мали стихійний характер. Одним із провокативних чинників була інформація про антиукраїнські акції на Холмщині. Окрім того, на думку польського підпілля, значну роль у розпалюванні конфлікту відіграла радянська сторона. Долучення до стихійних, можливо, спровокованих радянськими агентами акцій озброєних загонів Т. Боровця додало ще більшої гостроти конфлікту взимку-навесні 1943 р. Потім відбувся відхід української поліції в підпілля, який суттєво посилив повстанські відділи, створювані під керівництвом ОУН(б), змінивши співвідношення сил на користь бандерівців. Заміна поліції на польську «гранатову», часте її залучення німцями для антиукраїнських пацифікаційних заходів стало ще одним фактором ескалації конфлікту. Окрім того, навесні 1943 р. на Волині розгорнулася мережа польських баз самооборони, які не тільки виконували захисну функцію, а й чинили провокативні дії проти українців. Улітку розпочалися планові антипольські акції зміцнілих підрозділів УПА, спрямовані передусім проти польських колоній, які були опорними пунктами польського та радянського підпілля. При цьому не можна стверджувати, що ОУН(б) опанувала ситуацію: попри те, що на той момент вона стала найсильнішою структурою українського руху на Волині, протягом іще кількох місяців паралельно з її відділами існували загони Боровця та інші військові формування чи просто банди озброєних злочинців без жодної ідеології.

Страшний контекст неконтрольованого протистояння та масових убивств чудово відтворює аналітичний звіт польського підпілля від грудня 1943 р.: «Справжню основу цих подій становила перш за все моральна атмосфера, створена німецьким окупантом: масові вбивства євреїв, застосовуваний варварський принцип групової відповідальності місцевого населення за саботаж радянських диверсантів, жахливі катування невинних людей, жінок, старих і дітей, спалення й знищення житла, що спричиняло втечу населення, особливо молоді, у ліси, зміцнення різних банд, створених часто без усвідомленої мети, лише з думкою пережити важкий період».

Інший аспект, на який варто звернути увагу, це теза про участь поляків в антиукраїнських акціях німців. В українських звітах із Волині до середини 1943 р. практично немає інформації про антиукраїнські бої польського підпілля, яке, очевидно, на той час іще не було спроможне їх вести. Постійно йдеться про поляків, котрі співпрацювали з німцями. Частота повторів таких даних не дає жодних підстав сумніватися в масовості явища і його визначальній ролі в подальшому загостренні конфлікту. У звіті українського підпілля з Волині того часу зазначено: «Поляки виступають як 1) німецькі вислужники, як 2) червоні партизани, як 3) незалежна збройна сила». З огляду на це в листівці командування УПА за червень 1943 р. сказано: «Якщо на українських землях вибухне нова Гайдамаччина чи Коліївщина, то відповідальність за неї спадає цілковито й виключно на ті круги, що завели польську визвольну політику в протиукраїнський табір московського та німецького імперіялізмів і діють сьогодні на українській території як прислужники Москви й Берліна проти українського народу».

Така погроза справді була дуже швидко реалізована, і саме на літо 1943 р. припадає пік протипольських акцій на Волині. Причому, судячи з того, що звітів за липень-серпень 1943 р. відносно небагато, надалі домінував стихійний елемент. У численних спогадах поляків ідеться про озброєних вилами, косами та сокирами селян. Як свідчать документи українського підпілля, така «жакерія» була характерна не тільки для українців. У звіті за вересень 1943 р. із Волині читаємо: «Поляки з Білина у кількості 40—50 осіб, частинно озброєні зброєю, а часто з вилами, косами і сокирами напали на с. Руду, забили понад 20 осіб і багатьох поранили». Використання реманенту свідчило, що війна набула масового характеру: окрім озброєних учасників підпільних рухів обох народів, до неї активно долучалося цивільне населення, якому бракувало зброї.

З тих небагатьох документів українського підпілля, датованих літом 1943 р., які є в нашому розпорядженні, знову-таки не можна зробити висновок, що перед відділами УПА ставили завдання поголовно винищити польського населення. У звіті ОУН із Володимирсько-горохівської округи за липень 1943 р. подано інформацію, хто саме був ціллю антипольської операції УПА: «По закінченні акції, скерованої проти ворохобних польських елементів, у польському громадянстві поглибилася кристалізація поодиноких груп, що займають в стосунку до українців відмінні позиції. Найбільш протиукраїнського настроєння відлам польського громадянства, боячись справедливої відплати за свої наміри та працю, утік під захист німців у міста. Спокійна нерозполітикована прихильна до українців частина поляків або лишилася на місцях, або повернула до своїх осель після отримання запевнення їхньої безпеки з боку українців... Та частина польського населення, якої не торкнулася акція, залишається нині на своїх колоніях при щоденних працях... В деяких випадках польське населення мильно зрозуміло причину протипольської акції та виявило охоту до переходу на православіє, а часами навіть просить дозволу „на зміну національності“. Тим вияснено, що українці мають до поляків претензії не за їхню приналежність до польської нації чи католицької релігії, а за вороже ставлення до українського національного питання і українських визвольних змагань на українських етнографічних територіях».

В одному з наказів УПА від 27 липня 1943 р. ішлося про таке: «...знищити узброєні польські банди, які були сталою загрозою для місцевого українського населення та переводили на ньому морди і грабунки. Сили ворога складалися з більше 400 узброєних ляхів та відділу червоних». У звіті про напад на одну з польських баз у Гуті-Степанській було так окреслено завдання повстанців: «Знищити узброєні польські банди, що містились в колоніях Гута-Степань, Борок, Ляди, Омелянка, Ромашково, Темне-Жондове, Темне-Степанське, Ломи, Борсуки, Мельніки, Гута Міцька, Мутвиця, Подселече, Поляни, Голинь, хутори Кам’янок і Мельниці, колонії Селисько, Зівка, Острівки, Осовичи, Бирка, Виробки, Шиманісько, Тур, Іваньче, Ужане, Гали, Переспа, Березувка, Каменне і були сталою загрозою місцевого українського населення та переводили на ньому морди і грабунки». Інтерпретація цих вказівок, очевидно, могла бути доволі «вільною», особливо з огляду на досить розмите поняття «польські банди», яке, імовірно, охоплювало як членів збройного підпілля, так і цивільне населення, котре йому співчувало. Проте в будь-якому разі ніде не натрапляємо на інструкції про ліквідацію передусім цивільних.

Теза про «волинську різню» часто показує польську сторону як абсолютно безборонну. Тим часом, як свідчать документи українського підпілля, відбувалася не різанина, а війна, у якій польське населення чинило завзятий збройний опір чи навіть здійснювало випереджальні наступальні дії. Ось фрагменти тогочасних звітів: «Ліквідуючи по дорозі колони Борок, Ляди і частину Курорту, відділи відійшли під укріплені становища. Заалярмований ворог сильним кулеметним вогнем здержав наступ. Він тривав до полудня. На місце притягнено гарматку та переведено підготовку до дальшого наступу... В наступі на Бирку перший відділ наткнувся своєю передовою охороною на ворожу заставу. Ворог відстрілюючись відступив. По зліквідуванні Острівок в год. 3-й почався бій за Бирку. Ворог загніздився у мурованих будинках біля костела і у костелі та, вмістивши на деревах кулемети, цільно спрямував вогонь по нашій лінії. Після двохгодинного бою відділ перейшов до наступу». Отже, документи подають картину завзятого збройного протистояння, хоча, очевидно, були й випадки вбивств безборонного населення з обох сторін.

1943 року результатом подій на Волині стали значні втрати, завдані як польському підпіллю, так і польському населенню регіону загалом. Менша порівняно з українцями чисельність поляків — жителів Волині, невисока густота поселень призвели до більшої кількості жертв. За інформацією, яку надавало польське Міністерство внутрішніх справ уряду в Лондоні, втрати польського населення на Волині восени 1943 р. були оцінені в 15 000 загиблих і кільканадцять тисяч утікачів, які врятувалися, переселившись на інші землі.

Питання про те, чи ініціювало керівництво українського підпілля масові антипольські акції, залишається дискусійним. Натомість безсумнівними є спроби використати їхній результат для власного зміцнення й закріплення на суперечній території: у вересні 1943 р. було оголошено про створення комісій для перерозподілу між українськими селянами земель колишніх польських колоністів. Звичайно, цей крок додав підтримки УПА.

Польське підпілля поступово оговтувалося після ударів, яких завдали українці. Із серпня 1943 р. посилюється збройна відповідь поляків, відбуваються напади на українські села як спільно з німцями, так і самостійно. «У попередні місяці на зорганізовану протипольську акцію зі сторони українського населення поляки відповіли утечею під захистом німців і неорганізованим слабким спротивом, — відзначено у звіті з Володимирщини та Горохівщини за серпень 1943 р. — Тепер поляки мстяться на українське населення, організовуючи на спілку з німцями масакри, пожари і грабунки, а українське населення або утечею (Мосур, Вілик, Стенжаричі, Писарева Воля), або малоефиктовними актами відплати (колонія Хвалка — вбито з родини польської і „за одним замахом“ одного українця, Заболоття — дві жінки з дітьми). Зі страху перед взаємнозагрожуючою акцією винищення, багато місцевостей евакуювалося в незагрожені терени і ліси (поляки — зі Станіславова, Хвалки, Землиці, частинно з Градів і ін., а українці з місцевостей, зазначених вище)».

Активізацію польських антиукраїнських акцій на Волині в другій половині 1943 р. відзначають і радянські партизани. В одному з їхніх документів читаємо: «У районі Рафалівки Ровенської області перебуває польський загін „Пілсудчиків“, який 13 листопада цього року влаштував „криваву суботу“, вирізавши українське населення в селах Колодяк і Собищине Рафалівського району. Схожі загони є в інших районах Ровенської області, дислокація їх не встановлена». Збірка «Польський терор на ЗУЗ», яку українські підпільники уклали на базі місцевих звітів, подає інформацію про близько 30 українських населених пунктів Волині, які поляки атакували протягом серпня-листопада 1943 р.

До кінця 1943 р. у звітах українського підпілля зустрічаємо інформацію про неможливість продовжувати чи започаткувати організаційну роботу через активізацію поляків. «Поляками опанований терен — північно-західна частина Любомльського району. Роблять випади на південні села Головенського району і західно-південні Матїївського району. Переважно граблять і мордують цивільне населення, стараються збройними чинами доказати свою вищість. Пропаганди майже не ведуть своєї. Населення їх ненавидить і з загрожених сіл утікає в більш безпечні». Контрольовані польським підпіллям землі стали плацдармом для розгортання збройних загонів 27-ї Волинської дивізії Армії крайової, яка формувалася на початку 1944 р.

Ситуація в Галичині в першій половині 1943 р. суттєво відрізнялася від волинської. По-перше, німецький окупаційний режим тут був значно м’якішим і не зумовлював такого стихійного спротиву населення, як на Волині та Поліссі. Також малопомітною в регіоні до середини 1943 р. залишалася діяльність радянського підпілля. На галицьких землях позиції ОУН(б) були значно сильнішими, її підпільні ланки охоплювали майже кожне село, і бандерівці практично не мали тут сильної опозиції. Це все дозволило ОУН(б) опанувати ситуацію та спрямовувати її розвиток у потрібне русло, уникаючи стихійних заворушень.

Схоже, як і на Волині, у Галичині становище докорінно змінили радянські партизани. Спроба великого з’єднання на чолі із С. Ковпаком прорватися в Карпати й закріпитися тут змусила керівництво ОУН(б) передчасно взятися за розбудову повстанських відділів. Таким чином улітку 1943 р. у Галичині постала Українська народна самооборона (УНС), яка розпочала акції проти радянських партизанів та німецьких окупаційних сил.

Поява червоних партизанів активізувала діяльність і польського підпілля, яке, до речі, у Галичині теж мало суттєво сильніші порівняно з Волинню позиції. «Рейд більшовицької партизанки, — читаємо у звіті українського підпілля за липень 1943 р., — скріпив віру поляків у скорий провал німецької держави і в можливість виникнення польської держави. Свою радість з тої причини не стараються навіть закривати. Польське підпілля охопило скрізь міста, польські кольонїї та лігеншафти».

Іще одним фактором дестабілізації Галичини в середині 1943 р. стало надходження туди інформації про антипольські виступи на Волині. «Поляки сильно зактивізувались наслідком волинських подій, — читаємо в тому самому липневому звіті. — Є багато польських втікачів з Волині, особливо в прикордонних повітах Сокаль і Радехів. Поляки роз’юшені на українські виступи на Волині, дишуть на українців полум’ям ненависті і жадобою відплати. Вже готуються з їх сторони активні виступи в сторону українців на терені області (вбивство українця в Радехівщині, спроби атентатів в Жовківщині)».

Загалом у поширенні польсько-українського конфлікту в 1942—1944 рр. спостерігаємо своєрідний ефект доміно: інформація про антиукраїнські акції на Холмщині проникала на Волинь і провокувала там масові антипольські виступи, відомості про які, своєю чергою, активізували антиукраїнські дії польського підпілля Галичини. Про суттєве напруження в польсько-українських відносинах у Галичині в другій половині 1943 р. читаємо в повстанських звітах: «Українство, навпаки, чимраз більше накипає ненавистю до поляків до тої міри, що кожної хвилини готові вирізати поляків до кореня, і не буде засміливим твердженням, коли скажу, що якраз на тому відтинку українські маси здібні перевести в чин». В інших документах неодноразово трапляється інформація, що у відповідь на польські злочини українці «домагалися» проведення антипольських акцій.

Стримувальна політика ОУН не завжди знаходила підтримку. Зокрема, у звіті українського підпілля зазначено: «В таких умовинах тяжко провадити тактичну лінію на протипольському відтинку, а це головне наслідком її зламання на терені Волині й шовіністичного наставлення польської поліції, якій все сниться імперіялістична Польща і яка не хоче бачити зросту сили українського народу на ЗУЗ, та хиба могла б бути переконана реальним аргументом п’ястука». Звітодавець стверджує існування певної «тактичної лінії» щодо поляків принаймні в Галичині, і навіть визнає, що її не вдалося дотриматися на Волині. Це є додатковим доказом того, що антипольські акції на Волині мали неконтрольований характер.

У звіті польського підпілля за літо 1943 р. теж відзначено як важливий факт, «що території, які вважали найбільше опанованими Бандерою, не виказують сигналів виступів проти поляків (Бережани, Перемишляни, Сколівщина, Дрогобиччина, Яворівщина)». Попри труднощі, лінію, спрямовану на залагодження конфлікту в Галичині й стримування «третього непотрібного» фронту протягом 1943 р., тут загалом удалося реалізувати.

Відносно спокійніші польсько-українські відносини в Галичині створювали передумови для налагодження контактів між підпільними рухами двох народів. У серпні-жовтні 1943 р. у Львові (цього разу з польської ініціативи) було відновлено переговорний процес. Його учасниками з українського боку стали представники Проводу ОУН М. Степаняк, о. І. Гриньох та Є. Врецьона, з польського — уповноважені комендантом Збройних сил краю, підпорядкованих лондонському еміграційному уряду.

Залагодити польсько-український конфлікт не вдалося. Зі свідчень одного з керівників польського підпілля на західноукраїнських землях та учасника цих переговорів А. Островського дізнаємося, що польська сторона, ідучи на переговори восени 1943 р., ставила собі такі завдання: «розвідка і диверсія в ОУН; спроба таким чином припинити вбивства польського населення, припинити братовбивчу боротьбу, що йде на руку лише німцям; у разі домовленості відкриття спільного, антинімецького фронту». Спроба конструктивного розв’язання конфлікту була далеко не основною метою: першочерговим завданням вважали використання переговорів для боротьби з іншою переговорною стороною.

Взаємна недовіра не могла не вплинути на перебіг переговорів, які знову завершилися нічим і не зупинили обопільну підготовку до можливого перетворення протистояння на масовий збройний конфлікт. Обидві сторони проводили акції одна проти одної, які оцінювали як превентивні дії.

У звіті польського Міністерства внутрішніх справ для уряду в Лондоні зазначено, що у вересні-жовтні активізувалися антипольські дії українського підпілля. Найбільш небезпечними землями були названі Бережанщина, Підгаєччина, Рогатинщина, прикордонні з Волиню галицькі території, а також гірські райони поблизу Станіславова й Стрия.

Продовжували свої акції й польські підпільники. У ніч із 20 на 21 жовтня невідомі польські формування напали на українські села Сіде, Блажів, Гуменець на Самбірщині. Тоді ж, восени 1943 р., українське підпілля силами боївок СБ атакувало на Мостищині й Равщині важливі польські осередки, розташовані в лісничівках, гаївках та польських колоніях. Метою цих операцій було передусім здобуття контролю над лісами — можливою базою для розвитку власних або ворожих сил. За підрахунками польського підпілля, до жовтня 1943 р. від рук українців у Галичині загинуло 563 поляки.

Загалом у 1943 р. у Галичині керівники обох підпільних рухів, уважно спостерігаючи за змінами на фронтах і творенням нової міжнародної ситуації, спрямували основні зусилля на розбудову власних збройних загонів, їхньої матеріальної та інформаційної інфраструктури. Відповідно як українські, так і польські документи фіксують порівняно незначну кількість актів взаємного терору, переважно проти активістів (учителів, священиків, відомих громадських діячів) та учасників підпілля.

Апогей збройного протистояння (1944 р.)

На Холмщині, де українські позиції були відносно слабкими, не підкріпленими збройно, війна в перші місяці 1944 р. вилилася в масове знищення українських сіл, які поляки сприймали як можливу оперативну базу для розвитку українського руху.

Напади на українські села на Холмщині тривали від самого початку 1944 р. У березні 1944 р. польське підпілля провело масштабну антиукраїнську операцію, що увійшла в історію під назвою «Грубешівська революція». Її ініціатором був комендант Грубешівської АК Мар’ян Голембйовський — згодом один із найпалкіших прихильників польсько-української співпраці, учасник переговорів з УПА.

Протягом 10—11 березня польські підрозділи атакували села Андріївка, Березів, Бересть, Верешин, Ласків, Маличі, Малків, Модринь, Мягке, Ріплин, Сагринь, Стрижівець, Теребінець, Теребінь, Турковичі, Шиховичі, повністю або частково спаливши їх. Документи українського підпілля подають різні дані про загиблих. Польський наступ не обмежився цими днями й тривав протягом кількох наступних тижнів. У документі під назвою «Спис знищення сіл польськими бандами на Грубешівщині» вказано, що за період із 10 березня до 5 квітня було розгромлено 36 українських сіл і замордовано 875 осіб. В огляді подій у березні-квітні 1944 р. зазначено, що під час польських березневих акцій «вбито близько 2000 українських селян, причому найбільше жінок і дітей».

Учасник подій, поручник АК С. Ксьонжек (Вирва) так згадував про весняну акцію 1944 р.: «Наше військо було дуже добре узброєне й випосажене. Доводили ним самі офіцери передвоєнні. Мета наша була спалити та знищити все по Буг і Солокію, щоби не було знаку й сліду...»І справді, як свідчать численні протоколи, створені після цих кривавих подій, гинули не лише озброєні учасники самооборони, а й жінки, діти та літні люди, які не чинили спротиву.

Очевидно, метою польських операцій було не поголовне винищення українців, а створення таких умов, щоб вони якомога швидше залишили певні території. Для цього спалювали цілі села й іноді скоювали показово жорстокі вбивства. Учасниками злочинів проти українського населення були як вояки польського підпілля, так і цивільні поляки.

Антиукраїнські акції весни 1944 р. на Холмщині мали не випадковий, а плановий характер. Вони були складовою операції польського підпілля та спроб заблокувати поширення впливу ОУН й УПА. Щоб зірвати ці наміри й надати допомогу цивільному населенню, на Холмщину були скеровані відділи УПА з Галичини та Волині. Тут розгорнули діяльність сотні воєнної округи «Буг»; з Волині прийшов курінь Остріжського, з воєнної округи «Лисоня» — сотня «Сіроманці».

Поява повстанських відділів вилилася в розгортання справжніх фронтових боїв із польськими підпільниками й швидко переломила ситуацію на користь українців. У звіті з Холмщини за початок квітня 1944 р. підпільники ОУН указували, що українські повстанці «знищили понад 16 польських сіл і кольоній, де вбито около 1000 польського населення». Тож українська відповідь на польські дії була не менш жорсткою, ніж Грубешівська революція.

У зону активних бойових дій на Холмщину протягом квітня-травня відправляли нові відділи УПА, унаслідок чого загальна кількість повстанців тут зросла до 11 сотень. Така велика концентрація військ дозволила командуванню УПА розгорнути їх у широкий фронт, відтісняючи поляків далі на захід. «По акції відділів УПА, — читаємо в повстанському звіті за 17 травня 1944 р., — відкинено поляків за вузькоторову залізницю Угнів — Вербковичі».

Розгортаючи подальший наступ, відділи УПА 19 травня атакували с. Набруж — головний центр польського підпілля на схід від річки Гучви. У цій акції взяли участь галицькі та волинські сотні загальною чисельністю більш ніж 900 вояків. У результаті понад чотиригодинного бою польські війська були відтіснені за річку, яка протягом тривалого часу слугувала лінією фронту.

На початку червня польські сили намагалися провести контрнаступ. Атака, у якій брали участь три польські батальйони загальною чисельністю 600 вояків, відбувалася в трьох основних напрямках: 1) з боку Томашева на Губинок, Диниська, Річицю й Ульгівок; 2) з Лащева на Стенятин, Посадів, Ріплин; 3) з Тишівців на Старе Село й Діброву. Проте ця польська акція, наразившись на сильний опір УПА, зазнала поразки. Бої тривали до липня 1944 р.

Запеклі фронтове протистояння між українським і польським підпіллям припинилося з насуванням іншого фронту — німецько-радянського. Проте конфлікт і після цього не вичерпався, а лише набув більш прихованих форм, передусім використання в боротьбі з ворогом нового окупанта.

Злам 1943—1944 рр. характеризувався черговим наростанням конфлікту, який з огляду на те, що польські підпільні сили в перші місяці 1944 р. розпочали створення 27-ї Волинської дивізії АК, набув ознак війни між підпільними арміями. Проте цивільне населення страждало від воєнних дій, на жаль, не менше, ніж раніше. «До дня 15.ІІІ,— читаємо у повстанському звіті за початок 1944 р., — з рук ляхів впало в районі Верба понад 600 осіб. Населення знаходиться в справді критичному положенні. Все майно, яке було, забрали ляхи, а люди тиняються по лісах обдерті і голодні. Такий стан триває вже около 2 місяців».

«Поширення операційної бази» супроводжувалося масовими злочинами польських вояків проти українського цивільного населення. Про це писали не тільки українські, а й польські підпільники. У звіті на ім’я волинського представника польського уряду за 31 січня 1944 р. читаємо: «Те, що зараз діється в сільській місцевості, нічим не відрізняється від тієї звірячості, яку виявляли українські банди у своєму ставленні до поляків. Польські партизанські загони організовують „наскоки“ на українські села, виганяють із них українців, відбирають інвентар, а селища цілком спалюють. Тих українців, які не встигли втекти, застрелюють на місці, не роблячи винятку, здається, навіть для жінок та дітей». Існували чіткі вказівки та накази командування польського підпілля, які забороняли під час акцій ліквідацію цивільного населення, особливо жінок та дітей. Проте, як й у випадку українських повстанців, партизанське командування було не в змозі цілком контролювати власні збройні загони.

Відновлена згодом радянська влада репресіями та депортаціями, спрямованими проти українського та польського національних рухів, показала його керівникам, звідки виходить найбільша небезпека для обох народів. Криваве польсько-українське протистояння припинилося в 1944 р. принаймні на Волині. В інших регіонах воно тривало ще понад три роки.

Ситуація в Галичині в перші місяці 1944 р., коли польсько-українське протистояння ще не набуло масштабів справжньої війни, створювала можливості для продовження започаткованих 1943 р. переговорів. Черговий їхній раунд розпочався в лютому 1944 р., і загалом перемовини тривали з перервами до липня. Уже в першому підписаному протоколі, здавалося, було досягнуто значного результату: сторони визнавали, що «мирна полагода польсько-українських відносин можлива тільки при взаємному пошануванні боротьби за державну самостійність обох народів та непосідання землі однієї чи другої сторони. <...> Питання остаточного устійнення кордонів між Україною і Польщею буде вирішене урядами двох держав — української і польської». Проте на практиці цей дипломатичний успіх не був реалізований: кожна зі сторін саме в цей час готувалася до силового розв’язання конфлікту. Тож протистояння замість того, щоб послабшати, набрало нових обертів.

Така активізація спричинила зростання кількості й розмаху антипольських акцій у лютому-березні 1944 р. Активні дії УПА спричинили справжню паніку серед поляків. Очільники польського підпілля у відповідь на це видали інструкції про самооборону проти українців. У цих настановах ішлося, що їхнє завдання — завадити поверненню до своїх місцевостей тих українців, які втекли під тиском польських акцій: «Коменданти районів повинні допильнувати в порозумінні з районними комендантами, щоб ефективно і вчасно перешкодити українцям, якби вони хотіли повернутися до давніх помешкань. Тих, хто чинитимуть опір, — ліквідовувати. <...> Українці, що залишилися на нашому терені, будуть трактовані як заручники на випадок повторення вбивств на нашому або сусідньому терені. Поляків, які будуть полегшувати доступ або переховуватимуть у себе [українців — В. В.], слід після проведення розслідування ліквідувати разом».

Про дії польських підпільників під час антиукраїнських акцій дізнаємося зі свідчень їхнього учасника А. Островського: «Колишній комендант Станіславського інспекторату Ага, даючи мені завдання з організації набігів на українські села, пояснив, що у зв’язку з наближенням фронту й перспективою звільнення Західної України від німецьких окупантів АК має знищити якомога більшу кількість українського населення й цим полегшити в майбутньому відновлення Польщі в кордонах 1939 року за наявності більшості польського населення, що проживало у Західних областях України. Набіги на українські села проводилися за ретельно розробленим планом, із включенням до складу ліквідаційного загону в якості провідника когось із поляків — жителів села, на яке планувався напад. В нічний час загін заходив у село, у вікна частини домів, в яких проживали українці, закидали гранати, іншу частину будинків підпалювали. Коли жителі вибігали з палаючих будинків, то учасники ліквідаційного загону розстрілювали їх з автоматів та гвинтівок».

Отже, поляки навесні 1944 р. проводили діяльність, спрямовану як на боротьбу з українським підпіллям, так і на залякування українського населення загалом. Зокрема, поширювали листівки із закликом про негайне залишення того чи того населеного пункту під загрозою смерті. Тобто в багатьох діях польського та українського рухів спостерігаємо цілковиту симетрію й застосування однакових засобів боротьби.

До травня 1944 р. у Галичині тривала запекла війна між підпільними рухами двох народів. Попри це, масштабних дій, спрямованих на ліквідацію населення, не розпочинали ні українські, ні польські підпільники. Антипольська боротьба ОУН у той час вилилася, зокрема, в активну роботу служби безпеки з виявлення та ліквідації ланок польських організацій. Відділи УПА здійснювали напади на населені пункти, що були осередками польського підпілля. Однією з найбільших таких акцій був напад на село Острів 31 березня 1944 р.

Попри не надто активний порівняно з іншими землями перебіг польсько-українського конфлікту в Галичині в перші місяці 1944 р., кількість постраждалих була доволі значною. За відомостями АК від 5 квітня 1944 р. на той час встановлено 5000 жертв серед поляків. При цьому зазначено, що найбільшими були втрати в повітах Рогатин, Підгайці, Бережани, Перемишляни. Приблизно таку ж кількість польських втрат за перше півріччя подає й узагальнювальний звіт ОУН про боротьбу в 1944 р.

Урешті подальше загострення польсько-українського протистояння, черговий провал переговорного процесу, швидке наближення фронту схилили керівництво українського підпілля до ухвалення радикального рішення щодо усунення польського населення з українських земель. В інструкції Крайового проводу ОУН від 5 травня 1944 р. читаємо: «З огляду на офіціяльну поставу польського уряду в справі співпраці з совітами, треба поляків з наших земель усувати. Прошу це так розуміти: давати польському населенню доручення до кількох днів випровадитися на корінні польські землі. Коли воно не виконає цього, тоді слати боївки, які мужчин будуть ліквідувати, а хати і майно палити (розбирати). Ще раз звертаю при цьому увагу на то, щоби поляків закликати до покинення земель, а доперва опісля ліквідувати, а не навпаки». Саме цими вказівками регламентувалися масштабні антипольські акції з травня 1944 р. Як бачимо, завданням було усунути польське населення шляхом його виселення. Для загострення ситуації й пришвидшення цього процесу повстанці діставали дозвіл на ліквідацію чоловіків у населених пунктах, жителі яких не виїжджали. Але знову-таки ніде не знаходимо вказівок про тотальне винищення поляків.

Щоб спинити паніку й масову втечу, польське підпілля активізувало власні акції проти українців. Часто це були дії, абсолютно симетричні до операцій українських повстанців. «З метою протистояння наказам, які використали українці у відношенню до польської людності, щоб залишала наші терени, — читаємо у звіті одного з польських командирів, — наказав поширити по українських селах і там, де є мішане населення, листівки, що наказували українцям залишити ці терени протягом 48 годин під карою смерті. Для переконання українців, що це не похвальба, в Борщовичах спалено три українські доми, що дало позитивний результат, коли українці почали виїздити з терену».

Уже наприкінці травня, коли тривали повномасштабні бойові дії між двома підпільними рухами, які знову-таки обернулися масовими втратами з обох боків, було реалізовано спробу бодай призупинити подальше розгортання конфлікту. З пропозицією про перемир’я виступили поляки як, очевидно, більш постраждалі. Її було прийнято, хоча обидві сторони в протоколі зустрічі вважали за необхідне застерегти, що ініціатива перемир’я не означає слабкості з їхнього боку, а є лише виявом доброї волі в подоланні непотрібного конфлікту. Проте масштаби протистояння на той момент були настільки значними, що припинити його швидко не було жодної можливості.

Останні переговори за участю уповноважених українським та польським керівництвом відбулися наприкінці червня 1944 р. Наступні після літа 1944 р. перемовини між представниками підпільних рухів тривали протягом 1945—1946 рр. на Закерзонні, але вони мали вже лише локальний характер. Тому війна між українцями й поляками тривала до самого переходу фронту.

Польсько-українська боротьба влітку 1944 р. особливо загострилася у Львові та його околицях. Польські підпільники в контексті операції «Буря» розглядали заволодіння містом як спосіб демонстрації світу й особливо СРСР потужності своїх збройних сил. Таким чином вони намагалися поставити власну крапку в дискусії навколо східного кордону відновленої Речі Посполитої.

З огляду на те, що основні німецькі сили були скуті на фронтах боротьби з Червоною армією, та й, зрештою, німці, розуміючи безглуздість тривалої оборони, готувалися до відступу, найважливішим чинником, який міг завадити реалізації польських планів, було українське підпілля. Щоб послабити його до моменту остаточного протистояння, командування АК намагалося провокувати антиукраїнські виступи німців. З цією метою у вказівках щодо реалізації операції «Буря» було зазначено, що на першому її етапі антинімецькі диверсії слід проводити лише на українських землях. На другому етапі, під час безпосереднього взяття Львова, було наказано: «Всілякі виступи українців в середині міста придушити в зародку через обсадження найважливіших об’єктів, замкнення українських районів і можливу ліквідацію їхніх сил. Перед можливою зовнішньою акцією українців захиститися партизанськими відділами „Схід“, „Захід“ і „Південь“, і осередками самооборони, а також обсадженням виїздів із міста, особливо в північній і східній дільниці».

Антиукраїнська акція у Львові супроводжувалася радикальною шовіністичною пропагандою, спрямованою на АК. «Вояки, — читаємо в спеціальній листівці, — ідіть карати!!! Але не ворога, а бунтівника. Не ворожого вояка, а бандита. <...> За ті нечувані злочини, яких світ не бачив за цілі століття, карати будете Ви — вояки підпільної Польщі. Карати будете так суворо, як жорстокими були злочини».

Попри посилення виступів поляків, для керівництва ОУН було очевидним, що головним ворогом українського визвольного руху є радянська влада. Антипольську боротьбу в новій політичній ситуації слід було згортати. Тому в інструкціях із самооборони зазначали: «Польський відтинок уважати другорядним». Водночас наказували проводити негайні відплатні акції в разі польського терору: «б. На польський терор відносно українців дати негайну відповідь і повідомити за що. в. Не вбивати жінок і дітей, г. Польський елемент, що ставиться прихильно до нас, — зайняти до нього пасивне становище».

Період «романтичних» взаємин між радянською владою й польським підпіллям під час відступу німців із Галичини тривав кілька тижнів. Цей час поляки намагалися максимально використати для придушення українського визвольного руху як самостійними акціями, так і в співпраці з представниками нової влади. Масовими були випадки вступу колишніх підпільників до лав винищувальних батальйонів чи міліції, які брали участь у боротьбі проти УПА. Польський історик А. Сова подає дані про одну з акцій поляків із винищувальних батальйонів, вчинену спільно з радянськими військами в селі Грабівець 28 серпня 1944 року. Її результатом стала ліквідація 300 господарств, вбивство 86 осіб та арешт понад 70.

Проте вже незабаром після встановлення радянської влади в Західній Україні стало зрозуміло, що вона не збирається визнавати цих земель польськими. На противагу еміграційному уряду СРСР створив маріонетковий орган — Польський комітет національного визволення, який розглядав як офіційне представництво польського народу. Поступово посилювалися репресії проти поляків: діячі польського підпілля — колишні радянські союзники — стали мішенню для НКВС. Усе це дуже швидко позначилося на настроях поляків, посилюючи несприйняття нової адміністрації.

Вивчення ситуації та думки польського населення вилилося, зокрема, у наказ командування УПА-«Захід» від 1 вересня 1944 р. про припинення антипольських акцій: «Є познаки відвороту поляків від НКВД, цим самим можливості наближення до українців. Засадничо масові протипольські акції припиняється. Одначе послідовно проводити їх належить проти всього польського елементу, який... співпрацює з НКВД, та тими органами московського імперіялізму, що йдуть на моральне і фізичне знищення українського народу».

За інформацією НКВС, саме наприкінці 1944 — початку 1945 рр. зафіксовано випадки, коли «представники окремих загонів АК із власної ініціативи шукали й входили в контакт із загонами УПА як на території Західної України, так і Польщі».

З огляду на зміну політичної ситуації наприкінці 1944 — початку 1945 рр. польсько-українське протистояння в Галичині помітно згасало, хоча й далі фіксували поодинокі його спалахи. Зрештою, із масовим виселенням поляків із Західної України, яке почалося восени 1944 р., аківці втратили соціальну базу, і їх існування на цих землях уже стало політично недоцільним.

Проте польсько-українська війна не завершилася з припиненням протистояння в Галичині та на Волині, не зупинило її навіть закінчення Другої світової війни в 1945 р. Протистояння тривало ще два роки — до 1947-го — на південно-східних землях відновленої Польщі, які в термінології українського національного руху називалися Закерзонням. Причиною продовження бойових дій були спроби польської влади остаточно позбутися тут присутності українців.

Протягом першої половини 1945 р. основним супротивником українського підпілля були польські повстанці, які взимку-навесні цього року провели кілька акцій знищення українських сіл, серед яких найвідомішою є ліквідація Павлокоми З березня. Жорстока відповідь УПА, у рамках якої було знищено окремі населенні пункти, які вважали опорними для польського підпілля, припинила хвилю антиукраїнського терору й поклала початок новому переговорному процесу. Учасниками перемовин із польського боку були місцеві командири підпілля, але вони мали конкретний результат. Спочатку було досягнуто перемир’я, а згодом навіть домовлено про проведення спільних акцій, найвідомішою з яких став наступ українських і польських повстанців на місто Грубешів у травні 1946 р.

Після успіху цих домовленостей головним супротивником українського підпілля стала польська комуністична держава та її збройні формування, які з вересня 1945 р. здійснювали примусове виселення українців із Закерзоння до УРСР. Відділи УПА атаками на військові гарнізони та переселенські пункти зуміли зірвати заплановані темпи переселення. Тому влада відповіла масштабною операцією «Вісла», у рамках якої з південно-східних земель повоєнної Польщі було депортовано понад 140 000 українців, яких розселили на колишніх німецьких територіях на північному заході Польщі. Паралельно тривала військова операція з метою ліквідації українського підпілля. Унаслідок неї підпіллю було завдано серйозного удару, і врешті його подальше існування на землях, де вже не було українців, не мало сенсу, тому керівництво визвольного руху ухвалило рішення про припинення боротьби на цій території. Таким чином, акція «Вісла» стала завершальним акордом Другої польсько-української війни.

Заручники системи: радянська влада й українське суспільство під час війни

(Іван Патриляк, Сергій Громенко)

Українці й влада: криза довіри

(І. Патриляк)

Початок війни українське суспільство зустріло фізично виснаженим, деморалізованим та дезорієнтованим. Перепис 1937 р. зафіксував скорочення чисельності населення УРСР майже на 2 %, причому чоловіче населення зменшилося більш ніж на 6 %. З приєднанням нових територій загальна чисельність жителів УРСР зросла на 8 800 000 осіб, але навряд чи досягла до середини 1941 р. офіційної цифри 41 600 000 осіб.

Кульбіти радянської зовнішньої політики, кардинальні зміни в пропагандистській риториці щодо оцінки можливих ворогів у війні, що насувалася, дезорієнтували більшість населення. Німецьке вторгнення стало несподіванкою не лише для пересічних громадян, а й для комуністичного партійно-державного апарату. Ще більшим шоком були катастрофічні поразки на фронті в перші дні війни та безлад у тилу, що запанував у прифронтових районах.

Радянська бюрократія, яка не звикла до прийняття самостійних рішень, була розгублена й деморалізована. Директивний лист Ради народних комісарів (РНК) СРСР і ЦК ВКП(б) компартійно-радянським органам прифронтових районів про перебудову роботи на воєнний лад з’явився лише на 8-й день війни. Ставка Головного командування Збройних сил СРСР — надзвичайний орган вищого військового управління, створений 23 червня 1941 р., — тривалий час фактично залишалася без керівництва через відмову Й. Сталіна очолити цей орган. Радянський диктатор мірою усвідомлення причин та масштабів катастрофи, якої зазнала Червона армія в перші дні війни, втрачав психічну рівновагу й навіть на певний час усунувся від безпосереднього керівництва державою. Зі своїм першим зверненням до радянського народу Й. Сталін виступив лише на 12-й день війни — 3 липня 1941 р.

Природною реакцією радянської владної верхівки на екстремальні умови війни стало подальше посилення централізації. 30 червня 1941 р. рішенням Президії Верховної Ради СРСР, ЦК ВКП(б) і РНК СРСР було оформлене створення Державного комітету оборони СРСР (ДКО) — надзвичайного вищого органа державного управління, який зосередив у своїх руках усю повноту влади в державі в питаннях, пов’язаних з обороною. Постанови ДКО мали силу законів воєнного часу. Його розпорядженням повинні були підкорятися всі радянські державні, військові й партійні органи.

ДКО здійснював свої повноваження через апарат РНК СРСР та ЦК ВКП(б), місцеві партійні й радянські органи, міські комітети оборони, а також через своїх уповноважених, якими зазвичай були секретарі місцевих крайових та обласних комітетів ВКП(б). Вищим виконавчим органом ДКО з оперативно-стратегічного керівництва збройною боротьбою була Ставка Головного командування (з 8 серпня 1941 р. — Ставка Верховного головнокомандування Збройних сил СРСР).

Очолив ДКО Й. Сталін, який у період війни формалізував свій повний контроль над функціонуванням усіх органів цивільної та військової влади в країні. Окрім посад генерального секретаря ЦК ВКП(б), голови РНК СРСР та голови ДКО, Й. Сталін узяв на себе також виконання обов’язків народного комісара оборони СРСР (з 19 липня 1941 р.), голови Ставки Верховного командування (з 10 липня 1941 р.) та верховного головнокомандувача Збройними силами СРСР (з 8 серпня 1941 р.).

Згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР «Про воєнний стан» від 22 червня 1941 р., у місцевостях, де було оголошено воєнний стан (до них належала й Українська РСР), функції органів державної влади в галузі оборони, забезпечення громадського порядку й державної безпеки були передані військовим радам фронтів, армій, військових округів, а за відсутності військових рад — вищому командуванню військових з’єднань. У містах, які опинялися в безпосередній близькості від фронту, створювали міські комітети оборони, до складу яких входили перші секретарі організацій ВКП(б), голови місцевих рад, представники армії та органів держбезпеки.

Поряд із військовими продовжували діяти центральні та місцеві цивільні органи влади. Однак чисельність апарату партійних, державних, господарських і громадських організацій була суттєво скорочена. Звільнених унаслідок скорочення людей відправляли до дієвої армії, різних допоміжних формувань, залучали до здійснення воєнно-мобілізаційних заходів в економіці. Центральні владні органи — ЦК КП(б)У, РНК УРСР, Президія Верховної Ради УРСР, наркомати — кілька разів змінювали місце розташування, пересуваючись із Києва на схід: до Харкова, а потім до Ворошиловграда (Луганська). З витісненням з України радянських військ у липні 1942 р. урядові установи та апарат ЦК КП(б)У виїхали на територію РРФСР.

Основними «стовпами» влади на місцях були осередки ВКП(б)-КП(б)У з організаціями-сателітами — комсомолом та профспілками, а також вертикаль органів держбезпеки. Республіканська партійна організація напередодні війни нараховувала у своєму складі близько 565 000 осіб. Її правління значно оновилося внаслідок чисток, було політично монолітним і цілком керованим.

На тлі загальної зневіри в переможному для СРСР завершенні війни, що ширилася країною разом із просуванням німецьких військ, основним мотивом поведінки партійної номенклатури стало прагнення вижити самим та врятувати свої сім’ї. Приміром, лише в Дніпропетровській області з 15 серпня до 4 жовтня 1941 р. за негідну поведінку з партії виключили 336 осіб, серед яких були відповідальні співробітники обкому, міськкомів і райкомів КП(б)У, директори заводів і голови колгоспів, завідувачі відділів облвиконкому та ін.

Загалом 95 000 членів партії самовільно залишили територію республіки й виїхали як біженці. Траплялися випадки, коли партійно-господарський актив першим залишав населені пункти, яким загрожувала окупація, намагаючись вивезти свої сім’ї й майно. Серед тих 150 000 комуністів, які зосталися на окупованій території, менш ніж третина — лише близько 40 000 — була залишена для ведення підпільної чи партизанської боротьби. Решта — переважно рядові комуністи — або не змогла, або не захотіла залишити свої домівки. У багатьох випадках колишні комуністичні функціонери брали найактивнішу участь в організації окупаційної влади.

Більш ефективно й організовано діяли радянські каральні органи. Підрозділи народних комісаріатів державної безпеки (НКДБ) та внутрішніх справ (НКВС) виявилися єдиними структурами, які в сум’ятті перших днів війни зберігали повну дієздатність. Водночас організаційна будова апарату держбезпеки, реформована в розрахунку на ведення наступальної війни, не відповідала умовам, у яких довелося діяти в 1941 р. Уже 20 липня 1941 р. НКДБ та НКВС були об’єднані в єдиний Наркомат внутрішніх справ СРСР під керівництвом Л. Берії. Цей наркомат, окрім центрального та місцевих апаратів, мав у своєму підпорядкуванні внутрішні та прикордонні війська (загальною чисельністю 154 000 осіб), а також контррозвідувальні відділи у військах.

З перших днів війни перед радянським партійно-державним апаратом постало завдання передусім утримати керованість країни, зупинити паніку й побороти дефетизм. Лише частина населення, насамперед міська комсомольська молодь, з початком війни виявляла щирий «радянський патріотизм». Інші сприймали крах сталінського режиму з полегшенням. Найбільш поширеними такі настрої були на Західній Україні, де радість від звільнення з «панської неволі» швидко змінилася на неприховану ворожість до влади рад.

Позицію більшості населення інших регіонів України на початку війни можна схарактеризувати швидше як вичікувальну. Невдоволення владою виливалося там частіше в різні форми пасивного опору: від зриву евакуаційних заходів до дезертирства. Зрідка виникали масові заворушення на ґрунті продовольчих труднощів. Розлючений натовп у таких випадках зазвичай обмежувався биттям вікон у партійних і державних установах та побиттям партійних і державних функціонерів. Учасниками подібних протестів здебільшого були жінки. Не маючи чим годувати своїх дітей, психічно виснажені невизначеністю й страхом за своїх рідних, мобілізованих до війська, вони готові були йти на вчинки, про які ще за кілька місяців до війни не могли й подумати.

Історичні джерела зафіксували також численні випадки прихильної зустрічі окупантів, навіть у великих містах, зокрема в Києві, Харкові, Одесі, Миколаєві, Вінниці, Херсоні, Дніпропетровську. Досить поширеною була думка, що гіршого життя, ніж радянське, не може бути за будь-якої влади. Певна частина населення сподівалася й на покращення свого становища. Подібні настрої живилися спогадами про «цивілізованих німців» часів кайзерівської окупації.

Показником лояльності населення до радянського режиму став також хід мобілізації, оголошеної указом Президії Верховної Ради СРСР, датованим 22 червня 1941 р. Мобілізація була практично зірвана в Західній Україні. У перші тижні війни загалом успішно вона проходила в центрі та на сході республіки. Тільки в якості добровольців лави Червоної армії поповнило близько 200 000 громадян. Однак після того, як стали очевидними масштаби військової катастрофи, якої зазнала Червона армія на початковому етапі війни, мобілізаційні заходи стикалися з дедалі більшими труднощами. Приміром, у найбільш віддаленому від фронту Харківському військовому окрузі станом на 23 жовтня 1941 р. на призовні пункти з’явилося лише 43 % призовників. Частими були втечі мобілізованих під час їх транспортування до військових частин. Загалом за неопублікованими даними Комісії з історії Великої Вітчизняної війни, зібраними в повоєнний час, на окупованій території через дезертирство, халатність військкоматів, зміну лінії фронту та з інших причин залишилося близько 5 600 000 військовозобов’язаних. З них на території України 2 000 000 — 3 000 000 осіб.

Не кращою була ситуація в армії. За даними НКВС СРСР, протягом другої половини 1941 р. на фронті й у тилу частинами з охорони військового тилу було затримано близько 685 000 осіб, запідозрених у дезертирстві. Понад 10 000 із них були розстріляні чи повішені за вироками військових трибуналів чи постановами особливих відділів (3321 особа — перед строєм). Масові здачі в полон та дезертирство, особливо характерні для військовослужбовців, чиї домівки опинилися на окупованій території, руйнували військову структуру й підривали довіру до армії з боку політичного керівництва країни. 316 липня 1941 р. в армії був відновлений інститут військових комісарів. Його основним призначенням був політичний контроль за діями командирів.

Намагаючись виправити ситуацію, владні структури СРСР вдавалися до застосування жорстоких репресивних заходів як в армії, так і в тилу. Уже 22 червня 1941 р. місцеві підрозділи НКДБ одержали директиву, яка зокрема передбачала негайний арешт усього «контрреволюційного й шпигунського елементу».

Утримувати під контролем ситуацію в тилових районах органам держбезпеки допомагали «винищувальні батальйони» — нерегулярні збройні формування, створені для «винищення на місці панікерів, провокаторів, ворожих десантів, шпигунів і диверсантів». Формування цих підрозділів було започатковане урядовою постановою «Про заходи з боротьби з парашутними десантами та диверсантами противника в прифронтовій смузі» від 24 червня 1941 р. Батальйони організовували спеціальні оперативні групи при республіканських та обласних управліннях НКВС. Командний склад затверджували на засіданнях бюро райкомів партії. Особовий склад цих підрозділів набирали з комуністів, комсомольців та радянських службовців. Чисельність винищувального батальйону коливалася від 150 до 250 бійців. На початку війни на території 17 областей України діяло 657 винищувальних батальйонів загальною чисельністю близько 160 000 бійців.

23 червня 1941 р. був виданий наказ НКВС СРСР про евакуацію тюрем західних областей СРСР. Оскільки швидке просування військ супротивника та проблеми з транспортом ускладнювали виконання цього завдання в повному обсязі, було ухвалене рішення про знищення в’язнів, засуджених за «контрреволюційні злочини». Інші категорії арештантів були або переміщені до тюрем і таборів тилових районів, або звільнені відповідно до указу Верховної Ради СРСР від 12 липня 1941 р., за яким позбавляли покарання й звільняли в місцевостях, де було оголошено воєнний стан, осіб, засуджених на строки до трьох років за так звані «побутові» злочини. Частина в’язнів була залишена в тюрмах.

Найбільш масовими страти ув’язнених були в західноукраїнських областях, хоча подібні акції проводили й в інших регіонах УРСР. Загальна кількість жертв масових убивств, здійснених радянськими органами держбезпеки в тюрмах УРСР улітку 1941 р., становить 22 000 осіб.

Намагаючись протидіяти німецькій пропаганді й припинити поширення антирадянських настроїв, радянське керівництво ще більше посилило контроль за розповсюдженням інформації. 6 липня 1941 р. було видано спеціальний Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про відповідальність за поширення під час війни неправдивих чуток, що викликають тривогу серед населення». За цим указом, винних у «поширенні чуток» засуджували на 2—5 років тюрми, причому часто-густо від шпигуноманії страждали зовсім невинні люди.

Зміст радянської пропаганди з початком війни зазнавав суттєвих змін. Традиційна для комуністів апеляція до класових цінностей іще в довоєнний період довела свою неефективність у міжнародних конфліктах, у яких брали участь радянські війська. Тим більш безглуздою подібна риторика виглядала б у війні на власній території. Сподіваючись консолідувати країну для відсічі агресорові, радянське керівництво намагалося апелювати насамперед до патріотичних почуттів народів СРСР.

Першим, хто озвучив оцінку війни з Німеччиною як вітчизняної, був В. Молотов. 22 червня о 12.15 він виступив за дорученням радянського уряду по московському радіо з повідомленням про напад Німеччини на СРСР. У своїй короткій промові В. Молотов — на той час радянський міністр закордонних справ — висловив упевненість, що Червона армія і весь народ знову поведуть «переможну вітчизняну війну за Батьківщину, за честь, за свободу» подібно до того, як у 1812 р. народ відповів Вітчизняною війною на вторгнення Наполеона.

Пролетарський інтернаціоналізм у той час видавався радянському керівництву настільки невчасним, що, згідно з наказом начальника Головного політичного управління Червоної армії Л. Мехліса від 10 грудня 1941 р., навіть зі шпальт усіх військових газет гасло «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!» мало бути зняте. Замість нього повинні були друкувати гасло «Смерть німецьким окупантам!».

Концепт Великої Вітчизняної війни наполегливо впроваджувався радянською пропагандою в масову свідомість. Уже 23 червня 1941 р. головна газета ВКП(б) «Правда» вийшла з розлогою статтею провідного комуністичного ідеолога Є. Ярославського під назвою «Велика Вітчизняна війна радянського народу». Незабаром ця стаття була видана як окрема брошура мільйонним накладом. Партія в особі своїх керівників закликала народ обороняти не ідеологічні цінності, а країну й самого себе.

«Комуністичний націоналізм», який іще в передвоєнні роки почав поступово заміщати в офіційній радянській ідеології доктрину пролетарського інтернаціоналізму, мав переважно російські «барви». Водночас Кремль намагався використати національні почуття не тільки росіян, а й населення всіх республік. На третій день після вторгнення гітлерівців, 24 червня, газета «Правда» надрукувала українською мовою патріотичні вірші найвідоміших поетів радянської України — П. Тичини («Ми йдемо на бій») і М. Рильського («Слово гніву»). 26 червня в цій же газеті зі статтею «Піднявся український народ» виступив український драматург О. Корнійчук. Згадуючи про те, що російський та український народи спільними зусиллями розгромили в 1812 р. полчища Наполеона Бонапарта, він висловлював упевненість у тому, що об’єднані у велику сім’ю народи СРСР знищать «мерзенних фашистських варварів».

Точно оцінити ефективність радянської пропаганди в Україні складно. Рівень довіри до влади СРСР серед українського населення впродовж усієї війни залишався невисоким. Сприйняття характеру війни та протиборчих сторін змінювалося швидше не зусиллями радянської пропагандистської машини, а діями окупаційної влади. Радянські люди, які на початку війни перебували в цілковитому невіданні щодо людиноненависницької сутності націонал-соціалізму, на практиці пересвідчувалися в тому, що несе їм нацистський «новий порядок». Тож війну з Німеччиною та її сателітами радянські громадяни всіх національностей швидко почали сприймати як боротьбу за фізичне виживання та визнання своєї людської гідності.

Переведення радянської економіки на «воєнні рейки»

(І. Патриляк)

Надзвичайно важливим завданням для партійно-державних структур УРСР у перші місяці війни стала реорганізація господарського комплексу республіки відповідно до воєнних потреб. Фактично мобілізаційні заходи в економіці розгорнулися ще до початку німецько-радянської війни. 26 червня 1940 р. був ухвалений Указ Президії Верховної Ради СРСР «Про перехід на восьмигодинний робочий день, на семиденний тиждень і про заборону самовільного відходу робітників та службовців із підприємств і установ», який передував уведенню загальної трудової повинності та «воєнізації» режиму роботи всіх державних підприємств та організацій. Сукупний розмір капіталовкладень в оборонну промисловість у третій п’ятирічці (1938—1942 рр.) зріс до 20,3 млрд крб.

Уже в 1940 р. обсяги виробництва озброєння в СРСР практично за всіма позиціями перевищували німецькі. Зокрема, гвинтівок СРСР випустив більше, ніж Німеччина, на 100 000, гармат — на 7700, мінометів — майже на 34 000, танків — майже на 600, літаків — майже на 4000. За якісними показниками зразки озброєння, яке випускала в цей час радянська промисловість, не лише не поступалися німецьким, а й у багатьох випадках їх перевершували.

30 червня 1941 р. ЦК ВКП(б) і РНК СРСР затвердили новий мобілізаційний народногосподарський план на III квартал 1941 р., яким було передбачено здійснити тотальну воєнну мобілізацію економіки. Усі наявні матеріальні, фінансові й людські ресурси перерозподіляли на користь оборонної промисловості. На залізниці графіки руху забезпечували першочергове просування воєнних вантажів. Переорієнтація виробничих потужностей на випуск продукції військового призначення відбувалася в максимально стислі терміни. Машинобудівні підприємства Харкова, Києва, Одеси, Дніпропетровська, Сталіна та інших міст налагодили випуск озброєння й боєприпасів.

На території Україні виготовляли танки, бронепоїзди, гармати, авіаційні та танкові двигуни, стрілецьку зброю, набої, снаряди, міни, авіабомби тощо. Хімічна промисловість України забезпечувала значну частку загальносоюзного виробництва пороху та вибухівки. Суднобудівні заводи Миколаєва, Херсона, Києва зосередили зусилля на випуску бронекатерів.

Завдяки реалізації мобілізаційних заходів уже в першому півріччі 1941 р., за більш ніж двократного падіння валової продукції промисловості, випуск озброєння та боєприпасів вдалося значно наростити. Загалом за друге півріччя 1941 р. танків, стрілецької зброї, кулеметів, гармат та мінометів у СРСР було вироблено більше, ніж у Німеччині за весь 1941 р. Піврічний обсяг виробництва літаків у Радянському Союзі майже дорівнював річному в Німеччині. Значна частина радянського озброєння була виготовлена в Україні, хоча розгорнути виробництво на повну потужність більшість підприємств оборонної промисловості в УРСР не встигла. Швидке просування німецьких військ змусило радянське керівництво розпочати евакуацію військових заводів з України вже в липні-серпні 1941 р.

Надзвичайно важливою для функціонування радянської воєнної індустрії була робота паливної, хімічної та металургійної промисловості України. Більшість радянського озброєння виготовляли з українського металу. В Україні видобували 70 % залізної руди, 30 % марганцевої руди, більш ніж половину всього вугілля, яке споживали радянська промисловість і транспорт. Металургійні підприємства України в довоєнний період виробляли майже 65 % загальносоюзного обсягу чавуну, майже половину сталі (і майже весь асортимент спеціальних сталей), три чверті обсягу коксу, майже 60 % прокату, більш ніж три чверті загальносоюзного труб, понад чверть обсягу електроенергії. Тому основним завданням радянської економічної політики в Україні в перші місяці війни було максимальне використання її сировинних ресурсів, забезпечення безперебійної роботи підприємств вуглевидобувної та металургійної промисловості.

У дуже складних умовах улітку-восени 1941 р. опинилося сільське господарство УРСР. Німецьке вторгнення збіглося в часі з початком жнив. Значна частина врожаю або потрапила до рук супротивника, або була знищена радянськими військами, які відступали. На території, що залишалася під радянським контролем, основний тягар виконання сільськогосподарських робіт ліг на плечі жінок, дітей, літніх людей. При цьому більша частина тракторів, гужового й автомобільного транспорту була передана армії. Директивний лист ЦК КП(б)У і РНК УРСР від 26 червня 1941 р. орієнтував місцеві партійні органи на використання «простих механізмів» і ручної праці. Попри всі докладені зусилля та порівняно високу врожайність, у жовтні 1941 р. державний план хлібозаготівлі був виконаний менш ніж на 30 %.

Захоплення вермахтом значних територій, військова мобілізація гранично загострили проблему забезпечення радянської економіки трудовими ресурсами. До кінця 1941 р. кількість робітників і службовців в СРСР скоротилася більш ніж на 40 %, а в таких важливих галузях промисловості, як вугільна й металургійна, — більш ніж наполовину. Основними методами залучення робочої сили до промисловості в СРСР були тотальна мобілізація та перерозподіл трудових ресурсів, а також зміна режиму робочого часу та інтенсифікація праці.

Мобілізаційними заходами керував створений 30 червня 1941 р. спеціальний Комітет з обліку й розподілу робочої сили при РНК СРСР, який мав свої органи на місцях. При РНК УРСР було створено Бюро обліку й розподілу робочої сили. У першу чергу трудовими ресурсами забезпечували оборонну й важку промисловість. З метою посилення трудової дисципліни 26 грудня 1941 р. указом Президії Верховної Ради СРСР були оголошені мобілізованими на час війни робітники й службовці, що працювали на воєнних та суміжних із ними підприємствах. Спроби залишити підприємства кваліфікували як дезертирство. Порушення трудової дисципліни, самовільне відлучення з роботи карали ув’язненням на 5—8 років. Лише за 1942— 1943 рр. за самовільне залишення підприємств і установ оборонної промисловості в СРСР було ув’язнено 764 000 осіб.

Однак загальна кількість зайнятих у радянській індустрії в наступному 1942 р. продовжувала скорочуватися. За таких обставин 13 лютого 1942 р. з’явився новий указ про мобілізацію на період воєнного часу всього працездатного міського населення для роботи в промисловості й на будівництві. Мобілізації підлягали чоловіки віком від 16 до 55 років та жінки — від 16 до 45 років. Окрім того, постановою Раднаркому СРСР від 20 травня 1942 р. було дозволено залучати до праці на заводах підлітків, що досягли 14-літнього віку, встановивши для них 6-годинний робочий день. Порушення трудової дисципліни загрожувало тюремним ув’язненням. Згідно з даними Наркомату юстиції СРСР, за прогули й запізнення на роботу на 21 хвилину й більше в 1942—1944 рр. було засуджено близько 3 200 000 громадян.

Залучені до виробничої сфери пенсіонери, інваліди, підлітки й діти в перші місяці війни замінили близько третини всіх робітників, які були мобілізовані до дієвої армії. Ще близько 7 000 000 — 7 500 000 робочих рук, за оцінками радянських істориків, вдалося замістити завдяки збільшенню тривалості робочого часу. Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 червня 1941 р. «Про режим робочого часу робітників і службовців у воєнний час» робочий день для дорослих збільшувався до 11 годин за 6-денного робочого тижня. На підприємствах запроваджували понаднормову працю, і робочий день нерідко тривав близько 12—14 годин. Відпустки заміняли грошовою компенсацією.

Під час війни працівники здебільшого ставилися до подібних заходів із розумінням. Для значної частини робітників основними стимулами до праці були не дисциплінарні та примусові заходи, а трудовий ентузіазм і щире бажання віддати всі сили для перемоги над ворогом. Швидке просування німецьких військ спричинилося до того, що більшість промислових центрів України вже в перші місяці війни опинилася в прифронтовій смузі. Багато заводів і фабрик працювали під постійними артобстрілами й бомбардуваннями німецької авіації. Силами цивільного населення виконували також роботи з будівництва оборонних рубежів, аеродромів та інших інженерних об’єктів.

У цілому радянська оборонна індустрія, на підтримку й розбудову якої ще в довоєнний період було зорієнтовано все економічне життя в країні, виконала своє основне функціональне призначення. У перші тижні війни в усіх регіонах СРСР, зокрема в Україні, відбулося стрімке зростання воєнного виробництва. Однак катастрофічні поразки на фронті та втрата значних територій змусили коригувати передвоєнні мобілізаційні плани.

Тактика «випаленої землі»: евакуація матеріальних цінностей та людських ресурсів

(І. Патриляк)

Одночасно з перебудовою економіки здійснювали евакуацію матеріальних цінностей та людей. Пріоритетом радянської евакуаційної політики були матеріальні цінності: техніка, обладнання, сировина.

27 червня ЦК ВКП(б) і РНК СРСР ухвалили постанову «Про порядок вивезення та розміщення людських контингентів і цінного майна», яка визначила стратегію радянської евакуаційної політики. Невдовзі, 5 липня 1941 р., РНК ухвалив також постанову «Про порядок евакуації населення у воєнний час». Однак тільки 26 вересня 1941 р. було створено спеціальне Управління з евакуації населення з прифронтових районів.

Державний орган, який організовував евакуаційні заходи — Рада з евакуації — був створений уже 24 червня 1941 р. На чолі ради став керівник радянських профспілок М. Швернік, його заступниками були призначені О. Косигін і М. Первухін. Для керівництва евакуацією з України створили комісію на чолі із заступником голови РНК УРСР Д. Жилою. На місцях організацією евакуаційних заходів займалися уповноважені Ради з евакуації, представники відповідних наркоматів, адміністрація підприємств, місцеві партійні установи. Значна роль у реалізації евакуаційної програми була відведена профспілкам.

Підприємства з України вивозили в поволзькі міста, на Урал, до Сибіру, у Середню Азію. Евакуація нерідко відбувалася в останню мить, під бомбами ворожої авіації. Для людей, які здійснювали демонтаж, завантаження та транспортування обладнання, участь в евакуації стала справжньою героїчною епопеєю та трудовим подвигом. Щоправда, дуже часто необхідність такого героїзму обумовлювалася безвідповідальністю й безгосподарністю керівного персоналу, дезорганізацією адміністративного апарату.

Залізничний транспорт в основному справлявся з величезними обсягами перевезень, хоча й не завжди працював ритмічно. Значні проблеми створювали натовпи біженців, що заповнювали дороги й вокзали. Загалом з України вдалося вивезти устаткування 150 середніх і 550 великих підприємств з 730 наявних, зокрема 190 підприємств союзного значення.

Серед евакуйованих підприємств особливе значення мали найбільший у СРСР патронний завод у Луганську та Харківський паровозобудівний завод ім. Комінтерна (завод № 183) — таку назву мало найбільше у світі підприємство з випуску танків. З Харкова також було успішно вивезено обладнання єдиного в СРСР заводу з випуску танкових дизелів, турбогенераторного заводу. З Києва евакуювали обладнання заводів «Арсенал», «Більшовик», «Ленінська кузня», «Укркабель», авіаційного та верстатобудівного заводів. Загалом зі столиці УРСР були вивезені обладнання та штати працівників 197 підприємств.

Успішно здійснювали й евакуацію устаткування металургійних та машинобудівних підприємств Придніпров’я. Лише протягом семи діб евакуювали найбільший у СРСР металургійний завод ім. Ф. Дзержинського з Дніпродзержинська. Цінне устаткування було вивезене також із заводу «Запоріжсталь». Обладнання українських металургійних підприємств розташовували на різних металургійних заводах Уралу.

Углиб СРСР були евакуйовані інститути АН УРСР, 16 відомчих науково-дослідних інститутів, 70 ВНЗ, зокрема 28 індустріально-технічних, 18 сільськогосподарських, 12 медичних, 6 художньо-музичних, 4 педагогічні, 3 університети, 276 училищ і шкіл фабрично-заводського навчання. Обов’язковій евакуації підлягали також архіви та музеї України. Академія наук УРСР була перебазована в Уфу. Там же перебували спілки письменників, художників і композиторів України. При цьому аж ніяк не всі українські науковці виявили бажання виїхати з України. Дехто з них був заарештований та знищений радянськими каральними органами на початку війни, зокрема академік А. Кримський, професор К. Студинський — голова Народної ради Західної України й депутат Верховної Ради УРСР, відомий поет В. Свідзінський, провідний соліст київської опери М. Донець.

Швидкий наступ противника, а також вимоги ДКО та інших органів влади випускати продукцію до останньої можливості різко обмежували строки евакуації. Залишилося устаткування на металургійних підприємствах Донецька, Макіївки, Маріуполя. У Маріуполі був втрачений також важливий для радянського ВПК завод, що випускав бронекорпуси для танків. Загалом із території УРСР не вдалося евакуювати устаткування понад 30 000 підприємств. Переважно це були дрібні й середні виробництв, не задіяні безпосередньо в радянському ВПК.

Зі значними ускладненнями (зокрема й через опір населення) відбувалася евакуація сільськогосподарської продукції, майна колгоспів, радгоспів, селян. До середини жовтня 1941 р. у радянський тил з України було вивезено 2 000 000 т зерна і зернопродуктів (для порівняння — загальний врожай зернових культур в УРСР в останній передвоєнний рік становив близько 20 000 000 т). Не вдалося вивезти більш ніж 60 % тракторів, 87 % поголів’я худоби. На заготівельних пунктах довелося залишити близько 900 000 т зерна.

Під час евакуації «людських контингентів» перевагу віддавали представникам елітарних верств радянського суспільства: державним чиновникам, інтелігенції, різним фахівцям, а також молоді, яка могла бути мобілізована до війська.

Найбільшу кількість людей було евакуйовано з великих міст, де концентрувалися підприємства оборонного значення: 335 000 — з Києва, близько 300 000 — з Одеси, близько 400 000 — з Харкова, 481 000 — з Донбасу. Серед евакуйованих було 76 600 комуністів, які виїхали до тилових районів разом із промисловими підприємствами й іншими установами. При цьому не завжди евакуація відбувалася на добровільній основі.

У селі евакуаційні заходи практично не проводили, за винятком окремих МТС та колгоспів із технікою. Колгоспне селянство здебільшого не виявляло бажання залишати свої домівки. Досить поширеними були надії на покращення матеріального становища після приходу німців та ліквідації колгоспів. Загалом з України було евакуйовано 1 900 000 осіб, що не перевищувало 5 % від загальної кількості населення.

За етнічною ознакою більшість евакуйованих з України становили росіяни та євреї — представники національних груп, які кількісно переважали серед категорій населення, що підлягали першочерговій евакуації. Водночас більшість єврейського населення не змогла або не захотіла залишити місць постійного проживання. Натомість окрему категорію переміщеного населення становили представники так званих «ворожих націй»: німців, угорців, румунів, фінів, болгар. Масова депортація німців була здійснена в серпні 1941 р. Загалом за час війни з території УРСР та Криму було депортовано близько 150 000 німецького населення.

Залишаючи на окупованій території переважну більшість місцевих жителів, радянська влада без жодних застережень вдалася до тактики «випаленої землі». Постанова РНК СРСР і ЦК ВКП(б), яка вимагала під час відступу знищувати всі матеріальні цінності, що не могли бути евакуйовані, з’явилася 27 червня 1941 р. — раніше від будь-яких рішень щодо евакуації населення. 4 липня 1941 р. відповідну директиву партійним та радянським органам направили також ЦК КП(б)У та РНК УРСР. Подібні заходи в разі їх реалізації в повному обсязі прирікали місцеве населення на злидні й вимирання.

Застосовуючи тактику «випаленої землі», радянські війська та органи держбезпеки знищували промислові підприємства, об’єкти інфраструктури, житловий фонд. Було зруйновано значну кількість пам’яток архітектури. Зокрема, жахливих руйнувань зазнала центральна частина Києва, багато житлових та адміністративних споруд були зруйновані в Харкові. Відступаючи, війська також мали наказ знищувати всі запаси продовольства, зокрема спалювати не зібраний урожай хліба. Однак через опір населення та панічну втечу військ на Правобережжі це завдання фактично не було виконане. В інших регіонах України селяни також намагалися протистояти нищенню продовольчих запасів, отруєнню колодязів тощо. Спроби деяких робітників не допустити знищення підприємств фіксували і в містах. Приміром, подекуди на Донбасі гірняки потай знімали закладену в шахтах вибухівку, сподіваючись зберегти свої робочі місця.

З точки зору знищення промислових підприємств найбільш масштабних руйнувань зазнали Придніпровський промисловий район та Донбас. Був майже повністю знищений велетенський комплекс підприємств Дніпрельстану, усі 54 домни республіки. Також вивели з ладу генератори Дніпрогесу й підірвали греблю, що спричинило затоплення значної території й загибель тисяч людей. У Донецькому басейні були затоплені майже всі кам’яновугільні шахти. Знищили також усі мости через Дніпро, тисячі кілометрів залізничних колій та телеграфних ліній.

Загалом більшість матеріальних втрат, яких зазнала Україна під час Другої світової війни, було завдано саме в період відступу радянських військ. Разом із тим масштаби цих руйнувань фактично унеможливили для гітлерівців повноцінну економічну експлуатацію окупованих регіонів. За винятком продовольства, Німеччина впродовж усієї війни не змогла одержати з України ресурсів в очікуваних обсягах.

Роль трудових та технічних ресурсів України у воєнно-промисловому комплексі СРСР

(І. Патриляк)

Унаслідок захоплення вермахтом значних територій радянська воєнна економіка зазнала величезних втрат, без відновлення яких Радянський Союз був неспроможний продовжувати війну. 31360 евакуйованих до тилових районів радянських заводів українські становили понад третину.

Розташування евакуйованих підприємств було регульоване спеціальною постановою ДКО від 7 серпня 1941 р. та низкою інших рішень партійних і державних органів. Деякі заводи після евакуації продовжували діяти як окремі виробничі одиниці, але найчастіше об’єднувалися з місцевими підприємствами. На базі окремих великих воєнних заводів створювали кілька дрібніших підприємств. Приміром, на базі заводу № 60 (Луганського патронного заводу) було створено шість підприємств у різних містах РРФСР та Киргизії. Інші виробництва взагалі розформовували, а їхнє обладнання розподіляли між дієвими заводами.

Нерідко місцеві умови взагалі унеможливлювали виконання планових завдань. Зі значними труднощами відбувалося, зокрема, уведення в дію київських заводів «Більшовик» та «Укркабель». Серед основних перепон на шляху введення в дію евакуйованого обладнання була також нестача кваліфікованих кадрів. За даними Ради з евакуації, кількість евакуйованих разом із військовими заводами робітників у середньому становила 30—40 % від початкової. Доводилося готувати фахівців на місці, що вимагало часу. Однак у більшості випадків розташування й запуск обладнання евакуйованих підприємств були в основному завершені всередині 1942 р. Промислове устаткування та фахівці з України становили вагому частку радянського ВПК, робота якого стала фундаментом для здійснення вирішального перелому в ході війни.

Найбільш промовистим прикладом успішного переміщення виробничих потужностей у тилові райони була евакуація Харківського заводу ім. Комінтерну. У жовтні-листопаді 1941 р. близько 4000 працівників та обладнання цього підприємства були перевезені до Нижнього Тагілу й розташовані на виробничих площах величезного Уралвагонозаводу. Туди ж був переведений цех із виробництва броньових листів із Маріупольського меткомбінату ім. Ілліча, а також Інститут електрозварювання АН УРСР, який працював на базі цього підприємства. Уже 20 грудня 1941 р. завод відправив на фронт перший ешелон танків Т-34 (25 машин). А наступного року підприємство запрацювало на повну потужність: випуск продукції зріс у 8 разів, у виробництво впроваджували нові технології, знижували собівартість продукції. Революційним нововведенням стало використання автоматичного зварювання броньових листів за методом академіка Є. Патона. Загалом за час війни завод у Нижньому Тагілі випустив понад 21 000 танків Т-34.

Виробництво силових агрегатів для радянської танкової промисловості забезпечував Харківський дизельний завод. Його обладнання та штат працівників були переведені до Челябінська й розташовані на базі місцевого тракторного заводу. Першу продукцію на новому місці завод випустив уже на початку 1942 р. Постійно нарощуючи виробництво, підприємство виготовило до кінця війни майже 50 000 танкових двигунів та 85 000 комплектів паливної апаратури.

Загалом за 1942—1944 рр., коли воєнна промисловість СРСР і Німеччини, яка пізніше почала тотальну мобілізацію економіки, працювали на повну потужність, у СРСР було випущено ручної стрілецької зброї більше, ніж у Німеччині, на 8 240 000 одиниць (або на 54 %), кулеметів — на 364 000 (на 30 %), гармат — на 118 000 (на 31 %), мінометів — на 240 000 (на 79 %), танків — на 42 300 (на 55 %), літаків — на 19 800 (на 23 %).

Нарощування військового виробництва в СРСР у роки війни відбувалося завдяки впровадженню різних методів інтенсифікації та опанування нових технологій. Важливим джерелом інтенсифікації виробництва було посилення експлуатації робочої сили через збільшення норм виробітку й тривалості робочого дня. На відміну від Німеччини, де до кінця війни понад 90 % робітників у промисловості мали одну зміну, більшість радянських військових заводів працювали у дві зміни або цілодобово. Якщо в Німеччині робочий тиждень у промисловості в середньому тривав близько 49,5 години, а у воєнній — близько 50,3 години, то в СРСР тривалість робочого тижня сягала 66—72 годин і навіть більше.

На селі з 13 квітня 1942 р. обов’язковий мінімум трудоднів для колгоспників було підвищено до 100—150 на рік. Невиконання встановлених норм загрожувало покаранням виправно-трудовими роботами або висилкою.

Держава намагалася вилучати грошові «надлишки», посилюючи податковий тиск на населення, насамперед на селян. З початком війни заощадження жителів в ощадних касах були заморожені. З липня 1941 р. запровадили надбавку до сільськогосподарського податку. А 1942 року був уведений «воєнний податок» (різновид подушного), а також податки на самотніх, бездітних і малосімейних громадян. Для збільшення прибутків місцевих бюджетів були запроваджені земельна рента, податок із будівель, разовий збір на колгоспних ринках. Роль своєрідного податку в СРСР виконували також державні позики. Частину коштів, необхідних для покриття воєнних витрат, населення дійсно вносило добровільно!

Таким чином, лише граничне обмеження цивільного споживання дозволило забезпечити фінансування військових видатків. Прості радянські громадяни винесли на своїх плечах основний тягар воєнної економіки. Серед них були й вихідці з України, евакуйовані на Схід, і працівники промислових підприємств та колгоспів, що відновлювали роботу на визволеній території. У голоді й холоді, не маючи найнеобхідніших побутових зручностей, одягу й медикаментів, більшість із них самовіддано виконувала свою роботу, наближаючи звільнення України й перемогу. Радянська держава змогла зробити таку самовідданість загальнообов’язковою.

Важливу роль у нарощуванні військово-економічного потенціалу СРСР відіграли союзницькі поставки сировини, техніки та промислового обладнання. Їх почали здійснювати в серпні 1941 р. Основна частина військово-технічної та економічної допомоги була безоплатно надана США. Певну частку озброєння та сировини виділили також Великобританія та Канада.

Союзники надали третину всіх вибухових речовин для радянської промисловості боєприпасів, яка навіть за такої суттєвої допомоги виявилася єдиною галуззю воєнного виробництва, яка так і не змогла вийти до кінця війни на заплановані обсяги виробництва. Не менше значення мали також поставки залізничних рейок, локомотивів і вагонів, які, за оцінками сучасних істориків, значно перевищували власне виробництво цієї продукції в СРСР. Важливим аспектом технічної допомоги США було надання автомобілів. У травні 1945 р. близько третини всіх автомобілів, які перебували в розпорядженні Червоної армії, було американського виробництва. Потужні й надійні американські «Студебекери» стали основними тягачами для радянської артилерії.

За даними Держплану СРСР, союзницькі поставки забезпечували для радянської промисловості 40,8 % річного споживання алюмінію, 25,3 % нікелю, 37 % ртуті, 99,3 % олова, 56,9 % кобальту, 67,1 % молібдену, 19,3 % цинку, 24,3 % нержавійної сталі, 100 % натурального каучуку, 22,3 % етилового спирту, 38,2 % гліцерину, 20,6 % тракторів, 23,1 % металорізальних верстатів. За різними оцінками, союзники надали СРСР від 18 до 60 % всього авіабензину, спожитого радянською авіацією. З огляду на хронічну кризу радянської нафтової галузі та її технічне відставання ці надходження мали особливо велике значення.

Не менш важливими були й поставки продовольства. Урожаї зернових, поголів’я худоби та державні заготівлі основних сільськогосподарських продуктів у 1942—1943 рр. скоротилися втричі. За роки війни із США в СРСР надійшло 610 000 т цукру (радянське виробництво в 1942—1943 рр. становило лише 231 000 т) і 664 6000 т м’ясних консервів (радянські солдати іронічно нарекли ці консерви «другим фронтом»).

Військово-технічна перевага СРСР над Німеччиною, втрачена внаслідок катастрофічних поразок 1941 р., була відновлена вже в 1942 р., перш за все зусиллями радянської воєнної промисловості. При цьому практично за всіма показниками виробництва цивільної продукції, палива й сировини, за винятком нафти, Німеччина значно перевищувала Радянський Союз до 1944 р. включно. Приміром, у виробництві електроенергії Радянський Союз поступався Німеччині в 1,8 разу, щодо сталі — у 2,6 разу, вугілля — у 4,8 разу.

Таким чином, жорстко централізована радянська економічна й політична система продемонструвала свою високу ефективність у налагодженні воєнного виробництва. Водночас досвід Другої світової війни жодним чином не підтверджує прямого зв’язку між тоталітаризмом і військовою та економічною ефективністю. Історія Другої світової знає також приклади успішної воєнної мобілізації ринкових економік, які в мирний час не були підпорядковані всеохопному плануванню й адміністративному контролю. Найбільш приголомшливим серед них є приклад США. Практично не маючи розвинутої воєнної промисловості на момент вступу у війну, США вже в 1942 р. перетворилися на найбільшого виробника озброєння у світі. Тільки виробництво боєприпасів у країні за роки Другої світової війни зросло в 38 разів. Причому всі ці результати були досягнуті на тлі загального зростання економіки та покращення рівня життя населення.

Цілком можливо, що завдяки своїм мобілізаційним можливостям економіка, яку в СРСР іменували соціалістичною, найкраще підходила для відносно бідної країни, політичні амбіції якої не відповідали економічним ресурсам. Подібна модель економіки, однак, неминуче породжувала проблеми іншого ґатунку. Вона була неспроможна забезпечити ухвалених умов існування для переважної більшості населення, підривала лояльність до режиму й вимагала жорстокої диктаторської влади й терору як запоруки її ефективного функціонування. Саме ці особливості радянської політекономії стали однією з основних причин катастрофи 1941 р. Ті ж причини привели СРСР до поразки в наступній, уже «холодній» війні з колишніми союзниками.

Повернення радянської влади та українське суспільство

(І. Патриляк)

З початком звільнення території України радянською армією відновили діяльність статутні керівні органи КП(б)У. У лютому 1943 р. з’явилися перші спільні постанови РНК УРСР та ЦК КП(б)У, що стосувалися звільненої території республіки.

Безпосереднє керівництво роботою центральних партійних і державних органів УРСР здійснювали члени Політбюро ЦК КП(б)У ще довоєнного складу: Л. Корнієць, який обіймав також посаду голови РНК УРСР, М. Гречуха (голова Президії Верховної Ради УРСР) та Д. Коротченко. Упродовж усіх воєнних років посаду першого секретаря ЦК КП(б)У зберігав за собою М. Хрущов. 6 лютого 1944 р. за рішенням ЦК ВКП(б) він став також головою РНК УРСР.

У вересні 1943 р. Раднарком, Президія Верховної Ради УРСР та ЦК КП(б)У переїхали до Харкова, а в січні 1944 р. — до Києва. На той час у столиці УРСР уже працювало 25 наркоматів та 13 управлінь при РНК УРСР. У березні 1944 р. у Києві відбулася перша з початку війни сесія Верховної Ради УРСР, а в травні 1944 р. — пленум ЦК КП(б)У. На той час у республіці залишилося тільки 59 членів ЦК і Ревізійної комісії зі 141, обраних XV з’їздом КП(б)У у 1940 р.

Ще більш разючі зміни відбулися в складі низових партійних організацій. Зі 150 000 комуністів, які залишилися на окупованій території, 46 500 були знищені німецькими каральними органами. Більшість із тих 113 890 членів КП(б)У які пережили окупацію, не лише не боролися з німцями, а й подекуди співпрацювала з окупантами. Майже 22 000 з них зареєструвалися в гестапо, понад 6000 відмовилися від своєї партійної приналежності, більш ніж 34 000 знищили свої партійні квитки. Після звільнення їх піддавали перевіркам і виключали з партії під час чисток. Загалом у процесі відродження діяльності партійних організацій було відмовлено у відновленні в лавах компартії понад 62 000 колишніх комуністів.

Відродження радянської адміністративної еліти в Україні відбувалося насамперед за рахунок місцевих висуванців, які довели свою лояльність комуністичному режиму під час війни, учасників радянського руху Опору, комуністів, демобілізованих з армії. Проблему нестачі керівних кадрів центральні партійні органи розв’язували, спрямовуючи в Україну працівників з інших регіонів СРСР.

Відновлення організаційних структур правлячої партії відбувалося централізовано. Політбюро ЦК КП(б)У затверджувало своїми рішеннями склад бюро й перших секретарів обкомів партії. На початок червня 1944 р. КП(б)У налічувала вже майже 98 000 комуністів, а на початок грудня — майже 150 000 членів і кандидатів у члени партії. Переважна більшість із них (близько 90 %) вступила до партії в період війни.

Сформований здебільшого з місцевих висуванців правлячий клас Радянської України помітно українізувався. За роки війни частка українців у ЦК КП(б)У зросла з 40 до 68,8 %. Такі зміни створювали підстави для сприйняття самими комуністами ідеї «українського радянського патріотизму», яку вони активно використовували в роки Другої світової війни як інструмент патріотичної мобілізації мас. Водночас українські комуністи відкидали національний сепаратизм у будь-якій формі, щиро переконані в неможливості існування ні України, ні їхньої влади над нею поза межами Радянського Союзу. Політичні прагнення українського партійного чиновництва не виходили за межі корпоративних амбіцій провінційної еліти.

Органічною складовою радянського правлячого класу в Україні був персонал органів внутрішніх справ, державної безпеки, юстиції, суду й прокуратури, які з перших днів визволення відновлювали свою діяльність під пильним контролем правлячої партії. Народний комісаріат внутрішніх справ у квітні 1943 р. був реорганізований за передвоєнним зразком. Указом Президії Верховної Ради СРСР був виділений в окрему структуру Народний комісаріат державної безпеки СРСР із функціями політичної поліції. У компетенції НКВС залишилися реєстрація населення й контроль за його переміщенням, підтримання громадського порядку та інші функції. Важливим завдання радянських каральних органів на визволеній території було роззброєння населення.

З особливими труднощами було пов’язане відновлення радянської влади в Західній Україні. У цей регіон направили понад 108 000 керівних працівників та фахівців із Росії та східних областей УРСР. Влада застосовувала жорстокі репресивні заходи до учасників націоналістичного Опору, поновила практику депортацій населення. Попри всі зусилля, до кінця війни радянська влада в Західній Україні утримувалася винятково військовою силою. Жодна з масштабних акцій влади в цьому регіоні не могла обійтися без участі армійських частин.

На решті території УРСР українське населення здебільшого з полегшенням сприйняло падіння окупаційного режиму й зустрічало радянські війська як визволителів. Водночас відновлення радянської влади викликало в українського загалу суперечливі почуття. Ставлення народу до відступу німців і реставрації радянської влади рельєфно демонструє тогочасна українська приказка: «Щоб ці десь поділися, а ті не повернулися».

Значна частина підокупаційного населення очікувала на помсту з боку сталінського режиму. Такі сподівання не були безпідставними. Ще 15 травня 1942 р. був виданий наказ прокурора СРСР «Про кваліфікацію злочинів осіб, які перейшли на службу до німецько-фашистських окупантів у районах, тимчасово захоплених ворогом». Згідно з цим наказом, до категорії «зрадників» потрапляли не лише ті, хто відкрито співпрацював з окупаційною владою, але й усі, хто працював у період окупації.

У відносинах із населенням у період звільнення українських земель радянська влада продовжила започатковану в перші роки війни гру на національних почуттях. Владна верхівка добре пам’ятала про відверті прояви нелояльності з боку українців на початку війни. Однак прагматичні міркування не дозволяли відкрито зарахувати українців до «ворожих націй», хоча, за свідченням М. Хрущова, у Кремлі обговорювали можливість повної депортації українського населення. Через занадто велику чисельність українців від цієї ідеї довелося відмовитися. Натомість радянське керівництво намагалося максимально використати у війні людський потенціал України, застосовуючи щодо місцевих жителів тактику батога й пряника. Українці з огляду на їхню чисельність посіли друге місце в радянській ієрархії націй і дістали право на розвиток (звісно, у певних межах) національної самосвідомості.

Починаючи наступ в Україні, Ставка Верховного головнокомандування 20 жовтня 1943 р. перейменувала всі фронти, які мали діяти на території республіки. Так замість Воронезького, Степового, Південно-Західного й Південного фронтів з’явилися чотири Українські фронти. 10 жовтня 1943 р. з ініціативи М. Хрущова був заснований військовий орден Богдана Хмельницького — єдина серед загальносоюзних орденів відзнака з неросійським «корінням».

У роки війни вперше за весь час існування радянської влади представників української інтелігенції намагалися включити до комуністичної владної системи. Наприкінці 1942 р. М. Бажана було призначено заступником голови РНК УРСР із питань культури, а П. Тичину, який на той час навіть не був комуністом, — міністром освіти УРСР. 1943 року розглядали також можливість висунення О. Довженка на посаду голови Верховної Ради УРСР.

Ще перебуваючи в евакуації, українські діячі культури провадили ідею захисту української радянської державності, яку зруйнував А. Гітлер. У роки війни відбувалося справжнє відродження української історичної науки, обумовлене потребами патріотичного виховання. На певний час навіть була реабілітована непопулярна в середовищі компартійних працівників тема українського козацтва. Водночас у своїх концептуальних засадах українська історія не мала суперечити російській історичній традиції.

Важливим фактором патріотичної мобілізації населення стало українське мистецтво періоду війни, просякнуте лейтмотивом любові до Батьківщини. У царині літератури одним із найяскравіших творчих проявів цієї тенденції став вірш В. Сосюри «Любіть Україну!» (1944 р.). Характерно, що цю поезію комуністичні функціонери спочатку відзначили Сталінською премією, а згодом, після війни, розкритикували як націоналістичну. Серед визначних поетичних творів воєнної доби були також вірші А. Малишка («Україно моя!»), Л. Первомайського, М. Рильського, П. Тичини. Однак у цілому період війни не був сприятливим для творчих звершень у жодному жанрі мистецтва. Війна вимагала простих гасел, однозначних образів, які б звали на боротьбу та закликали до помсти.

У царині образотворчого мистецтва провідне місце посіла графіка. Насамперед затребуваним в умовах війни було мистецтво політичного плаката й сатиричного рисунка. Серед плакатів українських художників найбільший успіх мали твори В. Касіяна. Найвідоміші серед них — «На бій, слов’яни!» (1942), оригінальна за задумом серія «Гнів Шевченка — зброя перемоги» (1942). На тексти Т. Шевченка серію плакатів «Вражою злою кров’ю волю окропіте!» створив у 1942 р. О. Довгаль. Успішно працювали над патріотичними плакатами І. Кружков, В. Литвиненко, І. Літинський.

У житті української радянської інтелігенції відбувалися складні процеси. Українські інтелектуали намагалися осмислити причини катастрофи 1941 р. Вони також болісно переживали звинувачення в зраді, які накидала російська громадська думка національним меншинам СРСР. Для російської спільноти, яка переживала патріотичне піднесення й не схильна була до самокритики, подібні звинувачення давали зручні пояснення причин поразок початкового періоду війни.

Найбільш яскраво пошуки українською інтелігенцією відповіді на інтелектуальні виклики війни були відображені в кіноповісті О. Довженка «Україна в огні». Навіть «безпартійний комуніст» О. Довженко змушений був визнати, що саме радянська дійсність, абсолютизація класових цінностей, виховання зневаги до рідної мови, забуття власної історії сформували в українців байдужість до долі держави, громадянами якої вони були. Кіноповість О. Довженка викликала гостру реакцію радянського керівництва: Й. Сталін особисто розкритикував її на засіданні Політбюро ЦК ВКП(б) й заборонив до друку та екранізації. Після цього процес шельмування О. Довженка за «вилазку проти партії» тривав на нижчих щаблях партійної ієрархії.

Розбудова культурницького націоналізму в СРСР мала свої межі. Комуністичний режим пильно стежив, щоб у процесі поширення української радянської ідентичності не були поставлені під сумнів панівні радянські ідеологічні догмати. Насамперед це стосувалося радянської ієрархії націй, у якій російському народу відводили роль «старшого брата».

З падінням німецького окупаційного режиму в Україні сталінське керівництво дедалі менше відчувало потребу в заграванні з національними почуттями українців. Свідченням зміни ідеологічного курсу стали рішення пленуму ЦК КП(б)У що відбувся наприкінці травня 1944 р. Вони знову визначили одним з основних напрямів роботи партії боротьбу проти «українського буржуазного націоналізму». М. Хрущов, який добре відчував зміни «генеральної лінії», на черговому пленумі ЦК КП(б)У в листопаді 1944 р. назвав ворогами всіх тих, «хто не любить російської мови». Тож загалом партія відновила курс на посилення ідеологічного контролю й русифікацію.

Звернення керівництва СРСР у роки війни до традиційних цінностей суспільства передбачало також налагодження стосунків із церквою. У вересні 1943 р. із дозволу радянського керівництва відбулося відновлення патріархії Російської православної церкви, яка одержала новий правовий статус у радянській державі: її діяльність потрапила під контроль спеціального органа — Ради в справах РПЦ при РНК СРСР.

Справжнім центром релігійного відродження стала Україна. Німецька адміністрація не чинила перешкод відкриттю храмів та відновленню релігійного життя. Після визволення України релігійний рух розвинувся ще більше й набув справді масового характеру. Унаслідок цього станом на 1 липня 1945 р. майже 60 % усіх дієвих у СРСР церков та молитовних будинків (а значить, і релігійних громад) було зосереджено в Україні.

Після відновлення контролю радянської влади над Україною відкриті за часів окупації церкви не були закриті. Влада намагалася якщо не очолити, то принаймні контролювати процес. В Україні це було тим більш важливо, оскільки національно-сепаратистська опозиція радянському режиму набула тут і релігійного забарвлення. Традиційно дражливою для імперського центру поставала діяльність греко-католиків, яку масово підтримувало західноукраїнське населення.

Український православний рух був інтегрований до загальнодержавного, центром якого стала Москва. Вели підготовку до ліквідації Української греко-католицької церкви. Навесні 1945 р. була створена «ініціативна група» в лоні УГКЦ, яка почала готувати собор церкви з метою приєднання до РПЦ. 11 квітня 1945 р. органи НКДБ заарештували найвище керівництво УГКЦ на чолі з митрополитом Й. Сліпим, яке чинило опір «возз’єднанню» церков.

До релігійних громад, які зазнавали репресивного тиску з перших днів визволення, належали також різноманітні секти. Особливо помітним був вплив неорганізованих релігійних течій на Донбасі. Влада відразу вдалася до заборони діяльності подібних громад, репресувала їхніх проповідників і знищила релігійну літературу.

Евакуація, два з половиною роки бойових дій та окупації завдали економіці України дуже великих збитків. На час визволення неушкодженими залишалися тільки близько 19 % промислових підприємств. Транспортна інфраструктура була зруйнована ще більше. Загальна сума матеріальних збитків була оцінена в 285 млрд крб. Не менших втрат зазнали трудові ресурси республіки. Згідно з радянською статистикою, на території УРСР залишилося тільки 17 % робітників від їхньої довоєнної чисельності.

Комплексної програми відбудовних робіт у воєнні роки в СРСР розроблено не було. Постанова Раднаркому СРСР і ЦК ВКП(б) від 21 серпня 1943 р. «Про невідкладні заходи з відбудови господарства в районах, визволених від німецької окупації», яку вже з моменту її ухвалення в радянських документах іменували не інакше як історичною, мала швидше декларативний характер. Реальні заходи з відбудови господарства регулювалися короткостроковими планами, які затверджували постановами різних радянських державних чи партійних органів щодо окремих економічних районів, міст, а нерідко й поодиноких підприємств.

Фінансування відновлювальних робіт мали здійснювати за рахунок коштів загальносоюзного бюджету та місцевих ресурсів. Основна маса використаного під час реконструкції устаткування була новою. Джерелами його постачання стали власне виробництво, поставки за ленд-лізом та імпорт. У перші місяці 1945 р. почало надходити обладнання, вивезене з Німеччини, Румунії, Угорщини в порядку репарацій.

Фінансування відновлювальних робіт в Україні із загальносоюзного бюджету було недостатнім і не відповідало масштабам збитків, завданих економіці УРСР у роки війни. З 75 млрд крб, виділених урядом СРСР під час війни на відбудову господарства районів, визволених від німецької окупації, тільки 18,32 млрд було використано в УРСР. Відбудовчі роботи вели в основному за рахунок власних виробничих, фінансових та трудових ресурсів з використанням зібраних на руїнах заводів і фабрик залишків будівельних конструкцій, деталей і пошкоджених механізмів, а також виготовлених у місцевих умовах будматеріалів, інструменту тощо. В умовах загальної нестачі трудових ресурсів основний тягар реконструкції ліг на плечі жінок і підлітків. До кінця війни роботи в промисловості, на будівництві та транспорті шляхом примусової мобілізації було залучено близько 1 000 000 осіб. Переважно це була сільська молодь із дуже низьким освітнім рівнем та без жодних фахових навичок.

Проблема кваліфікованих робітників та інженерів залишалася надзвичайно гострою до кінця війни. Республіка мала на початку 1944 р. тільки 1 564 000 робітників і службовців замість 6 202 000 напередодні війни. До кінця війни ціною надзвичайних заходів кількість робітників, зайнятих у промисловості й на транспорті, вдалося довести до 54,5 % від довоєнної чисельності. У багатьох випадках потрібних фахівців розшукували в дієвій армії, демобілізували й повертали на довоєнне місце роботи. Влада організувала також повернення фахівців, евакуйованих з України в східні райони СРСР. Загалом у країну в 1943—1945 рр. було спрямовано в централізованому порядку 615 300 робітників та службовців.

Подібно до Німеччини Радянський Союз масово використовував працю військовополонених та інтернованих осіб. Протягом 1943—1945 рр. особливо активно це здійснювали у вугледобувній галузі та чорній металургії, де полонені та інтерновані становили 30—40 % трудового фонду. Широко застосовували ці ресурси також під час відновлення комунального господарства міст, урядових і громадських споруд, житла, транспортної інфраструктури.

Відбудову залізниць здійснювали силами залізничників, залізничних військ і жителів навколишніх населених пунктів. Попри всі труднощі, темпи відновлювальних робіт були дуже високими. Харків пустив перші поїзди вже через три дні після звільнення. Низьководний міст через Дніпро в Києві було приведено до ладу за два тижні. А 20 листопада 1943 р. у місто прибув перший поїзд.

У промисловості основним пріоритетом реконструкції воєнних років було відродження видобування вугілля на Донбасі. 22 лютого 1943 р. ДКО ухвалив спеціальну постанову «Про відновлення вугільних шахт Донбасу». Відповідальність за реалізацію цієї програми було покладено особисто на народного комісара вугільної промисловості СРСР.

Донбас, оголошений «ударною будовою», у пріоритетному порядку одержував обладнання, фінансові й трудові ресурси. Загалом до роботи у вугільній промисловості було залучено близько 500 000 осіб. У результаті надзвичайних зусиль до кінця війни на Донбасі відбудували 754 і збудували 50 нових шахт. Наприкінці 1945 р. там було освоєно 35 % довоєнних потужностей шахт. 1945 року Донбас виробляв більше вугілля, ніж будь-який інший вугільний басейн СРСР. Загалом за 1943—1945 рр. у Донецькому басейні було видобуто 64 000 000 т вугілля, що становило близько 18 % загальносоюзного виробництва.

Слідом за відродженням паливної промисловості в УРСР відбулася реконструкція електроенергетики. На момент визволення в Україні збереглося лише 0,4 % довоєнних потужностей електрогосподарства. Окрім великих енергогенерувальних станцій, серед яких уже в 1944 р. були введені в дію Зуївська та Штерівська ДРЕС, відновлювали також міські й сільські електростанції малої потужності, будівництво та оснащення яких не вимагали значних коштів. Загалом за 1944—1945 рр. виробництво електроенергії в УРСР досягло 26,7 % довоєнного рівня.

Відбудову паливно-металургійного комплексу УРСР можна розглядати як один із прикладів успішного застосування мобілізаційного ресурсу тоталітарної економіки. Загалом за 1943— 1945 рр. українська промисловість виробила 64 000 000 т вугілля, 2 200 000 т чавуну, понад 1 800 000 т сталі, 1 300 000 т прокату чорних металів і труб, 4 700 000 т залізної й марганцевої руд, 4 800 000 т коксу. Загалом відновила свою роботу третина всіх підприємств, які працювали до війни.

У дуже складних умовах відбувалося відновлення сільського господарства. Сільське населення за час війни скоротилося 3 27 200 000 до 19 800 000 осіб. У районах УРСР, окупованих Німеччиною, на момент їх звільнення Червоною армією від довоєнної чисельності залишилося 30 % коней, 43 % великої рогатої худоби й не більш ніж 11—26 % кіз, овець і свиней, поголів’я яких найбільше страждало від «самозабезпечення» армій. Значних руйнувань зазнала технічна база сільського господарства. Тракторів і комбайнів залишилося близько 40 % від довоєнної кількості.

За важку самовіддану працю колгоспники — переважно люди похилого віку, жінки й підлітки — майже не одержували матеріальної винагороди. Оплата трудоднів у колгоспах, і доти мізерна, у роки війни різко скоротилася. Зазвичай на один трудодень видавали 200—250 г зерна і 100 г картоплі (склянку зерна та 1—2 картоплини на день). Продовжувало діяти довоєнне законодавство про захист «соціалістичної власності». Але, незважаючи на труднощі, уже в 1944 р. в Україні було освоєно близько 76 % довоєнних посівних площ. 1945 року колгоспи УРСР здали державі понад 5 000 000 т зерна.

«Ніщо не забуте»: радянські репресії й депортації

(І. Патриляк)

Окрім методів ідеологічного впливу на населення, комуністичний режим і надалі активно послуговувався репресивними засобами, маючи на меті покарати винних у співпраці з окупантами, утвердити радянську владу й забезпечити її надійне функціонування в майбутньому. Наказ Президії Верховної Ради СРСР від 19 квітня 1943 р. передбачав застосування до «гітлерівських агентів», «шпигунів і зрадників Батьківщини з числа радянських громадян» і «їхніх пособників із місцевого населення» смертної кари через публічне повішення.

Найбільш масштабними й жорстокими радянські репресії були в момент повернення влади СРСР до того чи того населеного пункту. Приміром, лише в Харкові впродовж кількох тижнів під час першого звільнення міста радянськими військами навесні 1943 р. органи НКВС, які слідували за армійськими частинами й здійснювали політичну «зачистку» території, розстріляли не менш ніж 4000 осіб — майже 4 % населення, яке на той час залишалося в місті. Загалом в Україні протягом 1943— 1957 рр. за співпрацю з німцями було заарештовано 93 960 осіб (у цілому по СРСР за період із 1943 до 1953 рр. — понад 320 000). Більше половини з них походили із Західної України й нерідко були покарані за участь в українському націоналістичному русі, котрий радянський уряд стало кваліфікував як колабораціоністський. У боротьбі з українським націоналізмом радянське керівництво обрало як основну лінію його дискредитації ототожнення з німецькими окупантами.

Серед найбільш резонансних публічних судових процесів над зрадниками, що відбувалися в Україні, були справи М. Кулешова, В. Громова, Г. Почепцова, яких звинуватили в тому, що вони видали німцям «Молоду гвардію». Засуджених публічно розстріляли в Краснодоні. Досить поширеними на визволеній території акціями, що відбувалися привселюдно, були повішання німецьких військовополонених, винних у воєнних злочинах.

Окрім санкціонованих владою арештів та страт, відбувалися й самосудні розправи, які здійснювали колишні підпільники, партизани чи військовослужбовці. Покаранню підлягали насамперед ті, хто належав до поліції, працював в окупаційній адміністрації, а також жінки, які мали статеві зносини з німцями. Траплялися й випадки вбивства дітей, яких народжували ці жінки.

Війна створила нові розділові лінії й поглибила застарілі конфлікти. Новітньою тенденцією воєнного часу стало перенесення суспільних суперечностей із класового на національний ґрунт. Одним із проявів цього було посилення антисемітизму в останні роки війни. Як це не парадоксально, етнічна група, яка найбільше постраждала в період окупації, після перемоги над Німеччиною почала викликати неприховане роздратування в найрізноманітніших прошарків українського суспільства. Почасти це було пов’язано з очевидно помилковою думкою про те, що євреїв у Радянській армії було відносно менше, ніж інших етнічних груп. Втеча урядовців, яких вважали євреями, також посилила поширену підозру, що євреї уникали боротьби й тікали раніше за всіх. Багато кого дратувало також переважання євреїв у складі радянських каральних органів. У післявоєнний період, коли антисемітизм почали підживлювати на державному рівні, подібні настрої лише посилилися.

Своєрідною формою помсти сталінського режиму тим, хто залишився в окупації, були методи проведення радянської військової мобілізації. Загалом в Україні мобілізували від 2 700 000 до 3 000 000 осіб, що становило близько 10 % населення. До проведення мобілізації було підключено дієву армію. Це дозволило прискорити уведення в бій нового поповнення. Водночас в Україні поширилася практика кидання в бій погано навчених і майже неозброєних людей, втрати серед яких були величезними. У Західній Україні мобілізацію проводили примусово, подекуди методом облав на місцевих жителів, що переховувались у лісах. Проведення тотальної мобілізації (їй підлягало все чоловіче населення віком від 18 до 50 років) мало на меті не лише поповнення дієвої армії, а й позбавлення людських ресурсів націоналістичного руху Опору.

Влада взагалі з недовірою ставилася до людей, яких залишила на окупованій території. Радянські керівники вважали, що люди, які зазнали впливу «буржуазної пропаганди», потенційно могли стати антирадянськими елементами. Навіть для тих, кого оминули репресивні заходи радянської влади, перебування на окупованій території на все життя залишалося «плямою в біографії».

Під іще більшою підозрою опинилися радянські громадяни, які перебували в німецькому полоні, та особи, вивезені на примусові роботи до Німеччини й інших країн. Їх репатріація розпочалася в 1944 р. Серед 4 100 000 репатрійованих радянських громадян та 241 000 внутрішньопереміщених осіб (людей, які залишили місця постійного проживання під час окупації) близько 37 % становили українці. Серед них близько 28 % були колишніми військовополоненими.

Згідно з радянськими інструктивними документами, серед репатріантів арешту й суду підлягали керівний і командний склад органів поліції, Російської визвольної армії, національних легіонів і подібних структур; рядові поліцейські й рядові учасники перерахованих організацій, що брали участь у каральних експедиціях; колишні військовослужбовці Червоної армії, які добровільно перейшли на бік супротивника; бургомістри, високопоставлені фашистські чиновники, співробітники гестапо й інших німецьких каральних і розвідувальних органів; сільські старости, які були активними пособниками окупантів. Щодо військовополонених до 7 липня 1945 р. продовжувала діяти норма про кримінальну відповідальність за здачу в полон, яку, утім, рідко застосовували до колишніх червоноармійців рядового складу. Представники офіцерського корпусу в більшості випадків зазнавали кримінального переслідування. Частину з них зараховували до складу штрафних батальйонів, решту засуджували за політичними звинуваченнями.

Переважна більшість цивільних репатріантів (понад 80 %) після перевірки у фільтраційних таборах та збірно-пересильних пунктах і вилучення «злочинного елементу» була направлена до місць проживання. Після повернення додому перевірка переважної більшості з них тривала силами вже місцевих органів НКВС. Загалом станом на 1 серпня 1946 р. до місць проживання було направлено близько 3 300 000 осіб. З них 1 150 000 становили вихідці з України.

Формально репатріанти після повернення одержували всі права радянських громадян. Однак на практиці більшість із них відчували на собі тиск неофіційних звинувачень у зраді, недовіру й дискримінацію. Після завершення процесу масової репатріації вже по закінченні війни певна частина з них зазнала репресій за звинуваченнями в політичних злочинах.

До «зрадників Батьківщини» в СРСР були зараховані цілі етнічні групи, які не виявили під час війни достатньої лояльності до радянського режиму. Відкинувши будь-яку класову риторику, радянське керівництво вдавалося до застосування репресивних заходів за етнічною ознакою. «Зрадницькі дії проти радянського народу» були інкриміновані, зокрема, кримським татарам, болгарам, грекам, вірменам.

Радянські депортації народів Криму в 1941—1944 рр.

(С. Громенко)

Депортації періоду Другої світової війни (зокрема народів Криму) — одна з найбільш замовчуваних та спотворених сторінок радянської історії. Проведення масових примусових переселень підважувало тезу про Радянський Союз як «визволителя», який начебто ніс мир і волю народам, що пережили нацистську окупацію. Тому деталі таких операцій засекречували, а на самих вигнанців вішали ярлики «ворогів» і «зрадників».

Утім, радянським депортаціям періоду війни передувала тривала історія. На першому, «соціальному» етапі (1919—1932 рр.) примусово виселяли переважно «класово чужих елементів»: козаків, «куркулів», священнослужителів. Другий етап (1933—1940 рр.) позначений вигнанням представників «небажаних народів»: поляків і німців відселяли подалі від західного кордону, корейців — від східного, інгерманландців — від фінського. Після анексії польських (1939 р.) та румунських земель, а також Прибалтики (1940 р.) з депортаціями познайомилися українці, білоруси, румуни й молдавани, литовці, латиші, естонці та євреї. Під час третього етапу (1941—1942 рр.) постраждали представники «ворожих народів», чиї держави вели війну із СРСР, передусім німці та італійці. Четвертий етап (1943—1944 рр.) відзначився як найбільшою кількістю «покараних народів» (понад 10), так і максимальною жорстокістю під час здійснення виселень. На останньому етапі (1945—1951 рр.) головними жертвами стали народи, чиї ареали не відповідали новим політичним кордонам: депортації відбувалися під вивіскою репатріації; також до СРСР примусово вивозили «робочу силу» з Європи, а натомість виселяли до Сибіру членів родин бійців антирадянського підпілля. Зрозуміло, що межі етапів визначені нечітко й вигнання за національною ознакою могло збігатися в часі з депортацією за соціальною приналежністю.

Загалом протягом 1919—1952 рр. від насильницьких переміщень, організованих радянською владою, постраждало понад 6 000 000 осіб, з яких від 1 000 000 до 1 500 000 загинуло.

На момент початку німецько-радянської війни на території Кримського півострова проживало понад 51 000 німців. Уже 15 серпня 1941 р. таємною постановою Ради з евакуації № СЕ—75с Раднаркому Кримської АРСР доручили здійснити у дводенний термін виселення цих людей (у постанові не згадували німців напряму) до Орджонікідзевського (нині — Ставропольського) краю. Виселення, назване в офіційних документах евакуацією, тривало 18—20 серпня й охопило до 60 000 осіб (очевидно, разом із членами родин). На місці початкового призначення опинилося приблизно 50 000 німців, а ще 3000 затрималися в Ростовській області, через яку відбувалося переселення. Кількість загиблих унаслідок депортації досі залишається невідомою.

28 серпня вийшов указ Президії Верховної Ради СРСР про виселення німців, що мешкали на Поволжі, з одночасною ліквідацією їхньої автономної республіки. 21 вересня 1941 р. було ухвалено рішення перевезти всіх «евакуйованих» із Криму німців до Казахстану, що й було виконано до 10 жовтня. Тоді ж безпосередньо до Казахської РСР із Сімферополя було відправлено ще 1900 німців, які уникли серпневої депортації. Щодо них уже застосовували термін «переселення» (що стане звичним у майбутньому), а не «евакуація».

Німці, які дивом залишилися на Керченському півострові, були вигнані в березні 1942 р. Останні кількасот німців депортували з Криму в червні 1944 р. разом із болгарами, вірменами й греками.

29 серпня 1964 року указом Президії Верховної Ради СРСР усі звинувачення з німців Поволжя були зняті, і з 1972 р. Їм дозволяли повернутися на батьківщину. Тим не менше, до розпаду Радянського Союзу частка кримських німців у населенні півострова становила не більш ніж 0,1 %, та й сьогодні їхня кількість заледве сягає 2000 осіб.

На відміну від німців, італійців у Криму нараховувалося менш ніж 1000 осіб, і вони переважно проживали в Керчі та її околицях. Найвірогідніше, їхня депортація мала розпочатися того ж 1941 року, але завадив швидкий наступ вермахту. Унаслідок Керченсько-феодосійської десантної операції ця територія знову потрапила під радянський контроль, і вже 28—30 січня 1942 р. відбулася перша хвиля виселення італійців. 438 осіб були зібрані в порту Камиш-Бурун і звідти морем відправлені до Новоросійська. На відміну від ситуації з німцями, змішані родини розлучали: депортації підлягали лише італійці. Потім переселенці були залізницею доправлені в Баку, а звідти різними шляхами — у північний Казахстан.

8—10 лютого того ж року відбулася друга хвиля депортації італійців: переселенню підлягали ще 70 осіб. Унаслідок важких умов транспортування із загальної кількості вигнанців (438 + 70 = 508) до серпня 1942 р. дожили лише 442 особи. Поодинокі вцілілі італійці були остаточно депортовані з Криму в червні 1944 р. разом із німцями, болгарами, вірменами й греками.

Спеціального нормативного акту, що реабілітував би італійців, у СРСР на існувало, тож після війни та смерті Й. Сталіна на півострів змогли повернутися лише члени змішаних родин. 1989 року в Криму мешкало 88 італійців, сьогодні — приблизно 300. Півострів залишається єдиним на пострадянському просторі місцем компактного розселення цього народу.

Депортація кримців є наймасовішою в історії Криму за абсолютними показниками та найбільшою в історії України за відносними. На момент німецького вторгнення на півострові жило щонайменше 232 000 — 233 000 кримських татар. Частина з них була мобілізована до лав Червоної армії та воювала поза малою батьківщиною, інші ж служили в допоміжних частинах вермахту й з ними залишили півострів. Певна кількість кримських татар загинула від нацистського терору, а також у лавах радянських партизанів.

Кампанія з пошуку колабораціоністів та «антирадянських елементів» стартувала в Криму 13 квітня 1944 р. — удень вигнання нацистів із Сімферополя. 22 квітня в записці заступника народного комісара державної безпеки Б. Кобулова та заступника народного комісара внутрішніх справ І. Сєрова на ім’я Л. Берії кримські татари були звинувачені в масовому дезертирстві. 7 травня Б. Кобулов та І. Сєров доповіли про свою готовність здійснити операцію з виселення кримців. 10 травня в листі до Державного комітету оборони Л. Берія повторив звинувачення в масовому дезертирстві кримських татар, додавши «зрадницькі дії проти радянського народу» та, найголовніше, «небажаність проживання на прикордонній території», і запропонував Й. Сталіну ухвалити постанову ДКО про виселення всього народу до Узбекистану для використання в сільському господарстві. 11 травня Постанова ДКО № 5859сс «Про кримських татар» була ухвалена, хоча бойові дії в Криму ще тривали.

Депортація кримськотатарського народу розпочалася на світанку 18 травня 1944 р. і тривала три повні дні. Загалом до проведення депортації було залучено 23 000 солдатів НКВС та 9000 оперативників НКВС — НКДБ, хоча попередньо планували обійтися втроє меншими силами.

Унаслідок депортації 18—20 травня з Криму було вигнано 191 044 кримських татар. З них 180 014 осіб становили «загальні» спецпоселенці, 6000 кримськотатарських юнаків відправили до уральських та сибірських таборів Головного управління резервів (але, здається, вони так і не взяли участі в бойових діях), а ще 5000 осіб були направлені на примусові роботи до Московського вугільного тресту.

Після проведення 27—28 червня депортації інших народів Криму (див. нижче) було додатково виселено 3141 кримського татарина, яким пощастило врятуватися раніше (їх пізніше «переоблікували» разом із «загальними» спецпоселенцями — і вийшло 183 155 осіб).

Таким чином, у всі види спецпоселень із Криму було вислано 183 155 («загальних») + 11 030 (резервні табори й «Москов-уголь») = 194 185 осіб. Але до цієї кількості не увійшли кримські татари, заарештовані протягом 13 квітня — 20 травня в рамках операції з виявлення колабораціоністів та «антирадянських елементів». Таких загалом нараховувалося 5989 осіб. Вони були відправлені безпосередньо до таборів ГУЛАГу та не включені в пізніші зведення про кількість переселених.

Отже, загалом у рамках депортації кримськотатарського народу з півострова було виселено 200 174 особи. З упевненістю можна стверджувати, що депортації зазнав весь народ без жодного винятку. Разом із кримськими татарами було виселено також від кількох десятків до кількох сотень караїмів.

За результатами складеного в листопаді (але проведеного раніше) того ж 1944 р. звіту НКВД, загальна кількість спецпереселенців становила 193 865 осіб. «Недораховані» 320 осіб — це і є щонайменша кількість кримських татар, загиблих під час проведення депортації.

Протягом 1945—1946 рр. із лав радянської армії було демобілізовано 8995 кримських татар, які після кількох років військових таборів возз’єдналися зі своїми родинами на засланні. Уцілілі 3500 кримських татар із німецьких військових формувань були видані після війни СРСР та, очевидно, також опинилися в ГУЛАГу.

1949 року поза Кримом мешкали й уникли вигнання 589 кримських татар; також було звільнено приблизно 1500 депортованих жінок, чиї чоловіки-росіяни залишилися в Криму, а на самому півострові легально проживав лише один кримський татарин.

Загальна кількість кримських татар, що загинули в місцях спецпоселень від нелюдських умов, досі не з’ясована остаточно. До кінця Другої світової війни загинуло, за офіційними джерелами, 25—30 % депортованих, але кримськотатарські дослідники наполягають на підсумковій оцінці жертв у 46 % всього народу.

28 квітня 1956 р. радянський парламент зняв статус спецпоселенців із кримських татар, тобто їм не потрібно було перебувати на обліку в органах внутрішніх справ. 5 вересня 1967 р. указ Президії Верховної Ради СРСР визнав, що звинувачення в масовому колабораціонізмі кримців були безпідставними. 14 листопада 1989 р. депортація кримських татар була проголошена незаконною та злочинною. Проте радянські партійні органи робили все можливе, щоб перешкодити поверненню кримців на батьківщину, тож на момент визнання депортації злочином на півострові проживало лише 38 500 кримських татар. Тільки проголошення незалежності України створило умови для повноцінного повернення вигнаного народу. Сьогодні в Криму мешкає приблизно 265 000 кримців (дані з урахуванням маніпуляцій Росстату).

29 травня 1944 р. Л. Берія в листі до ДКО звинуватив у співпраці з нацистами ще три давні народи Криму — болгар, вірмен і греків — і запропонував також виселити їх. 2 червня Постанова ДКО № 5984сс запустила процес організації депортації, але ще до її початку 15 червня Л. Берія просив Й. Сталіна дозволити депортацію й місцевих жителів — громадян Греції, Ірану та Туреччини. Постановою ДКО № 6100сс від 24 червня ці люди теж були приречені на виселення.

Остання кримська депортація відбулася 27—28 червня. За цей час було виселено 15 040 греків, 12 422 болгарина, 9621 вірменина та 1119 представників інших національностей: німців, італійців, румунів, циганів. Усі вони були розселені в центральних районах Росії та в Казахстані. 3531 людина з грецьким паспортом, 105 — з турецьким та 16 — з іранським були депортовані до Узбекистану. Не рахуючи 3141 кримського татарина, під час червневої операції було виселено 41 854 особи.

27 березня 1956 р. із депортованих у червні народів був знятий статус спецпоселенців, проте повноцінної реабілітації вони не домоглися. У результаті на сьогодні їхня частка в структурі населення півострова мізерна: вірмени — 0,5 %, греки — 0,13 % і болгари — 0,09 %.

Загалом протягом 1941—1944 рр. на півострові радянська влада здійснила чотири хвилі депортації та кілька менших операцій із виселення. Примусового переселення зазнали понад 300 000 осіб 10 національностей, зокрема цілий кримськотатарський народ, що склало 25 % усього довоєнного населення Криму.

30 червня 1945 р. Кримська АРСР була ліквідована, і на території півострова постала Кримська область. Указами 1944, 1945 та 1948 рр. було перейменовано понад тисячу населених пунктів, назви яких походили з мов депортованих народів, окрім грецької (залишилося тільки шість). Етнічному розмаїттю населення півострова було завдано нищівного удару. Процес реабілітації депортованих осіб, зокрема відновлення історичної топоніміки Криму, досі не завершений.

Непростий вибір союзника: українці між західними демократіями та гітлерівською Німеччиною

(Максим Майоров)

Пошук місця в антигітлерівській коаліції

Українці Польщі напередодні та на початку Другої світової війни У міжвоєнній Польщі жило понад 5 000 000 українців. Вони були найбільшою серед національних меншин республіки. Після смерті Ю. Пілсудського в 1935 р. Польщею керували послідовники маршала, які продовжували курс на зміцнення держави й посилення авторитарних тенденцій. Роль неформального лідера[6] держави перейняв новий генеральний інспектор збройних сил Е. Ридз-Сміґлий. Президент І. Мосцицький та прем’єр Ф. Славой-Складковський підтримували його політику. Для формалізації своєї ролі Е. Ридз-Сміґлий готувався стати президентом на виборах, які мали відбутися в 1940 р.

Зовнішньою політикою Польщі керував міністр Ю. Бек. За нього відбулося несподіване зближення Варшави з Берліном. А. Гітлер змальовував полякам перспективи спільного походу проти СРСР, заохочуючи Варшаву майбутніми територіальними здобутками в Радянській Україні. Частина польського керівництва сподівалася, що перенесення центру визвольної боротьби українців до УРСР сприятиме загасанню українського сепаратизму в Галичині та на Волині. Розраховуючи на таку можливість, поляки вели перемовини з німцями, тримаючи напоготові еміграційний Державний центр УНР. На відміну від ОУН, петлюрівці ставилися до поляків як до союзників. Варшава також фінансувала прометеївський рух — Інтернаціонал емігрантських визвольних організацій народів СРСР[7]. Для Берліна тимчасова дружба з Варшавою була лише одним зі способів здобути прихильність версальських переможців: приспати їхню пильність та оминути заборону на переозброєння вермахту. Апогеєм німецько-польської співпраці стала співучасть Польщі в гітлерівському розчленуванні Чехословаччини[8].

У відносинах із західними українцями режим Е. Ридз-Сміґлого пройшов шлях від пошуку компромісу до нової конфронтації. Протягом 1935—1938 рр. найбільша парламентська партія Українське національно-демократичне об’єднання (УНДО) намагалася порозумітися з польським урядом у рамках політики нормалізації. У цей час голова УНДО В. Мудрий навіть був віце-маршалом (віце-спікером) польського сейму. Однак відносини Варшави з легальним політичним сектором українців зіпсувалися. Нормалізація не принесла сторонам очікуваних результатів. У галузі економічних, політичних та культурних прав українці, як і раніше, залишалися дискримінованими. Ситуація навіть погіршилася[9]. Співпраця з українцями не послабила й впливу ОУН. Польські та українські інтереси кардинально розійшлися під час чехословацької кризи 1938—1939 рр.

Українці радо вітали створення автономної Карпатської України в жовтні 1938 р. і всіляко допомагали національному державотворенню в цій частині Чехословацької Республіки. Натомість Варшава рахувалася із загрозою перенесення української активності із Закарпаття до Галичини. На загальне переконання події в Закарпатті інспірувала гітлерівська Німеччина, яка таким чином готувала плацдарм для експансії чи то проти СРСР, чи то проти Польщі. 9 грудня 1938 р., коли Варшава напружено відстежувала події на Закарпатті, українські парламентарі винесли на розгляд польського сейму «Проект конституційного закону Галицько-Волинської землі», який передбачав надання автономії Західній Україні. Звісно, ця ініціатива УНДО не дістала схвалення поляків. 1938 р. курс на нормалізацію було згорнуто. Польський уряд посилив репресії проти українців, звинувачуючи їх у германофільстві (часто небезпідставно). У ставленні до Закарпаття Польща цілком підтримувала претензії Угорщини й активно сприяла окупації краю угорськими військами в березні 1939 р.

Виникнення незалежної соборної України вимагало серйозного перекроювання усталених політичних кордонів у Європі. Єдиною державою, яка демонструвала готовність цим займатися, була Німеччина. Логічно, що орієнтація на Берлін стала основною для українських націоналістів. Однак лідери ОУН як ветерани перших визвольних змагань добре засвоїли, що краще мати важелі впливу на політику обох ворожих таборів світової війни.

Західні уряди проводили курс на «умиротворення агресора» (тобто А. Гітлера), тому були підстави сподіватися, що вони не стали б сприймати українське питання апріорі вороже. Невдовзі після Мюнхенської угоди, 14 грудня 1938 р., Сенат Франції звернувся до міністра закордонних справ Ж. Бонне із запитом, чи зберігає чинність військова конвенція французько-польського договору 1921 р. Відповідно до цього документа, Франція зобов’язувалася надати Польщі військову допомогу в разі агресії. Ж. Бонне підтвердив чинність конвенції, однак зауважив, що дія французьких гарантій не поширюється на випадок збройного повстання проти польського уряду. Інакше кажучи, Франція не збиралася підтримувати Польщу в боротьбі проти українського визвольного руху.

Голова Проводу українських націоналістів (ПУН) А. Мельник зі своїм найближчим оточенням перебував у Римі. Аж до моменту вступу Італії в Другу світову війну влітку 1940 р. він міг вільно взаємодіяти з осередками українських націоналістів в усьому світі. У липні 1939 р. ПУН провів у Венеції нараду теренових провідників ОУН Західної Європи та Північної Америки (були присутні, зокрема, О. Грановський із США та В. Коссар із Канади). Представники з країн демократичного Заходу отримали інструкції, як діяти в разі розгортання війни їхніх урядів із Німеччиною[10]. Тоді ж вирішили перенести ПУН з Італії до нейтральної Португалії[11]. Для підготовки переїзду на Піренейський півострів спрямували члена ОУН М. Мушинського. Подальший стрімкий розвиток подій призвів до того, що замість Лісабона А. Мельник у липні 1940 р. затримався в Берліні.

Запізніла спроба відновити європейську систему стримування Німеччини відбулася вже після даремного принесення Чехословаччини в жертву в рамках політики «умиротворення». А. Гітлер зажадав від Польщі приєднатися до Антикомінтернівського пакту[12], оскільки це вже зробила Угорщина. Е. Ридз-Сміґлий відкинув пропозицію. Незважаючи на попереднє обговорення планів походу в Радянську Україну, а також на участь Польщі в спільному розчленуванні Чехословаччини, польський лідер не бажав прямо пов’язувати свою країну з гітлерівським блоком. Слідом за Судетами А. Гітлер почав вимагати «відновлення справедливості» на Балтиці. Нові територіальні претензії Третього Рейху стосувалися Вільного міста Данциг і так званого «польського коридору»: частини Поморського воєводства, яка забезпечувала вихід Польщі до Балтійського моря й водночас відокремлювала німецьку Померанію від Східної Пруссії. Оскільки Франція й Велика Британія збиралися захищати Польщу, ситуація загрожувала вибухом нової світової війни.

У квітні-серпні 1939 р. у Москві тривали переговори між СРСР, Францією та Великою Британією щодо укладення угоди про взаємодопомогу в разі воєнної агресії Німеччини. Уповноважений радянським керівництвом К. Ворошилов зажадав від західних дипломатів, щоб Червоній армії для відбивання німецької агресії надали дозвіл на проходження через Румунію та польські Віленщину й Галичину. Він прямо вимагав згоди на радянську окупацію цих територій як умови для порозуміння. Е. Ридз-Сміґлий так прокоментував радянську пропозицію: «З німцями для нас існує небезпека втратити нашу свободу. А з росіянами ми втратимо нашу душу». Оскільки нескромні вимоги Москви були неприйнятними для Варшави, ініціатива зі створення антигітлерівської коаліції влітку 1939 р. виявилася безрезультатною. Британці хоч і не могли задовольнити претензій СРСР, але сподівалися, що сам факт переговорів стримає Німеччину від нападу на Польщу. У цьому вони прорахувалися.

На фоні багаторічної безупинної антикомуністичної пропаганди Берліна та «антифашистської» риторики Москви порозуміння А. Гітлера з Й. Сталіним у серпні 1939 р. відбулося досить несподівано. Та насправді ґрунт для нормалізації відносин між Третім Рейхом і СРСР готували заздалегідь. Добровільну відмову Берліна від закарпатського плацдарму — а саме так Й. Сталін сприймав створення автономної Карпатської України — у Москві сприйняли позитивно й з полегшенням.

Пакт Молотова — Ріббентропа став підсумком низки переговорів, зокрема й секретних, які тривали з весни 1939 р. за участю дипломатичних представництв обох держав у Туреччині. Німецький «Білий план» вторгнення в Польщу, розроблений у квітні-червні 1939 р., передбачав ведення бойових дій тільки на заході від Вісли. Інші території не цікавили німецьких стратегів, очевидно, тому, що про них уже подбали німецькі дипломати. Таким чином, знищення української державності на Закарпатті стало прологом до налагодження взаємин між двома диктаторами.

2 вересня 1939 р., тобто наступного дня після нападу Німеччини на Польщу, відбулося пленарне засідання польського сейму, на якому виступив прем’єр-міністр Ф. Славой-Складковський, запевнивши депутатів у неодмінній перемозі Польщі у війні. На цьому засіданні також висловлювалися депутати, які були представниками національних меншин — українців та євреїв. С. Скрипник[13] від Волині й В. Мудрий від Галичини висловили лояльність до польської держави й закликали українців стати на захист республіки, забувши про всі кривди минулого. С. Скрипник провів паралелі між 1939 і 1920 рр., коли українці також билися пліч-о-пліч із поляками. В. Мудрий поінформував про резолюцію Крайового конгресу УНДО 24 серпня, у якій було відзначено, що «українці виконають обов’язок і принесуть усі жертви для оборони держави». Виступи українських депутатів переривали оплески в сесійній залі. В умовах початку війни легальні українські партії не могли не заявити про лояльність до Польщі. При цьому вони навряд чи щиро пробачили офіційній Варшаві провал політики нормалізації.

Президент І. Мосцицький оголосив у країні воєнний стан і призначив маршала Е. Ридз-Сміґлого головнокомандувачем збройних сил. Мобілізація, яка розпочалася заздалегідь, привела до війська близько 1 000 000 громадян, серед яких нараховувалося до 120 000 західних українців. Майже всі українці у Війську Польському служили рядовими або ж молодшими офіцерами. Такий стан справ став наслідком напружених польсько-українських відносин і недовіри з боку офіційної Варшави до представників найчисленнішої національної меншини республіки. Полки, укомплектовані призовниками з Галичини й Волині, билися під командуванням польських офіцерів на всіх ділянках фронту. На захист Польщі також стали ветерани Армії УНР, які служили офіцерами Війська Польського за контрактом[14]. Близько 8000 бійців-українців загинули під час вересневої кампанії.

У військовому відношенні Польща була значно слабкіша за Третій Рейх. Уже протягом перших двох тижнів кампанії вермахт завдав важких поразок Війську Польському й захопив переважну більшість польських етнічних територій республіки. На заході країни німці блокували головні міста та оточили польські дивізії. Ще залишалися боєздатні військові частини в тилу, але їм доводилося діяти в менш сприятливому для оборони середовищі — серед українців та білорусів, які мали значно меншу мотивацію захищати польську державність.

Військово-політичне керівництво Польщі у війні з Німеччиною розраховувало на нейтралітет СРСР, сприяння Румунії та військову допомогу Великої Британії й Франції. 14 вересня верховний головнокомандувач Е. Ридз-Сміґлий наказав військам відступати на південний схід Польщі й концентруватися на так званому «румунському плацдармі»[15] — у гірському укріпленому районі між Карпатами, Дністром і Стриєм біля румунського та угорського кордонів. Тут, серед українців-галичан і гуцулів, використовуючи переваги місцевості, мали тримати оборону залишки польської армії. Звідси повинен був керувати війною уряд. План Е. Ридз-Сміґлого полягав у тому, щоб за допомогою військових постачань союзників через Чорне море й румунську залізницю утримувати оборону цього «альпійського редуту», поки Франція та Англія будуть готові виконати свої союзницькі зобов’язання й розпочнуть повноцінні бойові дії на західному фронті. У відносинах із СРСР польське керівництво покладалося на пакт про ненапад 1932 р.

Щоб завадити противникові відвести війська з Полісся й Берестейщини до Карпат, німці спрямували значні сили в наступ на Львів. Утім, до того як почалося радянське вторгнення, ситуація не здавалася польському керівництву безнадійною.

17 вересня 1939 р. радянські війська перетнули кордон із Польщею. Е. Ридз-Сміґлий видав директиву польським військам не вступати в бої з Червоною армією й відступати до Румунії або Угорщини. Польська влада й командування, які перебували в Косові (зокрема президент І. Мосцицький, прем’єр Ф. Славой-Складковський та сам Е. Ридз-Сміґлий), перетнули кордон із Румунією, де їх інтернували за наполяганням Німеччини. Члени еміграційного уряду УНР (А. Лівицький, О. Лотоцький, В. Сальський, Р. Смаль-Стоцький та А. Яковлів), які перебували у Варшаві, також збиралися евакуюватися до Румунії. Однак у хаосі воєнного часу вони не змогли вчасно покинути Польщу, і врешті урядовців УНР інтернували німецькі війська.

Більшість вояків-українців, зокрема контрактові офіцери, потрапила до німецького полону. Доля тих, які здалися Червоній армії, була різною. Рядових українців переважно швидко звільнили. Деякі разом із польськими колегами опинилися у в’язницях і таборах. Серед інших польських офіцерів навесні 1940 р. у Катинському лісі загинув православний капелан Симон Федоронько та багато інших українців. Кільком десяткам українців вдалося евакуюватися з підрозділами Війська Польського на Захід. Серед них були пілоти польських ВПС М. Опаренко, С. Нагнибіда та Ю. Сальський (син міністра військових справ УHP В. Сальського).

Пристановище у Франції під час «дивної війни»

Німецька агресія проти Польщі стала початком Другої світової війни. Виконуючи союзницькі зобов’язання[16],3 вересня 1939 р. Франція й Велика Британія оголосили Німеччині війну, але надати полякам дієву військову допомогу ще під час вересневої кампанії вони не змогли. 12 вересня у французькому місті Аббевіль відбулося засідання англо-французької Вищої воєнної ради — першого координаційного органа антигітлерівської коаліції. Вторгнення Радянського Союзу 17 вересня не призвело до оголошення війни Москві ані Польщею, ані її західними союзниками. Загарбницький характер дій СРСР не викликав сумніву, однак протистояти одразу двом агресорам західні демократії не мали ані політичної волі, ані достатніх сил. Формальним виправданням для Великої Британії був таємний протокол до англо-польського воєнного договору 1939 р., який зобов’язував британців боронити Польщу лише від Німеччини.

Польські війська, які в боях із вермахтом та Червоною армією змогли відступити до Румунії, Угорщини або Литви, невдовзі успішно дісталися Франції. Однак вище політичне керівництво Польщі застрягло в Румунії надовго. Сподівання Е. Ридз-Сміґлого на тісні польсько-румунські відносини, коріння яких сягало ще 1919 р., не виправдалися. Хоча король Румунії Кароль II і співчував полякам, але безпомічність західних демократій під час вересневої кампанії свідчила не на користь антигітлерівської коаліції. Тож коли Берлін зажадав від Бухареста затримати польський уряд, Кароль II не став опиратися. Частині польських чиновників, зокрема поморському воєводі В. Рачкевичу, усе ж удалося уникнути інтернування й прибути до Парижа.

Перебуваючи в Румунії, президент І. Мосцицький подав у відставку. За наполяганням французів, свої повноваження він передав В. Рачкевичу, що не суперечило чинній Конституції Польщі. Першим кроком новопризначеного президента став розпуск попереднього кабінету міністрів і створення уряду на чолі з генералом В. Сікорським[17].27 жовтня з Румунії про свою відставку оголосив й Е. Ридз-Сміґлий. Повноваження верховного головнокомандувача й генерального інспектора збройних сил також перейшли до В. Сікорського.

Еміграційний уряд спочатку осів у Парижі, а в листопаді 1939 р. переїхав до французького міста Анже. Своїм існуванням він засвідчував відмову від капітуляції перед А. Гітлером і невизнання окупаційних режимів, встановлених Берліном і Москвою. В Анжерській декларації, оприлюдненій 18 грудня, еміграційний уряд визначав гітлерівську Німеччину як головного ворога Польщі. Декларація констатувала, що між Польщею та СРСР де-факто триває війна, хоча де-юре вона не оголошена. У рамках боротьби антигітлерівської коаліції декларація проголосила створення польської армії на Заході, а також санкціонувала партизанську боротьбу на окупованих територіях.

Низку підпільних організацій на території Західної України польські офіцери створили ще до завершення вересневої кампанії. Наприклад, у Львові виникла Польська організація боротьби за свободу М. Янушайтіса-Жеготи, у Станіславові — Таємна військова організація на чолі з майбутнім героєм Варшавського повстання 1944 р. Я. Мазуркевичем. Наприкінці 1939 р. більшість польських підпільних структур об’єдналася в Союз збройної боротьби (СЗБ)[18], керований польським еміграційним урядом. Формування СЗБ діяли також проти радянської адміністрації на Західній Україні. Протягом 1940 р. основні осередки польського руху опору в УРСР були розгромлені каральними органами. Призначеного керівником СЗБ у зоні радянської окупації М. Токаржевського-Карашевича заарештували 7 березня 1940 р. під час спроби переходу німецько-радянського кордону. У січні 1941 р. НКВС полонив іще одного керівника СЗБ Л. Окулицького.[19] Таким чином, формальні декларації польського уряду про ворожість до СРСР підкріплювалися реальними діями, і в цьому полякам допомагали держави антигітлерівського блоку.

Протягом 1939—1940 рр. Франція була місцем політичної активності не лише польського еміграційного уряду, а й українського. Після того, як німці інтернували президента А. Лівицького та варшавський осередок УНР, на волі ще залишався голова Ради міністрів В. Прокопович та інші українські урядовці. З 1920-х рр. вони перебували в Парижі. Паризьке середовище УНР послідовно займало позицію прихильників антигітлерівської коаліції. Уже у вересні 1939 р. паризька газета «Тризуб», яку редагував В. Прокопович, опублікувала заяву лідерів петлюрівської еміграції. У ній було наголошено: «Як би не розгорнулися події, українці добре знають, де їх місце в страшних і рішучих перипетіях світової драми, що надходить в жахливій грозі і бурі воєнній. Ми разом з Францією, Англією і Польщею... ми знаємо, що боротимемося за правду і справедливість, за право нашого власного народу на державну самостійність... ми тим самим продовжуємо непримиренну боротьбу й проти нового германського союзника — Москви, нашого одвічного ворога, і змагаємося за визволення з московських кайданів України...»

Українські емігранти в Парижі сподівалися, що подальше зближення СРСР із Німеччиною після вересневої кампанії призведе до воєнного зіткнення антигітлерівської коаліції з Москвою. У цьому вони вбачали шанс на повернення до Києва з допомогою англо-французьких військ. На початку жовтня 1939 р. В. Прокопович створив Український комітет, на який було покладено завдання об’єднати всі українські політичні осередки для репрезентації національних інтересів перед західними демократіями. Комітет налагодив відносини з польськими, французькими й британськими політичними колами та зумів привернути на свій бік емігрантів УНДО, яких представляв В. Соловій. За посередництва директора Українського бюро в Лондоні В. Кисілевського В. Соловій інформував британське міністерство зовнішніх справ про становище українців на зайнятих Червоною армією територіях Польщі й про плани щодо організації визвольної боротьби.

31 грудня 1939 р. «Тризуб» повідомив читачам, що на підставі «Закону про тимчасове Верховне управління УНР» ще 16 грудня[20]А. Лівицький з огляду на неможливість виконувати свої функції передав обов’язки президента УНР В. Прокоповичу. Офіційне повідомлення містило важливе застереження про те, «що на заяви, виступи і акти Уряду УНР із самого початку війни всю відповідальність ухвалив на себе пан Вячеслав Прокопович і за ту діяльність Пан Президент Андрій Лівицький і ті його співробітники, що під окупацією з ним лишилися, жодної відповідальності не несуть». На президентській посаді В. Прокопович сформував новий еміграційний уряд на чолі з О. Шульгиним, який також був призначений міністром закордонних справ УНР. Генерал О. Удовиченко став міністром військових справ, І. Косенко — державним секретарем. Були здійснені також інші призначення.

У березні 1940 р. уряд О. Шульгина направив меморандум заступникові держсекретаря США С. Велсу, який здійснював дипломатичну місію у Європі. У цьому документі було засвідчено відданість УНР демократичним принципам та антигітлерівській коаліції, порушено питання про становище України під радянською окупацією й стверджено, що для встановлення справжнього миру в Європі необхідне відновлення української суверенної держави й держав інших поневолених Москвою народів. Копії меморандуму надіслали урядам Франції та Великої Британії.

У Франції діячі УНР мали сильного конкурента — ОУН. Націоналісти гостро критикували петлюрівське середовище за полонофільство й заперечували претензії Українського комітету на роль головного репрезентанта українців на Заході. ОУН мала власний проект організації-виразника національних інтересів перед антигітлерівською коаліцією — Українське політичне представництво. За задумом А. Мельника, Українське політичне представництво мало бути оформлене на загальному конгресі української діаспори й діяти на території Франції. Навесні 1940 р. націоналісти покладали сподівання, що така організація постане на об’єднавчому конгресі українців у Вашингтоні. Однак натомість американські українці створили Український конгресовий комітет Америки, про який ітиметься далі. Від імені Українського комітету В. Соловій намагався порозумітися з ПУН на переговорах у Римі в січні 1940 р., однак безуспішно.

Поки ідея Українського політичного представництва залишалася нереалізованою, ОУН провадила свою політику у Франції через Український народний союз (УНС). Це об’єднання українських громад і товариств у Франції заснували М. Сціборський та О. Бойков іще в 1932 р. Напередодні Другої світової війни союз об’єднував майже сто організацій по всій Франції. Спочатку УНС очолював генерал Армії УНР і член ПУН М. Капустянський. 1938 року французька влада звинуватила кількох діячів УНС, зокрема голову М. Капустянського та визначного публіциста й організатора М. Сціборського, у германофільстві та вислала з країни. Відтоді Союз очолював П. Заворицький, однак сильний вплив на УНС із боку ОУН зберігався. Заступником П. Заворицького був О. Бойків — голова Теренового проводу ОУН у Франції.

УНС друкував у Франції газету «Українське слово». На сторінках цього видання регулярно з’являлися публікації із засудженням німецької колоніальної політики та змови А. Гітлера з Й. Сталіним. Ще раніше «Українське слово» викривало темну роль Польщі в знищенні Карпатської України. У публікації за 18 червня 1939 р. було зазначено: «Ми, українці, не хочемо чути від вас повчання і не потребуємо вашого милосердя. Ми самі добре знаємо, що нам належить, хто наш ворог і що ми можемо виграти чи втратити. Ми ніколи не виношували ідею, що зможемо отримати якийсь подарунок від А. Гітлера, цього добре відомого хижака. Він — представник германської „вищої“ раси, заклятий ворог слов’янської раси... Але ще меншого ми чекаємо від наших сусідів, наших „добрих слов’янських братів“...»

У випуску за 24 вересня 1939 р. «Українське слово» звинуватило Німеччину в торгах українськими землями для задоволення власних інтересів. У жовтні газета наголошувала, що саме відсутність сильної української держави полегшує, з одного боку, домінування в Східній Європі Німеччини, а з другого, — поширення російсько-більшовицького впливу на Захід. Автори видання не вірили в намір А. Гітлера відновити українську державність і переконували, що Німеччина прагнула України лише як своєї колонії, населеної «народом-прислужником». В одній із публікацій було стверджено, що українці не хочуть від Німеччини нічого: ніякої незалежності й жодної допомоги. Єдине, чого вони вимагають, це щоб німці «припинили займатися українцями і щоб вони забули, що існує на світі український народ».

Перебуваючи у Франції, польський еміграційний уряд розгорнув активне військове будівництво. Уже навесні 1940 р. було сформовано 1-шу гренадерську дивізію генерала Б. Дуча, 2-гу стрілецьку піхотну дивізію генерала Б. Пругар-Кетлінга, окрему бригаду підхалянських стрільців генерала 3. Богуша-Шишки, 10-ту бронетанкову кавалерійську бригаду генерала С. Манка. Тривала організація нових піхотних дивізій, було створено дивізіон військово-повітряних сил, а також бригаду карпатських стрільців генерала С. Копанського в Сирії.

Для виконання мобілізаційних планів поляки вимагали призову у власні збройні сили українців — громадян Польщі, що жили у Франції[21]. На противагу цьому УНС намагався отримати дозвіл французького уряду на створення окремого Українського легіону. Для цього діячі УНС О. Бойків та Л. Гузар зв’язалися з міністерством закордонних справ Франції, домовлялися з політичними та військовими колами, зокрема із завідувачем «європейської секції» міністерства закордонних справ Опено та генеральним консулом Д. Леві. Домогтися від французів права на створення власної військової одиниці їм не вдалося. Натомість українцям надали право вибору: служити в польській армії чи у французькому Іноземному легіоні. Французи уповноважили УНС видавати призовникам-українцям посвідчення, які підтверджували б їхню національність і дозволяли уникнути польської мобілізації. Управа союзу розгорнула широку інформаційну кампанію за вступ українців до лав Іноземного легіону й проти мобілізації до польських збройних сил. Протоколи еміграційного уряду Польщі свідчать, що ця агітація була успішною.

З метою вироблення загальних підходів до розв’язання українського питання 13 листопада 1939 р. польський еміграційний уряд створив Комітет міністрів у справах краю на чолі з генералом К. Соснковським — прихильником активних дій проти Радянського Союзу й координатором СЗБ. Уже 28 листопада Комітет підготував для В. Сікорського декларацію, у якій пропонував організувати спільний польсько-український фронт проти окупантів. Декларація припускала можливість визнання української держави в Наддніпрянщині за умови її об’єднання на федеративних засадах із Польщею. При цьому питання проходження польсько-українського кордону ставили в залежність від ступеня пов’язаності суб’єктів федерації. В. Сікорський скептично поставився до сміливих пропозицій комітету.

Наприкінці листопада розпочалася підготовка до скликання Національної Ради Польщі — дорадчого органа еміграційного уряду з функціями парламенту. Тоді постало питання про включення до її складу представників національних меншин, зокрема українців. Незважаючи на рекомендації члена Комітету міністрів у справах краю Я. Станьчика, у створеній 9 грудня Національній Раді не знайшлося місця для українців. Пізніше польський уряд планував залучити лояльних українців до Національної Ради з допомогою В. Соловія. Деякий час польська влада фінансувала діяльність цього політика. Однак наприкінці 1940 р. уряд В. Сікорського вирішив припинити підтримувати В. Соловія й навіть відмовив йому в наданні візи з Португалії до Великої Британії.

Офіційні заяви еміграційного уряду в Анже в грудні 1939 р. проголошували лише загальні принципи дотримання прав національних меншин, які залишилися вірними польській державі. Та вже на початку 1940 р. різко зросли шанси збройного зіткнення антигітлерівської коаліції й Радянського Союзу. У зв’язку з цим польське еміграційне середовище у Франції почало активно обмірковувати українське питання в контексті можливого розпаду СРСР. Польські ендеки[22] сповідували традиційно антиукраїнські погляди. Послідовники Ю. Пілсудського згадали про федеративні ідеї покійного маршала й пропонували сприяти створенню буферної української держави східніше від Збруча. Найближче оточення В. Сікорського займало вичікувальну позицію й зважало на думку союзників. У лютому 1940 р. у донесеннях Анжерському уряду було відзначено, що українці розчарувалися в радянській владі, а їхні сподівання на Берлін не виправдалися. Отже, з’явилися передумови для польсько-українського зближення. Розкол ОУН польські аналітики сприйняли як початок занепаду цієї організації та послаблення її впливу на українців під німецькою окупацією.

Цікава дискусія польських експертних середовищ з українського питання цього періоду представлена в меморандумах до уряду О. Гурки та Б. Лонгхампса. Референт із міжнаціональних справ міністерства закордонних справ О. Гурка підготував 4 січня 1940 р. меморандум під назвою «Сучасний стан українських справ». 16 лютого доктор Б. Лонгхампс відреагував на нього «Зауваженнями до Меморандуму д-ра Гурки „Сучасний стан...“». У відповідь 24 лютого О. Гурка направив до уряду «Доповнення до Меморандуму...», а Б. Лонгхампс уже наступного дня знову подав критичні зауваження. У чому полягали розбіжності в поглядах експертів?

О. Гурка вважав, що під час війни проти СРСР українське питання неодмінно постане на порядку денному західних демократій. Польському уряду важливо перехопити ініціативу й стати головним провідником української політики союзників, незамінним посередником між українським політичним середовищем та урядами Франції й Великої Британії. Для цього польський уряд має першим виступити з офіційною декларацією про підтримку самостійницьких прагнень українців. На противагу ОУН, О. Гурка пропонував всіляко підтримувати еміграційний уряд УНР та представників легальних українських партій міжвоєнної Польщі, передусім УНДО. Експерт вважав, що прихильники УНР мають більший вплив на Центральну Україну, ніж «галицька» ОУН. На його думку, перемогти Росію й убезпечити Польщу зі сходу було можливо лише за допомогою українського фактору.

Б. Лонгхампс доводив, що відродження української державності — «справа безнадійна», а український фактор не відіграватиме важливої ролі в майбутньому протистоянні союзників із СРСР. Отже, польському уряду немає сенсу бути промоутером української справи. Українські емігрантські осередки Б. Лонгхампс вважав ненадійними й нелояльними до Польщі. На його думку, гіпотетична поява української держави не полегшила, а ускладнила міжнародне становище Польщі, оскільки призвела до нескінчених територіальних конфліктів між двома країнами.

Українському питанню були присвячені й меморандуми авторства Л. Гродліцького, Є. Клімковського, К. Александровича, Є. Стемповського та інших представників польської еміграції. Питання, порушені в цих документах, торкалися визнання або невизнання українського народу, його визвольних прагнень і представницьких політичних організацій; доцільності існування української держави на Наддніпрянщині, її політичного зв’язку з Польщею; проходження українсько-польського кордону та статусу української національної меншини в Польщі. Звернення до уряду В. Сікорського підготував також українець, капітан польської авіації С. Нагнибіда. Між іншим, він пропонував створити в Румунії спільний польсько-український штаб для координації антирадянської партизанської боротьби в Галичині.

Польський уряд вдався й до деяких практичних кроків для порозуміння з українцями. 10—11 січня 1940 р. у польському посольстві в Бухаресті відбулися таємні переговори з представниками українських земель Румунії (В. Залозецьким, І. Гаврилюком, Ю. Сербинюком) та осередку УНР у цій країні (В. Трепке, Д. Геродотом, Г. Порохівським). Сторони узгодили позиції в ставленні до обох окупантів та обговорили можливості організації спільної боротьби. Участь у цих переговорах серед інших поляків брав Є. Ґедройць[23]. Уряд В. Сікорського підтримував дружні українські організації фінансово. Так, Український комітет В. Прокоповича в Парижі отримав допомогу в розмірі 60 000 франків. Деякий час польський уряд продовжував фінансувати прометеївський рух. Тільки в березні 1940 р. на підтримку української, грузинської, азербайджанської, північнокавказької, козацької й туркестанської секцій руху було виділено 63 000 франків, з них 20 000 — безпосередньо українцям.

Допомога петлюрівській течії української еміграції, намагання тримати її в полі зору та контролювати варто розглядати в контексті підготовки уряду В. Сікорського до війни із СРСР. Поляки непокоїлися, що українське питання буде вирішене без їхньої участі й без урахування інтересів відродженої Польщі. 2 квітня 1940 р. відділ із питань національностей при Департаменті інформації та документації підготував таємне повідомлення для міністра інформації Станіслава Стронського. У документі ішлося про те, що українські націоналісти ведуть переговори про координацію дій з О. Шульгиним. Більше того, представники ОУН розпочали переговори з представниками урядових кіл Франції. Автори документа пропонували запобігти консолідації українських емігрантів та франко-українському зближенню. Для цього польський уряд мав переконати французьке керівництво, що ОУН не є виразником прагнень усього українського народу й що націоналісти на території Франції діють в інтересах Берліна. Натомість рекомендував надавати більшу підтримку О. Шульгину й сприяти поширенню впливу петлюрівців на українське населення під німецькою й радянською окупацією.

Агітація УНС за створення українського легіону при збройних силах Франції також непокоїла уряд В. Сікорського. Щоб перехопити ініціативу, експерти пропонували організувати українські національні підрозділи в складі польської армії. На початку 1940 р. співробітник міністерства військових справ еміграційного уряду К. Чарковський-Голейовський виклав цю пропозицію в меморандумі на ім’я заступника військового міністра М. Кукеля. Меморандум передбачав організацію українських частин із власним прапором, командуванням та офіцерським складом. Як пізніше згадував сам К. Чарковський-Голейовський, генерал М. Кукель і деякі польські міністри зустріли його пропозиції «із зацікавленням та усними похвалами, але все те не дало жодних конкретних наслідків».

Тим не менше питання створення української армії деякий час перебувало на порядку денному польського уряду. 6 січня 1940 р. В. Сікорський доручив комітету міністрів у справах краю опрацювати серед інших українських тем також ідею військової співпраці. 18 січня комітет надав позитивні висновки щодо можливості організації українських військових частин. На розгляд прем’єра було подано проект тимчасового статуту для українського підрозділу, згідно з яким вище керівництво мало бути польським, відзнаки — польськими та українськими, командною мовою — українська, а службовою — польська, душпастирство — українським, судочинство — польським. 19 лютого секретар МЗС Польщі 3. Гралінський ознайомив із пропозицією створення українських частин О. Шульгина. Відгомоном цих процесів стали поширювані польською дипломатією чутки, ніби справа формування українських частин у польській армії під командуванням О. Удовиченка вже перейшла в практичну площину.

На заваді реалізації проекту польсько-української військової співпраці стала не лише пропаганда УНС, але й відсутність консенсусу щодо цього питання в самому уряді В. Сікорського. Поляки не довіряли українцям, навіть петлюрівцям, які поводилися чимдалі більш самостійно. У згаданій розмові із 3. Гралінським 19 лютого 1940 р. О. Шульгин заявив, що «жоден українець не може визнати сьогодні кордону, встановленого Варшавським договором із Петлюрою в 1920 році, і що його група не може формально зректися прав України до Східної Малопольщі, оскільки втратила б авторитет серед українців»[24]. Урешті ідею створення окремих українських підрозділів у складі польської армії відкинув генеральний штаб. У квітні 1940 р. польські урядові кола дійшли висновку, що організація українських підрозділів передчасна. В одному з документів цього періоду українських емігрантів із Галичини було названо «агентами Німеччини й ворогами Польщі». Рекомендували «з представниками групи Петлюри підтримувати контакти, але уникати жодних декларацій, які б накладали на польський уряд необхідність виконання зобов’язань у перспективі».

Втрачені нагоди у Фінляндії

Питання створення українських військових підрозділів набуло актуальності після того, як 30 листопада 1939 р. Червона армія атакувала Фінляндію. З’явився ще один антибільшовицький фронт, на якому могли проявити себе борці за незалежність України. У контексті Другої світової війни західні демократії розглядали опір фінського народу Москві як виклик німецько-радянському альянсу в цілому[25]. Тому прагнення українських емігрантів допомогти Фінляндії відповідало інтересам антигітлерівської коаліції.

У листі від 19 грудня представник ОУН в Італії Є. Онацький інформував А. Мельника про те, що побував у посольстві Фінляндії в Римі та зустрівся із секретарем пані Картунен. Від імені ОУН Є. Онацький запевнив фінських дипломатів у підтримці й висловив готовність надати допомогу. Ішлося про співпрацю в пропаганді, спрямованій на червоноармійців-українців, зокрема військовополонених. Тема Фінляндії сплила й під час переговорів А. Мельника з «крайовиками» С. Бандерою і В. Тимчієм у січні 1940 р. Молоді націоналісти вимагали від голови ПУН зайняти активну позицію та організувати у Франції українські військові частини для участі в радянсько-фінській війні.

З деклараціями на підтримку Гельсінкі виступив також паризький центр УНР. Петлюрівці вели перемовини з фінськими дипломатами у Франції. Генерал О. Удовиченко пропонував спрямувати на допомогу фінським військам офіцерів Армії УНР, а також створити український військовий підрозділ із полонених червоноармійців. О. Шульгин навіть особисто відвідав Фінляндію.

Зимова війна 1939—1940 рр. призвела до загострення відносин між антигітлерівською коаліцією та СРСР. Якщо під час вересневої кампанії проти Польщі роль Москви була в тіні німецької агресії, то за вторгнення у Фінляндію Радянський Союз ніс безпосередню відповідальність. Громадська думка західних держав була цілком на боці народу Суомі. Загарбницька політика Й. Сталіна викликала масове обурення в Європі та Америці. Виставивши себе захисниками Фінляндії, союзники з антигітлерівської коаліції сподівалися здобути прихильність нейтральних держав, зокрема США й країн Скандинавії. Окрім того, уряди Франції та Великої Британії вбачали в Зимовій війні шанс завдати удару СРСР не безпосередньо, а руками фінів.

Франко-британські союзники воювали з Німеччиною, але намагалися уникнути прямого зіткнення із СРСР. У Фінляндії ситуація була інакшою: відкрита війна з Радянським Союзом та страх спровокувати ще й німецький напад через Балтійське море. Фіни потребували військової допомоги західних союзників, а французи з британцями прагнули використати Зимову війну для послаблення економічного потенціалу СРСР. При цьому відкрите приєднання Фінляндії до антигітлерівської коаліції було занадто ризикованим як для фінів, так і для коаліції. Франція й Велика Британія також побоювалися, що поразка СРСР у війні з Фінляндією може призвести до зміцнення німецько-радянських відносин. Тому інтерес антигітлерівської коаліції в Зимовій війні полягав не в тому, щоб негайно розгромити Червону армію, а в затягуванні конфлікту. Таким чином війна з фінами забирала в Радянського Союзу економічні ресурси, які Москва за інших обставин могла б постачати Німеччині.

Враховуючи всі ці фактори, західні союзники обмежили свою участь у Зимовій війні постачанням Фінляндії військових матеріалів, озброєння та сприянням із боку спецслужб. Щоб не спровокувати СРСР проти себе, а Німеччину — проти Фінляндії, союзники шукали можливості підтримати фінів не власними регулярними військами, а кимось іншим. Частково проблема незначної чисельності фінських військ була вирішена завдяки напливу іноземних добровольців. Уряди Франції та Великої Британії підтримували такий рух. У січні 1940 р. союзники також розглядали можливість відправки до Арктики польських бойових кораблів для боротьби проти радянських конвоїв у районі Мурманська й Петсамо (Печенги). Формально відповідальність за війну на морі проти СРСР мав нести польський еміграційний уряд, а не Королівський військово-морський флот, в оперативному підпорядкуванні якого перебували ці кораблі. Зваживши всі ризики, британці все ж відмовилися від такого плану.

Ще одним варіантом організації допомоги Фінляндії було використання українського фактору. Британські спецслужби мали інформацію про те, що серед захоплених фінами в полон червоноармійців було чимало українців. Спроби завербувати деяких із них для участі в антирадянських збройних формуваннях особливого успіху не мали. Британські розвідники, які працювали з військовополоненими у Фінляндії, дійшли висновку, що на кращі результати можна розраховувати в разі залучення до агітації українських емігрантів.

У лютому 1940 р. на адресу британського керівництва надійшов меморандум під назвою «Організація українського легіону в Канаді», який підписав син гетьмана Української держави 1918 р. Д. Скоропадський. Тоді як П. Скоропадський постійно проживав у Німеччині й там здійснював свою політичну діяльність, його син знайшов прихильників гетьманської ідеї серед західних демократій. Протягом 1937—1938 рр. він здійснив надзвичайно успішну подорож до США й Канади, а із січня 1939 р. остаточно оселився у Великій Британії. Родина Скоропадських не викликала зайвих підозр у Німеччині, а з верховним головнокомандувачем Фінляндії К. Г. Маннергеймом її пов’язували близькі особисті стосунки. Не виключено, що ідейним натхненником та ініціатором меморандуму був співробітник британських спецслужб Г. Маккоу, який спостерігав за гетьманським середовищем Великої Британії ще з початку 1930-х років. Саме він лобіював поданий проект перед керівництвом британської служби МІ5.

Меморандум містив пропозицію створити в Канаді з числа добровольців української діаспори військовий підрозділ чисельністю від 1000 до 2000 осіб. Відповідальність за набір, підготовку, оснащення та перекидання до Скандинавії бійців мав узяти на себе уряд Канади. Передбачали, що командний склад легіону буде укомплектовано з колишніх військовослужбовців, а також «відпускників» канадських військових формувань. Після прибуття на місце український легіон мав перейти в оперативне підпорядкування збройних сил Фінляндії й на утримання фінського уряду. Подальше поповнення особового складу цього формування мали здійснювати за рахунок військовополонених.

У меморандумі не приховували бажання перетворити цей легіон на зародок збройних сил відродженої української держави. Зазначали, що в разі прямого зіткнення західних союзників із СРСР бійців легіону буде доцільно перекинути в Україну через Румунію, чорноморські порти або Кубань. Серед переваг пропонованого проекту для британського уряду відзначали широку соціальну базу й підтримку ідеї легіону в Канаді; безпечність використання українців у Фінляндії з точки зору британсько-радянських відносин; здобуття Лондоном авторитету й поваги в очах багатомільйонного українського народу. Меморандум давав зрозуміти, що створення легіону дозволить перехопити ініціативу в українському питанні в Німеччини, а також полегшить потенційну інтервенцію союзників у Північному Причорномор’ї.

Лобіст українського легіону Г. Маккоу запропонував відправили Д. Скоропадського до Канади для проходження військової підготовки в Кінгстонській військовій академії. Напевно, він бачив гетьманича в ролі командира цієї української бойової одиниці.

Поки дехто міркував, як замаскувати союзницьку підтримку Фінляндії, ситуація в Північній Європі встигла змінитися. Радянське командування серйозно посилило свій Північно-Західний фронт, і в середині лютого Червона армія прорвала «лінію Маннергейма». Фінський уряд почав наполегливо шукати шляхи виходу з війни. Цього разу він був готовий прийняти зухвалі вимоги Москви. Тоді ж Вища воєнна рада союзників зважилася нарешті надіслати регулярні війська до Скандинавії. Сто тисяч британських, французьких і польських солдатів планували перекинути в Норвегію до середини квітня. Передбачали, що союзницькі війська займуть Норвегію й Швецію та ізолюють Німеччину від шведських залізорудних родовищ. Близько 15 000 вояків з експедиційного корпусу мали вирушити на допомогу Фінляндії. Отже, в організації спецслужбами окремого українського легіону потреба відпадала.

У березні 1940 р. Гельсінкі стояли перед вибором: прийняти важкі радянські умови й вийти з війни або погодитися на допомогу союзників і воювати далі. Усі три країни, яким антигітлерівська коаліція запропонувала військову допомогу (Норвегія, Швеція, Фінляндія), будь-що намагалися уникнути свого перетворення на театр бойових дій Другої світової війни. Прихід союзницьких військ неминуче ставив ці країни під удар Німеччини. Отже, пропозицію союзників усі вони відхилили. 12 березня Фінляндія підписала мирний договір із СРСР, який поклав край війні.

У популярній літературі можна зустріти згадки про те, що в Зимовій війні на боці Фінляндії взяв участь український підрозділ Ю. Горліс-Горського. Документальних підтверджень цього факту знайти не вдалося. Сам Ю. Горліс-Горський у статтях «Подорожні зигзаги» та «Фінляндія. Країна скель і крицевих людей» зазначає, що прибув туди в другій половині квітня 1940 р., тобто вже після укладення радянсько-фінського миру. Утім, це не виключає можливості, що видатний письменник працював у середовищі українців-військовополонених, адже багато хто з них залишався у Фінляндії й після завершення війни.

Так само вже після Зимової війни до Фінляндії прибув уповноважений представник ОУН(м) Б. Кентржинський. Він заснував Комітет допомоги українським радянським військовополоненим та Українське бюро. Під час перебування у Фінляндії Б. Кентржинського ця країна перетворилася з неофіційного союзника антигітлерівської коаліції на неофіційного учасника блоку держав Осі. За допомогою Німеччини влітку 1941 р. Фінляндія розпочала проти СРСР «війну-продовження», тому ідея організації українського легіону на якийсь час знову постала на порядку денному. Ініціатива Б. Кентржинського зацікавила фінське керівництво, однак проти створення українських підрозділів виступили німці. Цікаво, що Фінляндія, воюючи разом із Німеччиною проти СРСР, зберігала при цьому дипломатичні відносини із США. З Фінляндії, а також через нейтральну Швецію Б. Кентржинському вдавалося підтримувати слабкий зв’язок з організаціями американських українців.

Західні союзники на порозі війни із СРСР

Поки політичні кола обговорювали можливість участі українців у війні на боці Фінляндії, у Франції тривала мобілізація. Через канцелярію УНС пройшло близько 7000 чоловіків, з яких французькі призовні комісії визнали придатними для проходження служби близько 5000. На службу до Іноземного легіону записалися голова УНС П. Заворицький і кілька провідних членів організацій, що входили до союзу.

Українці були зосереджені переважно в трьох навчальних центрах: Сатоне неподалік від Ліона, Сетфон (департамент Тарн і Гаронна) та Ле-Баркарес у Східних Піренеях. Після проходження підготовки вони потрапили до різних підрозділів Легіону. Особливо багато опинилося в 11-му іноземному піхотному полку, створеному 6 листопада 1939 р. Деякі з українських призовників потрапили не безпосередньо до легіону, а до так званих «маршових полків іноземних добровольців», створених за рішенням уряду Франції 16 вересня 1939 р. Ці з’єднання формувалися в навчальному таборі Ле-Баркарес для проходження служби жителями країни, що не мали французького громадянства. Загалом сформували три маршові полки: 21-й, 22-й і 23-й. Трьома найчисленнішими емігрантськими групами, представленими в маршових полках, виявилися іспанські республіканці, східноєвропейські євреї та українські націоналісти, що відмовилися служити в польській армії. Пізніше ветеранів маршових полків з числа іноземних добровольців уряд Франції прирівняв до вояків Іноземного легіону.

Ще під час радянсько-фінської війни Вища воєнна рада союзників розглядала плани ведення бойових дій проти німецько-радянського альянсу на інших театрах. Французи всіляко уникали найкоротшого шляху — генерального наступу на Рурський басейн і промислові центри західної Німеччини. Іншим варіантом була Південна Європа. Союзники вважали СРСР значно слабкішим противником, ніж Німеччина. Ще 19 жовтня 1939 р. в Анкарі сторони підписали англо-франко-турецький договір, що складався з політичної та воєнної конвенцій. Генеральні штаби країн-підписантів вивчали можливості завдавання авіаційних ударів по об’єктах нафтової промисловості СРСР на Кавказі. У разі залучення на свій бік Румунії та Югославії союзники не виключали можливості відкриття другого фронту на півдні України, як колись було наприкінці 1918 р.

Такий вектор політики союзників цілком відповідав інтересам ОУН. Українські націоналісти дуже сподівалися, що європейські держави планують десантну операцію на чорноморському узбережжі УРСР і що в складі експедиційного корпусу знайдеться місце й для них. На підставі переговорів із політичними та військовими колами Франції паризькі діячі ОУН сподівалися, що дозвіл на організацію українського легіону надійде безпосередньо перед початком розгортання військ союзників у Причорномор’ї. Кадровою основою для українського формування мали стати вояки, що служили в Іноземному легіоні та маршових полках. За розрахунками УНС, чисельність українського легіону у Франції могла досягнути рівня бригади, а в Україні він міг стати зародком повноцінного національного війська[26]. Продовжуючи традицію перших визвольних змагань, лідери УНС пропонували назвати майбутнє військове формування «Українські січові стрільці». На початку березня 1940 р. українське питання неочікувано порушили на пленарному засіданні французького парламенту. Колишній прем’єр і міністр закордонних справ П’єр-Етьєн Фланден заявив, що Україна входить до складу Радянського Союзу як окрема республіка, котра, згідно з Конституцією СРСР, має право на добровільний вихід із нього й проголошення суверенітету.

Якби англо-французька інтервенція в СРСР відбулася так, як цього бажали в ОУН, історія України в Другій світовій війні могла піти зовсім іншим шляхом. Місцем проголошення Акта відновлення Української Держави міг стати не Львів, а Одеса, й у тексті декларації ішлося б не про А. Гітлера, а про Е. Даладьє з Н. Чемберленом. Однак із певних причин плани відкриття другого фронту в Причорномор’ї так і залишилися на папері.

По-перше, британські аналітики сумнівалися в можливості втримати ситуацію в Україні під контролем. На їхню думку, загальнонаціональне повстання, спровоковане союзницькою інтервенцією, швидше за все, призвело б до захоплення України Німеччиною. Відсутність консенсусу між польськими та українськими емігрантами загрожувала тим, що останні могли вдатися до гри на суперечностях між протиборчими коаліціями замість того, щоб цілком покладатися на союзників. Британці вважали, що перехід України під прямий контроль Німеччини (замість того, щоб отримувати українські ресурси від Й. Сталіна) не послабить, а, навпаки, посилить гітлерівців. У зв’язку з цим британські аналітики рекомендували не чіпати Україну, а зосередитися на виведенні з ладу нафтових родовищ Кавказу.

По-друге, інтервенція в Україну була занадто складною. Без залучення Югославії та Румунії союзники могли покладатися тільки на британський флот, а Лондон дивився на перспективи плану більш скептично, ніж Париж. Зустріч Беніто Муссоліні з А. Гітлером у Бреннері в березні 1940 р. засвідчила, що Рим не залишиться нейтральним у європейському конфлікті, а можлива активізація Італії в Середземному морі становила серйозну загрозу комунікаціям, за допомогою яких планували перекидати війська.

По-третє, на початку квітня 1940 р. відбулося німецьке вторгнення в Данію й Норвегію, тому підготовані експедиційні війська союзників були спрямовані до Скандинавії, як це й передбачали ще під час радянсько-фінської війни.

Українці на захисті Франції

Уже незабаром єдиною турботою французького уряду стала протидія масштабному вторгненню німців у власну країну. Тисячі українців узяли участь у захисті Франції в травні-червні 1940 р. Сотні з них загинули, були важко поранені або потрапили в полон. Українці відзначилися в травневих боях за Фландрію: під Седаном та Амєном на рубежах річки Сомми. У червні підрозділи, які складалися з українців, воювали також на Сені, Марні, Луарі та Соні. 11-й полк Іноземного легіону вів важкі оборонні бої під Верденом. Під час прориву з оточення полк втратив три чверті особового складу. Неподалік від Нансі вояки спалили бойовий прапор, щоб той не дістався ворогові. За проявлений героїзм українців відзначали французькими нагородами. Наприклад, брати Василь і Володимир Чорні з 23-го маршового полку отримали по Воєнному хресту з бронзовою зіркою.

12 червня прем’єр-міністром Франції було призначено маршала Ф. Петена. Новий уряд одразу почав шукати шляхів виходу з війни, і 22 червня Франція капітулювала. Невдовзі в місті Віші було створено уряд Французької держави, який контролював південь країни й колонії. Північні та західні регіони Франції опинилися під німецьким управлінням. Серед військ, які доостанку не здавалися й чинили опір під Ліоном і Греноблем, був сформований нашвидкуруч у червні 1940 р. маршовий батальйон іноземних добровольців із Сатоне, у якому опинилося чимало українців. Батальйон відступив на південь, до Середземного моря. 8 липня, уже після капітуляції Франції, українські вояки з цього та інших підрозділів встановили в муніципалітеті Пейньє (департамент Буш-дю-Рон) пам’ятний камінь із тризубом на згадку про перебування тут 900 українців-легіонерів. Наприкінці літа 1940 р. усі українські вояки, які уникнули полону, були демобілізовані колабораціоністським урядом Віші.

У зв’язку з поразкою Франції, польський еміграційний уряд переїхав до Лондона. Натомість уряд УНР, як і восени 1939 р., евакуюватися не зміг. Українські національні організації Франції, хоч і продовжили діяти, однак зазнали репресій. Припинили видавати газети «Тризуб» і «Українське слово». У вересні 1940 р. німецькі окупанти заарештували О. Шульгина (його разом із сином Ростиславом тримали в ув’язненні до 18 квітня 1941 р.). В. Прокопович деякий час перебував на території Віші, а згодом повернувся до Парижа. Наприкінці січня 1941 р. він написав міністрові внутрішніх справ Польщі С. Коту листа, у якому просив допомогти виїхати з Франції та підтримати матеріально діяльність уенерівського осередку. Тільки через три місяці польське міністерство закордонних справ дійшло висновку про доцільність евакуації В. Прокоповича до Лондона, однак реалізувати цей план на практиці було непросто.

Напад Німеччини на СРСР змінив зовнішньополітичні пріоритети уряду В. Сікорського. 12 липня 1941 р. В. Прокопович підписав останній документ у статусі виконувача обов’язків президента УНР. У ньому було зазначено: «Розвиток історичних подій поставив мене нині в неможливість сповняти перейняті часово на себе функції Голови Держави. Тому сим актом складаю із себе зверхню владу, повертаючи її знову на руки Панові Президентові Андрієві Лівицькому, Заступникові Голови Директорії, Головному Отаманові військ УНР». Восени того ж року В. Прокопович важко захворів і 7 червня 1942 р. помер у передмісті Парижа.

Українські емігранти у Великій Британії

Наступною після Франції ціллю гітлерівської агресії були Британські острови. Наприкінці червня 1940 р. начальник відділу контррозвідки гестапо В. Шелленберг дістав наказ підготувати невеликий довідник для сил вторгнення та політичних і адміністративних підрозділів, які будуть супроводжувати війська. Результатом роботи став документ «Інформаційна брошура „Велика Британія“», який містив найважливішу інформацію про цю країну: статистичні дані, державний устрій, ворожі та дружні до Німеччини громадсько-політичні осередки. Несподівано багато уваги в цьому документі було приділено українцям. У розділі «Етнографічне дослідження» містився параграф «Українці в Англії». До речі, українці були єдиною з національних меншин Великої Британії, про яку докладно розповідали в цьому розділі.

У брошурі йшлося про те, що українські емігранти в Англії користуються меншим політичним впливом, ніж у Франції, і зосереджені переважно на інформуванні англо-американського світу про свої національні проблеми. Також були виділені п’ять важливих для німців осіб та осередків:

«1. Українське бюро в Лондоні, власником якого є громадянин США Макогін, імовірно пов’язаний з американською розвідкою. Детальніші відомості про Бюро і Макогона є в розпорядженні СД.

2. Англомовний журнал „Investigator“ („Розслідувач“), який видавали раніше з метою інформування англійців про українських гетьманців. Ключовою фігурою є Коростовець. Діяльність Коростовця в Англії свідчить про невірність гетьмана Павла Скоропадського, який проживає в Берліні.

3. Англомовний журнал „Contemporary Russia“ („Сучасна Росія“). Редактор — професор Ланселот Лоутон. Журнал пропагує розпад Росії та має дуже добрі зв’язки в багатьох антибільшовицьких колах. Матеріали журналу становлять великий інтерес для подальшої роботи в (Східній Європі. У Німеччині такий собі пан Каскель колись уже з’являвся від імені професора Лоутона.

4. Йосиф Лісньовський із Манчестера. Відіграє певну роль в українській громаді Манчестера та був у контакті з львівською газетою „Мета“. Не повинен бути антинімецьки налаштованим. Можлива співпраця. Імовірно, має сильні релігійні (греко-католицькі) переконання.

5. Степан Давидович із Лондона. Член ОУН, однозначно пронімецьки налаштований. Прибув до Лондона з Канади кілька років тому й керує Інформаційним бюро українців Канади. Співпраця».

Напевно, українська громада у Великій Британії цікавила німецькі спецслужби тільки з точки зору її використання для впливу на українців як у Східній Європі, так і на американському континенті. З «Інформаційної брошури...» видно, що гітлерівці розраховували на співпрацю з деякими колами місцевих українців після окупації Британських островів. Однак відомості в цьому документі не зовсі точні, а головне, що згадані в тексті українці згодом проявили себе як лояльні громадяни держав антигітлерівської коаліції.

В. Коростовець був провідним членом Англо-українського комітету, що протягом 1931—1934 рр. представляв інтереси гетьмана П. Скоропадського у Великій Британії. До цієї організації належав і вже згадуваний Г. Маккоу. Комітет та журнал «Investigator» довелося закрити на вимогу британської служби безпеки ще в середині 1930-х рр. Під час Другої світової війни В. Коростовець читав лекції про СРСР для британських студентів, офіцерів і дипломатів.

Я. Макогін фінансував Українське бюро на чолі з В. Кисілевським (громадянин Канади, прихильник УНДО), яке діяло в Лондоні протягом 1931—1940 рр. Найвизначнішим досягненням організації стала кампанія з інформування західної громадськості про польську пацифікацію в Східній Галичині 1930 р. 1935 року Українське бюро заснувало ще один Англо-український комітет — неформальне об’єднання британських діячів ліберального напрямку, зацікавлених в українському питанні. Журналіст Л. Лоутон був активним членом цього комітету. 29 травня 1935 р. в одній із кімнат Палати громад Парламенту Комітет організував збори, на яких Л. Лоутон виголосив свою відому промову «Українське питання». На початку Другої світової війни Я. Макогін повернувся до США. Українське бюро залишилося без фінансування й було закрите в 1940 р., після чого В. Кисілевський повернувся до Канади.

С. Давидович[27] прибув із Канади до Великої Британії в 1938 р., щоб очолити ОУН у цій країні. Спочатку він працював в Українському бюро. За завданням ОУН, навесні 1939 р. С. Давидович заснував окрему Українську національну інформаційну службу (УНІС), куди перетягнув деяких колишніх співробітників бюро. Улітку 1941 р. СРСР став союзником Великої Британії. Оскільки відкрито проводити антирадянську пропаганду вже було неможливо, восени того ж року УНІС довелося закрити. С. Давидович вступив до канадської армії, дислокованої на Британських островах.

Антигітлерівська коаліція й український визвольний рух після 1941 р.

Нові умови, у яких довелося працювати польському еміграційному уряду після евакуації з Франції, виявилися набагато важчими. У Лондоні необхідно було заново налагоджувати всю роботу, тому українське питання поляки відклали на невизначений час. Уже наступного дня після нападу Німеччини на Радянський Союз прем’єр В. Сікорський у виступі по радіо заявив, що готовий до порозуміння з Москвою, якщо та погодиться на відновлення довоєнного кордону з Польщею. 30 липня 1941 р. він та радянський посол у Лондоні І. Майський підписали договір про відновлення дипломатичних відносин та визнання недійсними радянсько-німецьких угод 1939 р. у частині, яка стосувалася територіальних змін у Польщі.

З приєднанням Москви до антигітлерівської коаліції українське питання остаточно втратило актуальність для союзників. Надалі дискусії стосувалися лише лінії проходження радянсько-польського кордону. Досить швидко Й. Сталін оговтався від шоку перших поразок і зайняв тверду позицію: після вигнання нацистів Західна Україна мала належати СРСР. На відміну від еміграційного уряду В. Сікорського, Радянський Союз був ключовою фігурою союзників, тому Велика Британія й США скептично оцінювали шанси Польщі повернути після війни свої східні землі.

Практично будь-яка діяльність уенерівців на боці західних союзників припинилася. Тільки наприкінці 1941 — початку 1942 рр. із Лісабона до Лондона зміг приїхати В. Соловій. Він намагався відігравати роль неформального речника українців перед польським урядом. Кілька разів у 1943—1944 рр. В. Соловій порушував питання про українців і білорусів у складі польських збройних сил під британським командуванням, а у вересні 1944 р. відвідав українців 1-го польського корпусу в Шотландії.

Осередки українського визвольного руху на європейському континенті опинилися в міжнародній ізоляції. Ані Український комітет В. Прокоповича, ані Політичне представництво під егідою ОУН не змогли стати офіційним «посольством» українців у західних державах. Німеччина також не виправдала сподівань українців. Провідні члени самостійницьких організацій опинилися під жорстким німецьким контролем, були арештовані, загинули або перебували в підпіллі. Приєднання до антигітлерівської коаліції Радянського Союзу значно ускладнило можливості ведення пропаганди за незалежну Україну у Великій Британії та в Північній Америці. Тільки епізодично мельниківцям вдавалося доносити інформацію на Захід через Б. Кентржинського у Фінляндії та французький рух Опору, з яким до арешту в січні 1944 р. підтримував зв’язки О. Бойків. Бандерівці намагалися використати громадян окупованих Німеччиною країн, чимало з яких опинилося в УПА. Наприклад, з осені 1943 р. бельгієць А. Газенбрукс вів передачі англійською й французькою мовами в ефірі радіостанції УПА «Афродіта». Спроби обох частин ОУН переправити своїх представників до нейтральних Туреччини або Швейцарії тривалий час залишалися безрезультатними.

Протягом періоду німецької окупації не припинялися переговори між українським та польським підпіллям. Головним каменем спотикання, як і раніше, були кордони. З точки зору польського еміграційного уряду, долю повоєнних кордонів у Європі мала вирішити антигітлерівська коаліція, до якої українські партизани не належали. Польська сторона розглядала переговори з ОУН не як спробу порозуміння з представниками майбутньої української держави, а як засіб уникнення протистояння на територіях, де польські підпільні структури були слабкішими за українські. У березні 1943 р. командувач АК С. Ровецький отримав із Лондона інструкції щодо переговорів з українцями. Поляки відмовлялися поступатися територіями, натомість гарантуючи дотримання всіх громадянських прав української меншини у відновленій Польщі. Щоб зробити українців поступливішими, їм змальовували похмуру перспективу безнадійної боротьби. Поляки стверджували, ніби СРСР прагне фізичного винищення українського народу, а ліберальні кола західних демократій не заперечуватимуть, адже сприймають українських лідерів як німецьких маріонеток. За таких обставин нібито тільки Польща могла виступити адвокатом українців перед Великою Британією й США. Фактично польські представники вдавалися до тієї ж аргументації, яка змусила уряд УНР підписати Варшавську угоду в 1920 р.

Наприкінці 1943 р. бандерівці розпочали таємні переговори з військово-політичними колами Угорщини[28] та Румунії. Уряди цих країн боялися перспективи радянської окупації, тому намагалися вийти з війни, домовившись із Лондоном. Через угорців командування УПА отримало звістку про нібито існування плану британської десантної операції на Балканах. На думку бандерівців, наступ британських дивізій через Угорщину та Румунію до України міг зупинити просування Червоної армії. За вдалого збігу обставин зустріч британських і радянських військ завершилася б збройним конфліктом, і тоді УПА виступила б на боці західних союзників.

Одразу після створення в липні 1944 р. УГВР вислала на захід закордонне представництво на чолі з М. Лебедем. Група визначних діячів підпілля, серед яких були о. І. Гриньох, М. Прокоп, Є. Стахів, Іван Багряний та ін., «циркулювала» між Братиславою, Віднем, Краковом, Трієстом і Загребом. Окремим членам закордонного представництва вдалося зв’язатися з французькою розвідкою в Австрії[29] та британською місією до італійських партизанів, а Є. Врецьона зумів потрапити до Швейцарії. 1945 року більшість членів закордонної місії УГВР опинилася в американській та британській окупаційних зонах. Вийти на високий політичний рівень переговорів із західними союзниками члени закордонного представництва не змогли. Та й навряд чи американців та британців у той час зацікавили пропозиції підтримати український визвольний рух.

Разом з українцями поступово опинилися в політичній ізоляції й поляки. 26 квітня 1943 р. у відповідь на звинувачення в розстрілах у Катині Москва розірвала дипломатичні відносини з польським еміграційним урядом. Західні союзники не змогли (та й не дуже старалися) відстояти перед Й. Сталіним довоєнний польський кордон. Спроби Армії крайової закріпити свої позиції на східному кордоні під час операції «Буря» в 1944 р. зазнали поразки. Керівники польського руху Опору, які намагалися порозумітися з командуванням Червоної армії, були арештовані радянськими репресивними органами. Того ж року Москва сформувала власний маріонетковий польський уряд. Після того як склад прокомуністичного уряду Польщі було розширено за рахунок поодиноких представників інших політичних течій, 5 липня 1945 р. США й Велика Британія встановили з ним дипломатичні відносини й припинили визнавати польський уряд у Лондоні.

Невтішна ситуація змусила поляків знову повернутися до переговорів з українським визвольним рухом. Конспіративні зустрічі представників УПА й АК за участю представника польського еміграційного уряду розпочалися в лютому 1944 р. в окупованій німцями Галичині. Хоча протоколи переговорів засвідчили добру волю й готовність сторін до взаємних компромісів, однак на той момент вони не були щирими. Поляки сподівалися досягти свого в ході операції «Буря». Наступним етапом стали переговори УГВР і лондонського уряду влітку 1945 р. у Римі, коли сторони опинилися фактично в однаково безнадійному становищі. Єдиним практичним результатом цих контактів було налагодження бойової співпраці українського й польського антикомуністичного підпілля на Закерзонні.

Українці в бойових діях регулярних і партизанських формувань Європи

Разом з урядом на Британські острови евакуювалося близько 20 000 польських вояків. На їхній базі в Шотландії розгорнулося формування 1-го польського корпусу британської армії, який спочатку очолював М. Кукель. Серед вояків корпусу траплялися також українці: декого всупереч акції УНС мобілізували у Франції, інші залишалися під польським командуванням ще з часів евакуації з Польщі. До другої категорії належали вже згадувані військові льотчики М. Опаренко, Ю. Сальський та С. Нагнибіда. Вони виступили за вільний найм до Королівських військово-повітряних сил, водночас залишаючись при цьому польськими контрактними офіцерами. Решту війни льотчики-українці прослужили у Великій Британії, беручи участь у військових операціях та в підготовці молодих пілотів.

У серпні 1941 р. В. Сікорський домовився з радянським урядом про створення на території СРСР польської армії, кадровою основою для якої мали стати військовополонені часів вересневої кампанії, заарештовані польські партизани та інші поляки з анексованої в 1939 р. території, що потрапили під маховик радянських репресій і опинилися у внутрішніх регіонах Радянського Союзу. Командувачем армії було призначено генерала В. Андерса, який також перебував у полоні з вересня 1939 р. В. Андерс наполягав на включенні до армії представників національних меншин міжвоєнної Польщі: українців, білорусів, євреїв тощо. Це, по-перше, мало підкреслювати приналежність Східних кресів до Польщі, а по-друге, розширювало мобілізаційну базу армії. Для українців, що мали польське громадянство й перебували в ув’язненні, вступ до армії В. Андерса був шансом вирватися з таборів, і багато хто скористався нагодою. Спочатку польська армія формувалася в Саратовській та Чкаловській (Оренбурзькій) областях; пізніше її передислокували до Середньої Азії.

На вимогу Великої Британії та уряду В. Сікорського протягом 1942 р. Армію Андерса перевели частинами із СРСР до Ірану під британське оперативне командування. Далі шлях польської армії на Сході пролягав через Ірак, Палестину та Єгипет до Італії. Улітку 1943 р. частини В. Андерса були реорганізовані в 2-й польський корпус британської армії. Він нараховував близько 50 000 бійців: дві дивізії, бронетанкову бригаду й артилерійський корпус. Точна кількість українців у складі корпусу дотепер невідома, але їх було не менш ніж кілька тисяч. Особливо багато українців служило в 5-й Кресовій піхотній дивізії. Хоча командування всіляко заохочувало вступ до польського війська «національних меншин»[30], ставлення до них було підозрілим і зневажливим. Більшість українських вояків боялася відкрито декларувати свою національну приналежність, оскільки поляки таврували українців як зрадників і германофілів. Дискримінація за національною ознакою призвела до масового дезертирства з корпусу вояків-євреїв під час перебування його підрозділів у Палестині. Дезертири перейшли на бік антибританського підпілля єврейського визвольного руху. Українці також створили таємну організацію, яка шукала контактів з еміграційними політичними центрами й безуспішно зверталася до британського командування з проханням виокремити зі складу корпусу українську частину. У Лондоні інтереси українців намагалися обстоювати В. Соловій та М. Бура — депутат польського сейму, який разом із вояками В. Андерса пройшов шлях від радянських таборів до Близького Сходу.

У лютому 1944 р. підрозділи 2-го польського корпусу перевезли морем до Італії. У травні того ж року вояки корпусу прославилися в боях із німцями під Монте-Кассіно[31]. Під час атаки 12 травня перший бункер здобув українець М. Паньківець. «...божевільний і відважний, незважаючи на крики й остороги товаришів, підсунувся під самий бункер і вийшов на нього із зв’язкою гранат. На четвертому бункері загинув. Там його і поховано з написом на могилі „Міхал Паньковец“, і ніхто не знає, що лежить там син України, якого доля кинула в обійми смерті», — так описав подвиг бойового побратима М. Козій. Чимало українських вояків корпусу заслужило високі польські нагороди. Наприклад, В. Янів урятував життя п’ятьом офіцерам, за що був нагороджений орденом «Віртуті Мілітарі». Великих втрат у цих боях зазнала якраз 5-та Кресова дивізія. 2-й польський корпус воював в Італії до капітуляції німецьких військ у цій країні наприкінці квітня 1945 р.

Незважаючи на критичний рівень загострення українсько-польських відносин у 1942—1944 рр., були українці, які боролися з гітлерівцями в лавах АК. Деякі з них відзначилися під час Варшавського повстання в серпні-вересні 1944 р. Уже в перший день виступу в боротьбі з окупантами загинув О. Федоронько (підхорунжий Форт), син уже згадуваного С. Федоронька — православного капелана Війська Польського, розстріляного в Катані. Брат Ореста Вячеслав (підхорунжий Славек) також брав участь у повстанні й загинув 18 серпня. У лавах польських партизанів воював сотник 2-го кінного Запорозького полку Армії УНР І. Митрусь, лицар Ордена Залізного Хреста за Зимовий похід і бої. Під час вересневої кампанії 1939 р. він служив у 7-му полку люблінських уланів. У період окупації полк було відтворено в складі АК. У ході операції «Буря» ескадрон, яким командував поручик І. Митрусь, здобув казарми в Мінську Мазовецькому, після чого рушив на Варшаву, дійшовши до лісів під Отвоцьком. Доля І. Митруся невідома, але, швидше за все, він загинув під час Варшавського повстання. Серед варшавських повстанців був також А. Гітченко — син консула уряду УНР. У боях А. Гітченка було двічі поранено, і він потрапив у німецький полон, де перебував до завершення війни.

Участь українців у визволенні Італії не обмежувалася боями на фронті. Деякі з них опинилися в лавах італійських партизанських загонів на півночі країни. К. Микитчук був серед підпільників, направлених на Балкани закордонним представництвом УГВР. Група дістала завдання за допомогою сербських партизанів (четників) вийти на зв’язок із командуванням сил союзників і запропонувати співпрацю з УПА. Оунівці прибули до Трієсту, але знайти четників не змогли: на адріатичному узбережжі діяли тільки комуністичні партизани Й. Броз Тіто. У жовтні 1944 р., після багатьох пригод, К. Микитчук приєднався до італійських партизанів демократичної орієнтації з бригад Озоппо-Фріулі й залишався з ними до кінця війни. Оунівець допомагав партизанам вести переговори з противником: німцями та козацькими формуваннями П. Краснова. Натомість інший член місії ОУН Я. Явний випадково потрапив до італійських комуністів із міжнародного батальйону «Сталін». Під час бою батальйону з німцями Я. Явний підірвав себе гранатою.

Італійському руху Опору у Флоренції допомагав видатний диригент і піаніст І. Маркевич — правнук автора «Історії Малої Росії» М. Маркевича. Він народився в 1912 р. у Києві, але у віці двох років переїхав із батьками до Парижа. Більшість свого життя музикант прожив у Флоренції разом із дружиною — італійською княгинею Топазією Каетані. Під час німецької окупації І. Маркевич організовував підпільні радіопередачі, редагував публіцистику Опору, складав гімни для партизанів. За заслуги перед рухом Опору музиканта нагородили золотою медаллю «Партизан Північної Італії»[32].

Багато українців узяли участь у бойових діях на боці французького руху Опору. Вони опинялися в лавах партизанських загонів за різних обставин. Частина була ще довоєнними емігрантами, які разом з усім французьким суспільством відгукнулися на заклик генерала Ш. де Голля боротися проти окупації. Українці часто вже мали бойовий досвід, бравши участь у лавах військових формувань перших визвольних змагань або в Іноземному легіоні в 1940 р. Діяч УНС М. Небелюк згадував серед таких українців М. Мартинюка, який організував низку сміливих замахів на німецьких офіцерів у Парижі, брав участь у відважних нападах на залізничні ешелони, комунікації й склади озброєння. У лютому 1944 р. його та 25 інших підпільників гітлерівці розстріляли у форті Монт-Валерієн під Парижем.

Чисельною групою в русі Опору були червоноармійці, які потрапили до Франції як військовополонені й змогли втекти з-під варти. Одним із них був уродженець Вінницької області лейтенант В. Порик. У липні 1941 р. у складі 6-ї армії Південно-Західного фронту він потрапив в Уманський котел, а відтак у полон. Через рік В. Порика відправили в концтабір Бомон на півночі Франції. У липні 1943 р. він організував масову втечу військовополенених. З утікачів лейтенант В. Порик створив радянський партизанський загін імені Й. Сталіна, на чолі якого здійснив низку сміливих операцій. Одного разу командира радянських партизанів навіть узяли в полон, але йому знову вдалося втекти. В. Порик воював до липня 1944 р., поки його не схопили й не стратили гітлерівці. За проявлений героїзм українець отримав звання Героя Радянського Союзу посмертно.

Досить екзотичним французьким партизаном був П. Дмитрук, який походив із родини українських емігрантів із Канади. З 1942 р. він служив хвостовим стрільцем 405-ї ескадрильї бомбардувальників Королівських військово-повітряних сил. 12 березня 1943 р. літак П. Дмитрука було збито в небі над Францією. Стрілець скористався парашутом і неушкодженим приземлився в окупованій ворогом країні. Невдовзі він став бійцем 1-го корпусу партизанів макі провінції Овернь. Французькі побратими запам’ятали його як витривалого, сміливого й товариського бійця й називали П’єром-канадцем. П. Дмитрук загинув 9 грудня 1943 р.

У складі партизанської армії — Французьких внутрішніх сил (ФФІ) — воювали також підрозділи, створені з колишніх вояків українських збройних формувань на боці Німеччини. 27 серпня 1944 р. на бік ФФІ у повному складі з озброєнням перейшли два батальйони зі складу 76-го полку 30-ї дивізії військ СС, які німецьке командування перекинуло до Східної Франції саме для боротьби з партизанами. На їх основі в складі Французьких внутрішніх сил було організовано 1-й український батальйон імені Івана Богуна під командуванням Л. Глоби та 2-й український батальйон імені Тараса Шевченка на чолі з О. Негребецьким (батальйони мали подвійне українсько-французьке командування). Основу батальйону імені Івана Богуна становили вояки колишнього 102-го українського батальйону шуцманшафту, створеного влітку 1942 р. на Волині. Вояки батальйону імені Тараса Шевченка раніше служили вії 5-му і 118-му українських батальйонах шуцманшафту, створених у Києві, зокрема з членів ОУН(м) із Буковинського куреня.

Ще один підрозділ у складі Французьких внутрішніх сил очолював поручик О. Круковський. У міжвоєнний період він жив у Франції. Разом із багатьма українцями О. Круковський на заклик УНС вступив до Іноземного легіону й воював проти вермахту в 1940 р., поки не був демобілізований. У період німецької окупації він приїхав до України й вступив до дивізії «Галичина». О. Круковський потрапив не до самої дивізії, а до 6-го галицького поліційного полку СС. Наприкінці листопада 1943 р. полк перевезли до навчального центру поблизу Піренейських гір. Разом із групою товаришів О. Круковський утік до партизанів та воював у центральній Франції, неподалік від міста Тур. У жовтні 1944 р. усі українські підрозділи в складі французької армії були розформовані. Особовий склад цих загонів поповнив лави Іноземного легіону й брав участь у фронтових боях до завершення війни в Європі. Багато українських добровольців отримали французькі військові нагороди.

Участь українців Канади та США у війні

Окремо варто зупинитися на ролі в Другій світовій війні українців Північної Америки. Канада вступила в глобальний конфлікт однією з перших. Як британський домініон, вона виконала свої зобов’язання перед Короною й оголосила війну Німеччині 10 вересня 1939 р. У найважчі часи протистояння гітлерівській експансії в 1940 р. британці були готові продовжувати опір із території Канади в разі, якби їхні острови окупував Третій Рейх.

Українська діаспора в Канаді в 1940-х рр. налічувала приблизно 400 000 — 450 000 осіб. У цей час політичне життя української громади вже було доволі насиченим: між собою конкурували націоналісти, комуністи, гетьманці та інші течії. До війни в Канаді встигли побувати провідник ОУН Є. Коновалець і син гетьмана Д. Скоропадський. Обоє зуміли згуртувати навколо себе прихильників.

Урядові кола Канади ставилися із застереженням до організацій, які проголошували своєю метою боротьбу за незалежність України. Українських націоналістів з Українського національного об’єднання (УНО), яке очолював В. Коссар, підозрювали в германофільстві. Деяких українців, звинувачених у нелояльності, навіть ув’язнили в трудових таборах.

Практично від самого початку війни українські організації в Європі розглядали Канаду як майданчик для формування національних збройних сил. Окрім уже згадуваного меморандуму Д. Скоропадського, схожі плани мали також діячі УНС у Франції. О. Бойків та Л. Гузар зустрічалися в 1940 р. із послом Канади в Парижі Ж. Ваньє. Вони просили прийняти українців із Франції до лав канадської армії. У відповідь посол застеріг українців, що фінансові можливості Канади не дозволяють їй утримувати велику армію, однак пообіцяв передати меморандум в Оттаву.

Досить сильними в Канаді були українські комуністи, об’єднані в Українську канадську асоціацію. Непоправної шкоди їхньому авторитету завдав період радянсько-німецького співробітництва в 1939—1941 рр., коли канадські комуністи були змушені відкинути антифашистську риторику й, на противагу загальнонаціональному патріотичному піднесенню, виступати з позицій пацифізму. Інші українські організації підтримали рішучість канадського уряду зробити внесок у перемогу антигітлерівської коаліції. 7 листопада 1940 р. делегати низки організацій, зокрема Братства українців-католиків, Союзу гетьманців-державників, Союзу українців-самостійників та УНО, зібралися у Вінніпезі й заснували Комітет українців Канади (КУК) — головний координаційний орган діаспори з правом представляти її інтереси перед урядом Канади. Багаторічним головою КУК став В. Кушнір.

Протягом війни через лави канадських збройних сил пройшло понад 40 000 українців — приблизно десята частина від загальної кількості національної громади. Вони воювали як на європейському, так і на тихоокеанському театрі бойових дій. У грудні 1941 р. багато канадських українців опинилися серед оборонців Гонконгу. У серпні 1942 р. українці були серед учасників Дьєпської операції — морського десантування на узбережжя Франції. Ця операція завершилася провалом — загибеллю та німецьким полоном більшості десантників.

Під час Другої світової війни розпочинав військову службу Й. Романів — згодом перший канадський українець, який отримав генеральське звання. 1940 року він пішов добровольцем до Канадських королівських військово-повітряних сил. Спочатку Й. Романів виконував завдання в Англії та над водами Атлантики. Пізніше брав участь у бойових діях в Індії, Бірмі та Китаї.

Значний контингент канадських військ під час війни перебував на Британських островах. З метою згуртувати канадських українців у Великій Британії 7 січня 1943 р. група ентузіастів на чолі з капітаном військово-повітряних сил Канади Б. Панчуком заснувала Союз українських канадських вояків (СУКВ). Завдяки фінансовій підтримці КУК клуб отримав у розпорядження цілий будинок у Лондоні. СУКВ став місцем зустрічей та культурних заходів для вояків-українців. У стінах клубу в різний час побували тисячі відвідувачів. До СУКВ належали, зокрема, згадувані раніше Д. Скоропадський та С. Давидович. Вправними господинями будинку СУКВ були українські дівчата, що служили в Канадському жіночому армійському корпусі: А. Чернявська, О. Козіцька, А. Храплива та ін. Канадські українці навіть мали своїх капеланів: православного С. Савчука та греко-католицького М. Горошка.

Окрім організації дозвілля й культурницької роботи серед вояків, КУК неодноразово порушував перед урядом Канади політичні питання. Як зазначає С. Фроляк, невдовзі після заснування СУКВ КУК виступив із пропозицією організувати в складі канадської армії український полк на кшталт уже наявних Торонтського шотландського полку та Ірландського полку Канади. Командування відхилило запит, аргументуючи тим, що приклад українців можуть наслідувати інші національні громади Канади, і тоді армія розвалиться. 30 березня 1943 р. КУК надіслав уряду меморандум про необхідність відновлення в повоєнний час самостійної української держави. Схожі звернення неодноразово робили й надалі.

У складі канадських дивізій українці, зокрема Б. Панчук, узяли участь у Нормандській операції влітку 1944 р. На континенті представники СУКВ стали свідками драми: відірваними від власних домівок були близько 2 000 000 українців — остарбайтерів, в’язнів нацистських концтаборів, біженців та вояків у німецькій уніформі. У вересні 1945 р. за підтримки КУК Б. Панчук створив Центральне українське допомогове бюро (ЦУДБ), яке збирало в діаспорі матеріальну допомогу для біженців, боролося проти їх примусової репатріації до СРСР, виступало за надання українцям дозволу на переїзд до інших країн Заходу на постійне проживання.

Сполучені Штати Америки формально не були учасником Другої світової до грудня 1941 р., коли японський флот атакував Перл-Харбор, а А. Гітлер, підтримавши союзника, оголосив Вашингтону війну. Протягом 1939—1941 рр. під впливом ізоляціоністів уряд США декларував нейтралітет у глобальному конфлікті. Однак розширення меж німецької та японської експансії становило загрозу для національної безпеки Сполучених Штатів. Поступово, особливо з другої половини 1940 р., Вашингтон схилявся на бік Лондона та його союзників.

У вересні 1940 р. США надали Великій Британії 50 есмінців в обмін на довготривалу оренду деяких колоніальних володінь. 11 березня 1941 р. президент Ф. Рузвельт підписав закон про лендліз, який передбачав здійснення стратегічних постачань країнам Британської імперії та Китаю. США взяли на себе функцію патрулювання західної частини Атлантичного океану, допомагаючи Королівському військово-морському флоту захищати морські конвої. У червні 1941 р., щоб розвантажити й сухопутні сили Великої Британії, Сполучені Штати перебрали на себе окупацію Ісландії[33]. У Тихому океані США, Велика Британія та еміграційний уряд Нідерландів (який контролював Індонезію) запровадили ембарго проти Японії.

14 серпня 1941 р. США та Велика Британія підписали Атлантичну хартію. Так «нейтральний» Вашингтон фактично взяв участь у заснуванні другої антигітлерівської коаліції після того, як зазнав поразки й розпався англо-французький альянс. Партнерство США з Великою Британією протягом 1940—1941 рр. нагадувало відносини між СРСР та Третім Рейхом у той самий період. Хоча Вашингтон і Москва поверхово заявляли про свій нейтралітет, вони мали фаворитів серед сторін конфлікту та всіляко їм допомагали. У момент, коли американці пішли на зближення з британцями, А. Гітлер ініціював консолідацію власної коаліції. У вересні 1940 р. на доповнення до Антикомінтернівського, Німеччина, Японія та Італія підписали Берлінський (Троїстий) пакт. У листопаді того ж року до німецької столиці прибула радянська урядова делегація на чолі з В. Молотовим, яка обговорювала розподіл на сфери впливу країн Європи й Азії, а також умови приєднання СРСР до Троїстого пакту.

Українська громада Сполучених Штатів нараховувала понад 750 000 осіб. Підтримка діаспорними організаціями ідеї незалежності України, як і в Канаді, викликала підозри федерального уряду. У Вашингтоні непокоїлися, що самостійницька пропаганда інспірована німецькими спецслужбами. Показовою була різна реакція на події в Карпатській Україні в 1938— 1939 рр. У той час, коли громадська думка США вважала ці події гітлерівським сценарієм, представники української діаспори збирали матеріальну допомогу, готували меморандуми й навіть вирушали в далеку подорож на поміч Закарпаттю[34].

Протягом 1922—1940 рр. основною представницькою асамблеєю української діаспори в США було Об’єднання українських організацій Америки (ОУОА). Значний вплив на українську громаду США справили діячі УВО та ОУН, які приїздили до цієї країни: Є. Коновалець, О. Сеник, Р. Сушко та ін. За їх участі в 1931 р. було створено Організацію державного відродження України (ОДВУ). Уже в 1930-х рр. ОДВУ намагалася сформувати в США «визвольну армію». Члени ОДВУ носили уніформи, закуповували зброю й навіть придбали для вишколів спортивний літак, який назвали «Націоналіст». Іншими впливовими асоціаціями були прокомуністичний Український робітничий союз та Об’єднана гетьманська організація, яка згуртовувала прихильників П. Скоропадського.

Роль ОДВУ в ОУОА посилилася наприкінці 1930-х рр., однак через внутрішні суперечності об’єднання припинило існування вже в 1940 р. Установчі збори нової об’єднавчої організації відбулися 24 травня 1940 р. Як уже було зазначено, ОУН планувала використати зібрання для створення Українського політичного представництва. Однак активність націоналістів зустріла спротив із боку інших організацій. Замість підконтрольного націоналістам Політичного представництва у Вашингтоні постав Український конгресовий комітет Америки (УККА), президентом якого обрали М. Мурашка. Радикальна ОДВУ не увійшла до складу УККА. Окрім того, українськими націоналістами в США серйозно зацікавилося ФБР. Протягом війни діяльність ОДВУ була здебільшого паралізована слідством проти активістів організації за підозрою у зв’язках із Німеччиною. Звинувачення з українців зняли тільки в травні 1944 р.

Поки лояльність українських націоналістів перевіряли американські слідчі, на іншому березі Атлантики про ОДВУ листувалися нацистські установи. 31 березня 1941 р. керівник східного відділення Управління зовнішньої політики НСДАП Г. Лейббрандт інформував гестапо, що наприкінці минулого року в Нью-Йорку українці США створили Комітет допомоги союзникам під керівництвом п’ятьох представників ОДВУ: О. Грановського, Свистуна, Онишківа, Дячука і Ляпки. Цей комітет закликав усіх українців підтримати Велику Британію й боротися проти диктатури за незалежність. Для гітлерівців діяльність американських українців свідчила передусім про нелояльність до Рейху з боку ОУН, зв’язок якої з ОДВУ не був секретом для спецслужб. Протягом війни голова ОДВУ О. Грановський видав кілька англомовних брошур: «Проблеми незалежності України» (1940), «Україна — побоїще за волю» (1944), «Необхідність вільної України для тривкого миру» (1945). 1945 року він у складі делегації американських українців відвідав установчу конференцію ООН у Сан-Франциско.

Український конгресовий комітет Америки відігравав роль, аналогічну до тієї, яку в Канаді виконував КУК[35]. УККА виступав як представник усієї американської української громади перед урядом, запевняючи в підтримці українцями боротьби США з гітлерівською диктатурою. Утім, УККА не уникнув утисків із боку влади. США вступили в Другу світову війну вже як союзник СРСР, тому антирадянська пропаганда УККА були проблемою. У своїх зверненнях УККА апелював до демократичних цінностей Америки, несумісних зі сталінським політичним режимом. Комітет стверджував, що волелюбні США — ідеал для поневолених народів, таких як українці.

Умови діяльності українських організацій у США поліпшилися тільки в 1944 р. Тоді ж було засновано Злучений українсько-американський допомоговий комітет (ЗУАДК), що зосередився на підтриманні українців, яких Друга світова війна закинула до Західної Європи. ЗУАДК тісно співпрацював із ЦУДБ та іншими організаціями канадських українців. Представники УККА намагалися вплинути на делегації установчої конференції ООН, указуючи на підневільне становище Української РСР. 1946 року президент комітету С. Шумейко представляв українську діаспору на Паризькій мирній конференції, де обговорювали умови договорів між державами-переможницями та колишніми союзниками А. Гітлера в Європі.

Протягом війни через лави збройних сил США пройшло близько 80 000 американських громадян українського походження. Історія одного американського матроса не лише засвідчує внесок українців у перемогу союзників, а й розкриває цікаві сторінки Другої світової війни. Трюмний машиніст есмінця «Еберлі» А. Дяченко зголосився добровольцем на службу до американського флоту восени 1940 р. У вересні 1941 р. (ще до вступу країни у війну) «Еберлі» в складі оперативної групи кораблів флоту США супроводжував трансатлантичний конвой «НХ-150» від берегів Канади до середини Атлантики, де передав ескортування британським силам. Ще за рік США розпочали сухопутні операції проти Німеччини та її європейських союзників. Операція «Смолоскип» передбачала захоплення Марокко й Алжиру, підконтрольних уряду Віші. У листопаді 1942 р. «Еберлі» прикривав вогнем десантування американських військ у Марокко. Після короткого відпочинку й ремонту в Норфолку корабель отримав наказ патрулювати води південної Атлантики. Завдання есмінця полягало в перехопленні ворожих суден, які курсували між німецькими та японськими портами. 10 березня 1943 р. «Еберлі» спробував захопити німецький теплохід «Карін», виявлений східніше від бразильського порту Ресіфі.

Раніше «Карін» був голландським судном «Кота Нопан». 1941 року його захопив німецький рейдер «Комета» у водах Тихого океану. Перебування «Комети» в Тихому океані було одним із наслідків німецько-радянської співпраці протягом 1939—1941 рр. Улітку 1940 р. криголами «Ленін», «Йосип Сталін» та «Лазар Каганович» провели «Комету» Північним Льодовитим океаном із Європи до Берингової протоки. Окрім «Кота Нопан» («Карін»), рейдер «Комета» захопив чи потопив іще кілька кораблів антигітлерівської коаліції.

Після перших попереджувальних пострілів «Еберлі» німецький теплохід зупинився. Діючи за інструкцією, екіпаж «Карін» підпалив свій корабель та спустився на шлюпки. Відлік часу пішов на хвилини. Чотирнадцять добровольців, зокрема й А. Дяченко, негайно вирушили на баркасі до теплохода, охопленого вогнем. Американські моряки мали загасити пожежу, знайти й знешкодити вибухові заряди, відновити плавучість судна і, головне, відшукати таємні документи та апаратуру. Вони були готові також до збройного опору з боку німецького екіпажу. А. Дяченко боровся за «життя» судна в машинному відділенні. На жаль, йому з товаришами не вистачило часу — кілька потужних вибухів забрали життя сімох героїв. Інші члени оглядової команди були змушені негайно покинути «Карін», який уже неможливо було врятувати від затоплення. Кожного із семи загиблих членів екіпажу «Еберлі» нагородили Срібною Зіркою. На їхню честь дістали назви кораблі, які будували для флоту США. Прізвищем Дяченко назвали військово-транспортний корабель, уведений до складу флоту в грудні 1944 р. Цей корабель ніс службу в Тихому океані: висаджував десантників на Філіппінах, у Кореї, на Тайвані та островах Індонезії.

Багато американських українців відзначилися в боях із гітлерівцями в Північній Африці, Італії, Франції та Німеччині. 28 квітня 1943 р., під час бойових дій у Тунісі, рядовий 1-ї бронетанкової дивізії США Н. Міньо самотужки кинувся в багнетну атаку на кулеметну позицію, яка зупинила наступ його роти. Знищивши близько 10 ворожих солдатів, він підняв у наступ весь свій підрозділ, але дістав смертельне поранення. Н. Міньо удостоїли найвищої військової нагороди — медалі Пошани — та інших відзнак. У бою біля німецького містечка Теттінген 23 січня 1945 р. майстер-сержант 94-ї піхотної дивізії Н. Орешко атакував та вивів із ладу дві вогневі позиції ворога. При цьому його не спинило навіть кульове поранення. За цей подвиг Н. Орешка також нагородили медаллю Пошани. Президент США Г. Трумен особисто вручив нагороду героєві під час урочистої церемонії в Білому домі.

На тихоокеанському театрі бойових дій українці США також узяли активну участь. Під час оборони Філіппін відзначився підполковник Т. Калакука з квартирмейстерського департаменту армії США. Він був першим українцем-випускником Військової академії США (Вест-Пойнт). Завдяки організаторським здібностям, ініціативності та знанню мов Т. Калакука став правою рукою командувача американськими силами на Філіппінах генерала Дж. Вейнрайта. Підполковник володів англійською, українською, іспанською, французькою, німецькою та російською мовами. У травні 1942 р. Т. Калакука від імені командування вів переговори з японцями про капітуляцію американського гарнізону на філіппінському острові Коррехідор. Він урятував життя багатьом пораненим військовослужбовцям, які перебували в шпиталі в тунелях Малінта. Японські солдати погрожували застосувати вогнемети, якщо американці не залишать тунелі негайно. Проблемою було порозумітися з японцями, адже вони майже не володіли англійською. Звертаючись до ворожих солдатів усіма відомими йому мовами, Т. Калакука з’ясував, що командир японського підрозділу розуміє російську. Завдяки цьому вдалося домовитися про впорядковану евакуацію поранених зі шпиталю. Т. Калакука помер від малярії, перебуваючи в японському полоні. Його нагородили другою за рангом військовою відзнакою США — медаллю «За видатні заслуги» та Срібною Зіркою.

23 лютого 1945 р. за наказом командування сержант корпусу морської піхоти М. Стренк разом із шістьма товаришами здійняв прапор США на горі Сурібаті — вершині японського острова Іводзіма. Момент підняття прапора зафіксував фотограф Дж. Розенталь. Ця фотографія облетіла весь світ і стала символом перемоги США в Другій світовій війні. М. Стренк народився в русинській (українській) родині в Словаччині. За Іводзіму точилися особливо запеклі та кровопролитні бої, адже це була морська фортеця Японії, яка відкривала американській авіації шлях до Токіо. Сержант М. Стренк загинув на Іводзімі 1 березня 1945 р. Українця відзначили Бронзовою Зіркою, медаллю «Пурпурове серце» та іншими високими нагородами.

Ставка на Третій Рейх (1939—1944 рр.)

Початок співпраці з німцями

Традиція орієнтації українського національного руху на Берлін сягає ще початку Першої світової війни. Діячі Союзу визволення України (СВУ) вважали, що повномасштабне протистояння Німеччини та Росії призведе до знищення російського панування над Дніпром, що створить умови для самовизначення українців. Відверта антикомуністична пропаганда нацистів, які прийшли до влади в 1933 р., переконала сучасників, що Німеччина знову збирається воювати проти Росії, тобто проти СРСР. Багатьом українцям імпонувало також несприйняття А. Гітлером кордонів у Європі, які встановила Антанта. Німеччина була єдиною силою, здатною кинути виклик водночас Радянському Союзу та Польщі — двом державам, які поділили між собою більшість українських земель.

У міжвоєнний період у Німеччині сформувалася велика українська громада. Протягом 1933—1945 рр. у цій країні легально діяло Українське національне об’єднання (УНО), яке налічувало понад 30 000 членів. З 1937 р. об’єднання очолював Т. Омельченко — колишній представник С. Петлюри в Берліні. УНО займалося культурними й соціальними питаннями українців Німеччини, а також слугувало прикриттям для реалізації цілей ОУН. Так чи інакше всі українські національні організації, які діяли на територіях, підконтрольних Третьому Рейху (за винятком підпільно-партизанських), співпрацювали з нацистською владою. Після розгрому Польщі та Франції в 1939—1940 рр., а особливо напередодні німецько-радянської війни, на Берлін переорієнтувалося також середовище еміграційного уряду УНР.

У боротьбі за українську державність лідери визвольного руху надавали великого значення створенню національних збройних сил. Це питання опрацьовував Військовий штаб ОУН у Відні на чолі з ветераном Українських січових стрільців (УСС) та Армії УНР Р. Сушком. За домовленістю з Є. Коновальцем, у 1938 р. німецька військова розвідка (абвер) почала проводити військову та спеціальну підготовку оунівців. А. Мельник, який замінив Є. Коновальця після його трагічної загибелі, продовжив військову співпрацю з німцями. Улітку 1939 р. абвер створив в Австрії Український легіон для війни проти Польщі. Після завершення підготовки й комплектації Український легіон, що налічував близько 600 вояків, перекинули до східної Словаччини. Р. Сушко став командиром, і пізніше цей підрозділ так і називали — «Легіон Сушка». З метою конспірації Український легіон дістав кодову назву ВВН, яку німці розшифровували як «Berg-Bauern Hilfe» («допомога гірським селянам»), а українці — «Військові відділи націоналістів».

Провід українських націоналістів (ПУН) сподівався, що розгром німцями Польщі спричиниться до виникнення на території Галичини й Волині української держави так само, як розчленування Чехословаччини зумовило появу Карпатської України. Спеціально створена Комісія державного планування ОУН займалася розробкою вказівок з організації політичного, економічного та культурного життя на звільнених територіях. Українські націоналісти не знали або не зважали на існування таємних домовленостей німців із СРСР про територіальний поділ Польщі.

1 вересня 1939 р. почалася війна. Німці всіляко намагалися заохотити СРСР до виступу проти Польщі й паралельно обмірковували варіанти на випадок відмови. 7 вересня начальник генерального штабу сухопутних військ Німеччини Ф. Гальдер занотував у своєму щоденнику німецькі умови переговорів із Польщею, серед яких було визнання незалежності Західної України. 12 вересня, під час наради представників вищого військово-політичного керівництва Третього Рейху, голова Верховного головнокомандування вермахту Вільгельм Кейтель серед інших варіантів розподілу польських земель запропонував створення незалежної «галицької й польської України» (за умови, якщо з цим погодиться Й. Сталін). Невдовзі після цієї наради керівник абверу В. Канаріс особисто повідомив А. Мельнику про можливість створення української держави. З ініціативи лідера ОУН було негайно підготовано список членів уряду Української Західної Держави на чолі з О. Сеником, а М. Сціборський написав «Нарис проекту основних законів /Конституції/ Української Держави».

У вересні Український легіон увійшов на територію Польщі в складі 14-ї армії вермахту. До 17 вересня 1939 р. ВВН досяг населених пунктів Західної України: Комарного, Перемишля, Самбора та Стрия, деякі групи дійшли до околиць Дрогобича та Львова. Одночасно в Галичині та на Волині активізувалися повстанці Крайової екзекутиви ОУН на чолі з В. Тимчієм, які роззброювали невеликі польські підрозділи та проголошували встановлення української влади. У деяких місцевостях Галичини дійшло до збройних сутичок повстанців із польською армією й поліцією. Після перетину польського кордону Червоною армією німецьке командування відвело ВВН, як й інші підрозділи вермахту, за демаркаційну лінію по річці Сян. Наприкінці вересня вояків Українського легіону демобілізували.

Деякі українці воювали проти Польщі в складі регулярних збройних сил як німецькі громадяни. Яскравий приклад — син першовідкривача «рентгенівського» випромінювання О. Пулюй. Під час перших визвольних змагань він служив в УСС і Галицькій армії, пізніше емігрував до Німеччини та прийняв її громадянство. На початку 1939 р. О. Пулюя мобілізували до вермахту, і за розподілом він опинився в абвері. У вересні О. Пулюй як член військової делегації їздив до Львова домовлятися з радянським командуванням про евакуацію з місцевих шпиталів поранених німецьких солдатів. Цією нагодою він скористався, щоб попередити знайомих українців про те, де саме буде проходити новий німецько-радянський кордон. Завдяки О. Пулюю багато представників української інтелігенції змогли переїхати до німецької окупаційної зони, доки ними не зацікавився НКВС. Окрім того, О. Пулюй привів у полон польський ескадрон на чолі з колишнім австрійським принцом К. А. Габсбургом, за що отримав німецький Залізний Хрест.

Польська кампанія вермахту та «визвольний похід» Червоної армії в Західну Україну й Білорусь тривали до початку жовтня 1939 р. Ще 29 вересня німецька й радянська сторони дійшли порозуміння щодо нової лінії розмежування, підписавши Договір про дружбу та кордон. На півдні кордон проходив річками Сян і Західний Буг. Більша частина українських етнічних земель Польщі відійшла до СРСР і невдовзі була включена до Української РСР. Західні й північні регіони Польщі німці приєднали безпосередньо до Третього Рейху. 12 жовтня 1939 р. на землях Центральної Польщі гітлерівці проголосили створення Генерал-губернаторства окупованих польських територій з адміністративним центром у Кракові. Назва окупаційного утворення нагадувала про існування Варшавського генерал-губернаторства, заснованого Німеччиною під час Першої світової війни. Тоді на землях Варшавського генерал-губернаторства (а також Люблінського генерал-губернаторства, підконтрольного Австро-Угорщині) Центральні держави проголосили маріонеткове Королівство польське.

Очевидно, деякий час А. Гітлер вагався, чи не зберегти польську державність з обмеженими суверенітетом і територією. З такою Польщею можна було укласти мирний договір і на цій підставі знайти компроміс із Францією та Великою Британією. Німецькі інстанції вели переговори з польським соціалістичним лідером В. Вітосом про створення колабораціоністського уряду[36]. Розрахунок на те, що В. Вітос ставився вороже до попереднього політичного режиму Польщі, не виправдав себе: нацисти дістали відмову. Уже після розгрому Франції та окупації більшої частини Європи А. Гітлер вирішив, що загравати з поляками немає сенсу. 31 липня 1940 р. з назви Генерал-губернаторства було прибрано згадку про Польщу.

На території Генерал-губернаторства опинилися західні області українських етнічних територій: Холмщина, частина Надсяння, Лемківщина. Разом українське населення цього окупаційного утворення становило близько 500 000 осіб, а з урахуванням українського за походженням, але асимільованого населення Холмщини й Підляшшя — до 700 000. На тлі переважно сільських корінних жителів українських земель у Генерал-губернаторстві виділялися політично активні представники українських громад Варшави й Кракова. Окрім того, 20 000 — 30 000 українців втекли до Генерал-губернаторства з окупованих Червоною армією Галичини й Волині. Серед них були члени ОУН, УНДО, Фронту національної єдності (ФНЄ) та інших політичних партій; інтелігенція, священики, ветерани перших визвольних змагань.

На противагу полякам, адміністрація Генерал-губернаторства під керівництвом Г. Франка створила для українців режим відносного сприяння. Галицькі та волинські біженці активно включилися в національно-просвітницьку роботу на територіях, які пізніше дістали назву Закерзоння. Колишній командир ВВН Р. Сушко став крайовим провідником ОУН у Генерал-губернаторстві. Для покращення взаємодії з окупаційною адміністрацією він виступив з ініціативою створення легального українського представництва на кшталт УНО, причому з аналогічною назвою[37]. Кандидатом на посаду голови УНО в окупованій Польщі Р. Сушко висунув безпартійного краківського професора географії В. Кубійовича. Проект статуту УНО направили генерал-губернаторові Г. Франку. До літа 1940 р. статут так і не затвердили, тому організація діяла напівлегально. Зрештою в червні 1940 р. українське представництво в Генерал-губернаторстві було оформлене у вигляді Українського центрального комітету (УЦК), який керував мережею регіональних Українських допомогових комітетів (УДК). Місцем перебування УЦК було визначено столицю Генерал-губернаторства Краків, а його головою став В. Кубійович.

УЦК займався різними справами української національної меншини в Генерал-губернаторстві: соціальними, освітніми, церковними. Після років асиміляторської політики Польщі українське населення цих територій переживало період культурного відродження. Однак у політичному й соціальному аспектах режим нацистської окупації ніс загрозу всім колишнім громадянам Польщі. Німецькі спецслужби заборонили діяльність більшості суспільно-політичних організацій й уважно вивчали українську громаду на підконтрольній території. У січні 1940 р. гестапо заарештувало генерала Армії УНР П. Шандрука. Під час вересневої кампанії він воював у Війську Польському й потрапив у полон, але невдовзі був звільнений, як і решта українських офіцерів. Повторне позбавлення волі сталося за доносом про належність П. Шандрука до польського підпілля. Генерала протримали в ув’язненні 2,5 місяця й випустили тільки після втручання вищих інстанцій. Недовіру нацистів до українців підживлювала інформація щодо відверто прозахідної позиції українських політичних осередків у Франції, Великій Британії та в Північній Америці. Бюро зовнішньої політики НСДАП у своїх звітах регулярно демонструвало витяги з ворожих до Німеччини публікацій в українській пресі західних держав.

Підсумовуючи свою роботу на посаді очільника УЦК В. Кубійович пізніше писав так: «Треба визнати, що зі всіх українських земель ми в Генеральній Губернії мали поки що найкращі умовини життя. Майбутнє не було нам відоме, дальша німецька окупація могла принести для нас жахливі наслідки, але ми мусіли робити те, чого вимагала поточна хвилина. А майбутнє не було б світле; не один раз я чув від приязно до нас наставлених членів партії чи СС у розмовах при чарці (мені по змозі наливали в чарку воду): „Ви такі симпатичні люди і так добре до нас ставитеся, а якби ви знали, що вам готується...“ Але нашим обов’язком було боронити легальними способами українські інтереси в німецькій дійсності; ми мали надію, що інші наші патріоти роблять це в Уфі[38], ми шкодували, що нас немає в Лондоні».

Ще в перші дні війни Державний центр УНР, який перебував у Варшаві, висловив підтримку польській державі. Багато офіцерів Армії УНР служили на контрактній основі у Війську Польському й обіймали командні посади. Вони взяли активну участь у боях із вермахтом. Однак вереснева кампанія для українських офіцерів завершилася полоном, а українські урядовці на чолі з президентом УНР А. Лівицьким не встигли евакуюватися з країни й були інтерновані в польській столиці.

Гітлерівські спецслужби вирішили використати А. Лівицького для впливу на уенерівське середовище. Його не було заарештовано чи ув’язнено, натомість президент мав зайняти лояльну до Берліна позицію й продовжити свою діяльність як лідер УНР на окупованій Німеччиною території. Повідомлення французької преси про перехід повноважень президента УНР до В. Прокоповича в Парижі, схоже, не вплинуло на становище А. Лівицького. Навесні 1940 р. через Українське пресове бюро в Римі варшавський осередок УНР оприлюднив кілька комуністів, які закликали українців орієнтуватися на власні сили та зберігати нейтралітет, який, однак, не поширювався на СРСР. У своїх виступах колишній президент засуджував Варшавську угоду 1920 р. і піддавав гострій критиці версальську систему, встановлену Антантою після Першої світової війни.

За сприяння А. Лівицького були визволені офіцери Армії УНР, які перебували в німецькому полоні як польські військовослужбовці: П. Дяченко, Б. Барвінський, Я. Гальчевський-Войнаровський, А. Валійський, К. Смовський, П. Шандрук та ін. А. Лівицький заохочував українських офіцерів співпрацювати з німецькими інстанціями з метою створення національного легіону для війни проти СРСР. З цього приводу було проведено кілька нарад за участі військового міністра УНР В. Сальського[39]. Українські ветерани почали гуртуватися в комбатантських організаціях, а також вступати в структури поліції, окупаційної адміністрації та німецького війська. Оточення А. Лівицького тісно співпрацювало з німецькими спецслужбами, УЦК та ОУН.

У лютому 1940 р. ОУН розкололася на фракції мельниківців та бандерівців. Оформлення нової організації було завершене в Кракові у квітні, під час II Великого збору, на якому сформували Революційний провід ОУН на чолі зі С. Бандерою. Після переїзду А. Мельника з Рима до Берліна головним осередком мельниківців стала столиця Третього Рейху, а провід бандерівців перебував у Кракові. Останні зуміли перетягнути на свій бік більшість націоналістичного підпілля в СРСР та кадри Генерал-губернаторства. До інших регіонів (Німеччини, Румуни, західних держав) інформація про розкол дійшла пізніше, і там А. Мельник зберіг лідерські позиції. Обидві ОУН тісно співпрацювали з німецькими спецслужбами й готувалися до походу на Схід.

У передчутті німецько-радянської війни (та одразу після її початку) різні українські політичні осередки, які перебували на території держав Осі, надсилали звернення й меморандуми до вищих державних установ Третього Рейху. УНО, УЦК, мельниківці, гетьманці зверталися з проханням долучитися до боротьби проти СРСР, висловлюючи надію, що Німеччина дозволить українцям створити власне військо й державу. Робили також реальні кроки. 22 червня 1941 р. бандерівці організували в Кракові Великі установчі збори, на яких сформували Український національний комітет (УНК) — головний представницький орган України в Німеччині. Фактичним головою УНК став бандерівський діяч В. Горбовий. Передбачали, що діячі УНК негайно займуться українським державотворенням на звільненій від більшовиків території України. Цей план і справді почав втілюватися з проголошенням Акта відновлення Української держави у Львові 30 червня 1941 р. Варто зазначити, що УНК не визнавали Німеччина та УЦК, а мельниківці відмовилися від пропозиції приєднатися. Після розгону німцями Українського державного правління у Львові лідери УНК у Кракові також зазнали репресій.

Похід на Схід (1941 р.)

Ще на початку березня 1941 р. бандерівці домовилися з абвером про створення нового легіону, який мав дістати назву «Дружина українських націоналістів» (ДУН). На практиці ДУН поділялася на два окремі підрозділи батальйонного складу з різним оперативним підпорядкуванням: спеціальний загін «Нахтіґаль» та з’єднання «Роланд».

Підготовка вояків батальйону «Нахтіґаль» (українською «Соловей») відбувалася в навчальному таборі міста Нойгаммер (сучасне місто Свєнтошув у Польщі). Підрозділ нараховував приблизно 350 осіб і складався з трьох сотень, у кожній із яких було по дві чоти з українців й одна — з німецького кадрового персоналу абверівського полку «Бранденбург». Батальйон «Роланд» формувався в Зауберсдорфі (Австрія). Він складався з трьох сотень загальною чисельністю 270 вояків. Тоді ж склалася практика «подвійного командування» українськими національними підрозділами, пізніше розвинута в поліційних батальйонах. З німецького боку «Нахтіґалем» командував обер-лейтенант Г.-А. Герцнер, а його заступником із політичних питань був Т. Оберлендер. Українським офіцером зв’язку й неформальним командиром став сотник Р. Шухевич. Німецьким командиром «Роланда» був обер-лейтенант Зіберт, а з українського боку — майор Є. Побігущий[40].

«Нахтіґаль» брав участь у бойових діях у складі 17-ї армії вермахту з перших днів німецько-радянської війни. 30 червня 1941 р. його вояки увійшли до Львова й допомогли організувати проголошення Акта відновлення Української держави. Пізніше «Нахтіґаль» через Золочів і Тернопіль наступав на Поділлі: брав участь у боях під Браїловим і Людавкою та дійшов до Вінниці. «Роланд» напередодні війни передислокували до румунського містечка Кимполунґ (Південна Буковина). У складі 11-ї німецької армії він перетнув радянський кордон тільки 29 липня. Не беручи участі в боях, «Роланд» пішим маршем дійшов до Дубоссар у Молдові, після чого перетнув річку Дністер і зупинився в селі Унтилівка Одеської області. Після розгону Українського державного правління у Львові та арешту гестапо провідних бандерівців підрозділи ДУН німці визнали неблагонадійними й у серпні 1941 р. відкликали з України. У жовтні 1941 р. вояків «Нахтіґаля» та «Роланда» зосередили у Франкфурті-на-Одері. Зрештою ДУН було розформовано, а більшість її вояків підписала індивідуальні річні контракти на службу у 201-му батальйоні шума.

Окрім ДУН, характер українського національного формування мала також «абвергрупа-101», яку організував уже згадуваний О. Пулюй. Це наближене до роти воєнізоване формування складалося переважно з українців, які жили в Румунії та підтримували ОУН(м). Неформально «абвергрупу-101» називали «Пума» від скорочення прізвищ її організаторів: Пулюя й мельниківського діяча в Румунії О. Масикевича. Організована в румунських Ясах, як і «Роланд», ця група діяла в оперативній зоні 11-ї армії. Через Молдову й Одещину «Пумі» вдалося дійти до Миколаєва. Підрозділ розформували тоді ж, коли з фронту відкликали ДУН.

Спроби організації національного самоврядування в окупованих Львові та Києві

Після арешту прем’єра Я. Отецька та багатьох визначних бандерівців улітку-восени 1941 р. Українське державне правління припинило існування. Однак не всі установи Української держави, відновленої Актом 30 червня, зникли безслідно. Рада сеньйорів, до складу якої входили визначні представники львівської української громадськості, 24 липня була перетворена на Українську Національну Раду. За своєю назвою й призначенням цей орган претендував на роль спадкоємця УНРади, що виникла в жовтні 1918 р. і згодом стала законодавчим органом Західноукраїнської Народної Республіки. Ці дві історичні віхи пов’язувала між собою також постать К. Левицького — визначного діяча ЗУНР, який став головою УНРади в 1941 р.[41] Іншим поважним учасником зібрання був митрополит А. Шептицький. Члени ради були переважно колишніми діячами або прихильниками УНДО. УНРада задекларувала, що вона є перехідним координаційним центром української нації в Західній Україні до часу відновлення державної незалежності України й «достосовується до вимог німецької влади, щоб тим чином здійснити якнайскоріше Соборну Україну». Виконавчим органом ради став Генеральний секретаріат на чолі з К. Паньківським.

1 серпня німці приєднали Галичину до Генерал-губернаторства як п’ятий дистрикт. Митрополит А. Шептицький від імені УНРади протестував проти нового розчленування України, але безуспішно. У зв’язку з поширенням на Галичину влади генерал-губернатора Г. Франка В. Кубійовичу запропонували створити у Львові територіальний підрозділ УЦК. Зважаючи на негативну реакцію української громадськості на адміністративне приєднання Галичини до корінних польських земель, В. Кубійович відмовився. Натомість у Галичині постав Український крайовий комітет (УКК) із таким самим статутом, що й в УЦК. УКК очолив К. Паньківський, і спершу українці розглядали цей комітет як структуру, пов’язану з УНРадою.

Після смерті К. Левицького 12 листопада 1941 р. німецька влада щоразу більше звужувала рамки повноважень УНРади. Коли в лютому 1942 р. митрополит А. Шептицький висловив офіційний протест Г. Гіммлеру проти вбивств євреїв, окупаційна влада отримала зручний привід для ліквідації ради, що й було зроблено 3 березня 1942 р. Тоді ж німецька адміністрація ліквідувала УКК і поширила на Галичину компетенцію УЦК. К. Паньківський став заступником В. Кубійовича і його представником у дистрикті Галичина. За зразком територіальних підрозділів УЦК у Генерал-губернаторстві (УДК) у Галичині було організовано мережу українських окружних комітетів (УОК). УЦК у Галичині займався розв’язанням переважно соціальних проблем: сприяв звільненню з полону червоноармійців-українців, організовував допомогу в’язням таборів і населенню, яке потерпало від голоду, розвивав освітні та культурні установи.

Якщо бандерівці розпочали відновлювати українську державність уже зі Львова, то мельниківці дочекалися прибуття в Київ. Українську столицю німці захопили 19 вересня 1941 р. після 70 днів облоги. Невдовзі до міста почали прибувати великі групи членів ОУН(м). 5 жовтня з ініціативи мельниківця Олега Ольжича в Києві було створено Українську Національну Раду, яка, окрім назви, більше ніяк не була пов’язана з львівською організацією. На чолі представницького органа було поставлено безпартійного місцевого професора М. Величківського. До складу київської УНРади увійшли провідні діячі ОУН(м): генерал Армії УНР М. Капустянський, Олег Ольжич, О. Бойдуник та ін. Рада встановила тісні зв’язки з київською міською владою, зокрема із заступником бургомістра (пізніше бургомістром) В. Багазієм, теж членом ОУН(м). Деякий час складалося враження, що УНРада може координувати розвиток українського національного життя під німецькою окупацією. Позиції ради зміцнював численний Буковинський курінь[42], члени якого швидко обійняли різноманітні посади в офіційних установах Києва. УНРада намагалася створювати низову українську адміністрацію й навіть планувала засновувати народні університети.

Рейхскомісар окупованої України Е. Кох недовго терпів самодіяльність київських організацій. 20 листопада 1941 р. німецька влада поставила вимогу припинити функціонування УНРади. Невдовзі окупанти перейшли й до фізичних розправ. Багатьох українських активістів у лютому 1942 р. розстріляли в Бабиному Яру. Інші врятувалися втечею й перейшли на нелегальне становище. На початку 1944 р. арешти торкнулися й керівного складу ОУН(м). Невдовзі А. Мельник та інші члени ПУН приєдналися до бандерівців у тюрмі «Целленбау» у концтаборі Заксенхаузен.

Масова участь українців у військових та поліційних формуваннях Німеччини

Протягом червня 1941 р. — липня 1942 р. гітлерівці повністю захопили територію УРСР. Під тиском Червоної армії німці почали відступати з України наприкінці 1942 р., а остаточне вигнання відбулося тільки через два роки. Таким чином, Східна Україна перебувала під владою окупантів щонайменше півроку, а Західна — три з половиною роки. Весь цей час українське населення було об’єктом політики нацистів. Необхідність забезпечити дієвість окупаційної адміністрації, а також поповнити знекровлені німецькі дивізії змушувала гітлерівців масово залучати українців до своїх воєнних і поліційних структур. Прагматичні розрахунки взяли гору над офіційною расистською доктриною Третього Рейху, яка була упередженою щодо слов’ян.

У перші ж місяці бойових дій проти СРСР Німеччина отримала мільйони військовополонених, значна кількість яких походила з України. Червоноармійці, а також цивільні жителі окупованих територій ставали на німецьку службу з різних причин. Для декого це був свідомий вибір, мотивований антирадянськими переконаннями або бажанням помститися за кривди, заподіяні сталінським режимом. Інші керувалися прагненням вижити в умовах брутальної окупаційної політики, коли радянські громадяни масово гинули в таборах військовополонених, ставали жертвами голоду та екзекуцій або були вивезені на примусові роботи до Рейху. Протягом 1939— 1945 рр. на боці Німеччини воювало близько 250 000 українців. Серед громадян СРСР цей показник був другим після росіян, яких на службі в німців побувало понад 300 000.

Установою, яка створила чи не найбільшу кількість збройних формувань з українців, була німецька поліція порядку, що підпорядковувалася головному оперативному управлінню СС. Поряд із невеликими територіальними підрозділами, що виконували правоохоронні, конвойні, адміністративні та господарчі функції, поліція порядку займалася також організацією частин батальйонного складу. Охоронні батальйони, також відомі як шуцманшафт-батальйони, або батальйони шума, мали всі ознаки військових формувань: штатну структуру, ієрархічне командування, нумерацію, уніформу, різноманітне озброєння й військову техніку. Батальйони шума призначалися для охорони стратегічних об’єктів і комунікацій, а також для боротьби проти партизанського руху на територіях, які окупували німці. Пізніше деякі з цих формувань узяли участь і в боях на фронті.

Спочатку кадровою основою для поліційних батальйонів в Україні стали націоналістичні загони самооборони й міліції, похідні групи ОУН, розформовані підрозділи абверу (ДУН, «Пума»), ветерани визвольних змагань 1917—1921 рр. Після репресій, які нацисти застосували проти активістів визвольного руху влітку-восени 1941 р., стало зрозуміло, що німецька влада дозволить українцям військову підготовку й діяльність лише в строго визначених рамках. Частина кадрів визвольного руху одразу перейшла в підпілля, інші почали пристосовуватися до окупаційних реалій. Органи місцевого самоврядування, установи пропаганди та силові структури інфільтрували активісти українських організацій, які таким чином намагалися зберігати вплив на перебіг подій в окупованій країні. Але все ж переважну більшість особового складу поліційних батальйонів становили колишні червоноармійці та жителі Центральної й Східної України.

Батальйони шума, сформовані в різних окупаційних адміністративно-територіальних утвореннях, мали власну систему нумерації. Для рейхскомісаріату Україна та українських земель, які перебували під управлінням військової адміністрації, були зарезервовані порядкові номери 101—200, для Генерал-губернаторства — 201—250. Не всі ці з’єднання були українськими за національним складом: поруч з українцями там служили росіяни, поляки, білоруси, фольксдойче та інші. Батальйони № 146— 156 були сформовані з кримських татар, а № 159—160 вважили «козацькими». Командири окремих батальйонів намагалися надати їм характеру українських національних підрозділів. Прикладом цього може слугувати вже згаданий 201-й батальйон, створений на базі кадрів ДУН. Враховуючи «подвійне командування», з «українського боку» його очолював Є. Побігущий. Іншими відомими командирами батальйонів шума були І. Омелянович-Павленко (№ 109) і К. Смовський (№ 118) — також ветерани визвольних змагань. Вони неформально використовували українську національну символіку й намагалися організувати для особового складу українське культурне життя.

Загалом було сформовано 65 українських батальйонів шума: 46 на території рейхскомісаріату Україна, 8 у Генерал-губернаторстві й 11 на землях рейхскомісаріату Остланд. У них служило понад 35 000 українців, з яких близько 7000 — поза межами рейхскомісаріату Україна. Окрім батальйонів шума, існували й інші, зі схожими функціями, але відмінним відомчим підпорядкуванням. Наприклад, німецька Служба безпеки (СД) сформувала три власні українські батальйони, найвідомішим серед яких став 31-й — так званий Український легіон самооборони (УЛС).

Часто українським батальйонам доводилося воювати далеко за межами України: від Білорусі до Франції. До кінця війни більшість із них була розформована через ненадійність, розгромлена в боях. Траплялося й так, що особовий склад переходив на бік антинацистських сил Опору: УПА, червоних партизанів і навіть французького Опору. Решта відступила разом із німецькою армією та капітулювала навесні 1945 р.

Створенням військових підрозділів з українців та інших народів СРСР активно займався вермахт. Спочатку роль радянських громадян у німецькому війську обмежувалася допоміжними службами (перекладачі, водії, будівельники, господарчий персонал), але незабаром у складі армії з’явилися «східні» роти, батальйони й навіть полки. Німці називали таких вояків «добровільними помічниками», скорочено — гіві (Hilfswilligen — «Hiwi»). Оскільки вище політичне керівництво Третього Рейху ставилося вкрай негативно до ідеї військової співпраці з представниками слов’янських народів СРСР, то командири груп армій намагалися приховувати масштаби цього явища. Попри значну чисельність та активну роль у бойових діях на фронті, українські й російські підрозділи вермахту спершу рахували як безликі будівельні й запасні частини. У документації вони проходили під назвою «східні» для створення враження, ніби були укомплектовані представниками мусульманських народів СРСР. В інших випадках, щоб не називати військові частини українськими або російськими, їм давали територіальні назви (батальйон «Прип’ять», полк «Десна») або вказували прізвища німецьких командирів (добровольчий полк Вайсе, дивізія фон Штумпфельда).

На середину 1942 р. серед особового складу окремих німецьких дивізій налічувалося від 10 до 50 % гіві. Сформовані з українців військові частини відзначилися в боях у Криму, на Волзі й Кавказі. Багато «східних» вояків загинули в Сталінградській битві взимку 1943 р. Деякі з підрозділів гіві з дозволу німецького командування використовували українську національну символіку: прапори, стрічки, нарукавні емблеми. У червні 1942 р. український прапор навіть підняли в присутності командувача вермахту в Україні генерала К. Кітцінгера під час нагородження вояків однієї з рот батальйону українських добровольців Донбасу.

Зрештою замовчувати існування сотень тисяч громадян СРСР у складі вермахту стало просто неможливо. У серпні 1942 р. для здійснення адміністративної влади над іноземним штатом було запроваджено посаду інспектора Східних військ. Але в оперативному плані східні формування й надалі підпорядковувалися відповідним дивізіям та арміям. Наступним кроком мало стати офіційне визнання національного статусу таких формувань. Це відбулося в лютому 1943 р.: під час наради міністра окупованих східних територій А. Розенберга з представниками відділу пропаганди головнокомандування вермахту було вирішено називати всі російські формування Російською визвольною армією (РВА), а українські — Українським визвольним військом (УВВ). Дещо пізніше було запроваджено стандартну нарукавну емблему — щитоподібний знак із жовто-синім полем, тризубом та написом «УВВ». Ця емблема нереальної армії мала справляти на вояків враження єдності та слугувати засобом пропаганди серед червоноармійців.

Загальної системи нумерації підрозділів УВВ не існувало. Деякі з них узагалі не мали порядкового номера, інші отримували номери розбитих або ще не створених німецьких частин; також набула поширення практика надання українським батальйонам порядкових номерів дивізій, при яких відбувалося формування. Не рідко траплялися випадки переведення батальйонів в інше підпорядкування (наприклад, у війська СС), зміни їхнього характеру (наприклад, перетворення з будівельного на артилерійський) або формального національного статусу. Багато східних батальйонів так і залишилися без національної ідентифікації. Але навіть закріплення національного статусу не означало строгого врахування етнічного складу підрозділу. В УВВ потрапило багато росіян із центральних регіонів РРФСР, натомість у РВА служило чимало етнічних українців.

Уже на початку 1943 р. загальна чисельність вояцького складу створених з українців військових формувань різного підпорядкування (більшість яких було номінально зараховано до УВВ) сягнула понад 40 000 вояків лише в Україні, без урахування формувань, дислокованих в інших країнах Європи. Більшість вояків походила зі Східної України: Сумщини, Харківщини, Донбасу.

Єдиною консолідаційною установою УВВ були українські співробітники відділу пропаганди головного командування вермахту Г. Которович і К. Дацько, котрі через такі періодичні видання, як «Нова доба» й «Український доброволець», закликали співвітчизників вступати до УВВ, перебільшуючи роль і статус цього формування. Спроби затвердити командувача УВВ або принаймні українського інспектора успіху не мали. В українських вояків вермахту не було навіть символічної представницької фігури на кшталт генерала А. Власова, з іменем якого часто пов’язували РВА. Створенню централізованого представництва українських вояків на службі вермахту на території рейхскомісаріату Україна перешкоджало різко негативне ставлення до цієї ідеї Е. Коха.

Сприятливіші передумови існували на Сході України, де діяла не цивільна, а військова німецька адміністрація. Навесні 1943 р. як місце організації центрального представництва УВВ розглядали Харків. Українське життя в цьому місті під час німецької окупації жевріло навколо таких осіб, як бургомістр О. Семененко, лідери Харківського громадського комітету В. Доленко й В. Дубровський. 16 лютого 1943 р., переслідуючи німців після Сталінградської битви, Харків уперше зайняла Червона армія. Однак радянські успіхи були тимчасовими. Уже через місяць унаслідок стрімкого контрнаступу вермахт знову заволодів містом і утримував його аж до поразки на Курській дузі в серпні 1943 р. Для українських активістів, які покладали сподівання на Німеччину, швидке гітлерівське відвоювання Харкова видавалося знаковим. Окрім того, дехто з них не встиг утекти з міста й пережив жах тимчасового повернення радянської репресивної машини. Коли ж повернулися німецькі війська, кількасот харків’ян добровільно записалося до УВВ. Утім, перемовини про можливість організації українського політичного комітету в Харкові виявилися безуспішними.

У різний час на посаду «головнокомандувача УВВ» висували командира охоронного батальйону № 109 І. Омеляновича-Павленка, командира Холмського легіону самооборони Я. Гальчевського-Войнаровського та інших ветеранів Армії УНР На початку листопада 1943 р., після втрати Києва, німецьке військове командування санкціонувало створення штабу УВВ у Варшаві на чолі з майором Армії УНР П. Крижанівським. У той час, коли ветерани Армії УНР сподівалися на заснування повноцінного штабу, на базі якого можна було б формувати українські збройні сили, німці погоджувалися лише на створення пропагандистської ширми. У січні 1944 р. під тиском СД навіть такий оперетковий «штаб УВВ» припинив свою діяльність.

Дивізія військ СС «Галичина»

Найбільш успішною ініціативою зі створення українських військових формувань на боці Німеччини була 14-та дивізія військ СС «Галичина». Її виникненню передували політичні домовленості українських організацій Генерал-губернаторства (передусім УЦК) з представниками СС та німецької цивільної адміністрації. З німецького боку головним промоутером створення української дивізії був губернатор дистрикту Галичина бригаденфюрер СС О. Вехтер. Дивізію формували як «галицьку», а в системі військ СС вона пізніше дістала порядковий номер «14». На початку 1943 р. паралельно з «Галичиною» створювали також інші національні дивізії військ СС із латишів, естонців, хорватів. До кінця війни з понад 30 дивізій військ СС більш ніж половина мала статус «національних». Як і вермахтівські, це були фронтові німецькі дивізії, але їх формуванням займалося головне управління СС. Порівняно з піхотними дивізіями вермахту есесівські мали власні організаційні особливості, наприклад більше особового складу й озброєння.

Урочиста церемонія з нагоди заснування дивізії «Галичина» відбулася у Львові 28 квітня 1943 р. На початку підрозділ формували суто на добровільних засадах. Вербувальна акція супроводжувалася українськими патріотичними маніфестаціями. Дивізію представляли як продовження традиції Українських січових стрільців (УСС) 1914 р. Цивільне шефство над вояками взяла на себе створена з українських активістів Військова управа на чолі з колишнім підполковником Галицької армії А. Бізанцем. Так було підкреслено зв’язок з УСС, за яких діяла Бойова управа. Символом дивізії обрали крайовий герб Галичини — золотого лева з трьома коронами на синьому щиті.

Дивізія «Галичина» була піхотним формуванням. Її вояки проходили інтенсивне навчання в тренувальних центрах, розкиданих по всій окупованій Європі: від Польщі до Франції. З часу проголошення формування дивізії до залучення більшості її особового складу до бойових дій на фронті минуло близько року. Чисельність дивізії коливалася від 14 000 в боях під Бродами влітку 1944 р. до 18 000 навесні 1945 р. в Австрії. З’єднання складалося з трьох піхотних та одного артилерійського полків, окремих дивізіонів та батальйонів (сапери, зенітна артилерія, кіннота тощо). Командування дивізії (від командирів батальйонів і вище) було переважно німецьким. За окремим розпорядженням рейхсфюрера СС Г. Гіммлера, українським бійцям дивізії було заборонено називатися СС-манами. Замість есесівських рун вони носили на петлицях галицьких левів і користувалися українськими відповідниками військових звань СС. Більшість часу дивізією командував бригаденфюрер СС Ф. Фрайтаг.

Бойове хрещення дивізії СС «Галичина» як цілісного формування відбулося в битві неподалік від галицького міста Броди 13—22 липня 1944 р. У складі 4-ї танкової армії групи «Північна Україна» дивізія стримувала радянський наступ у ході Львівсько-Сандомирської операції. Разом із 13-м німецьким армійським корпусом «Галичина» потрапила в оточення військ 1-го Українського фронту. Під час прориву дивізія втратила вбитими, пораненими й полоненими більшість особового складу. Частина вояків урятувалася, приєднавшись до УПА. Уцілілі підрозділи дивізії відступили до Закарпаття.

Наказ про формування наново галицької дивізії вийшов 5 вересня 1944 р. Кадровою основою стали ветерани битви під Бродами й раніше створені підрозділи дивізії, які не брали участі в літніх боях. Окрім того, до «Галичини» залучили німецьких солдатів з інших дивізій і провели додаткову мобілізацію серед українського населення. Перші боєздатні підрозділи галицької дивізії нового формування були готові наприкінці вересня. У цей час у Словаччині розпочалося антинімецьке повстання на чолі з офіцерами словацької армії та радянськими партизанами, перекинутими із СРСР. Зі складу дивізії сформували бойові групи, які залучили до антипартизанських операцій. 27 жовтня 1944 р. бойова група «Вільднер» брала участь у наступі на центр повстанців — Банську Бистрицю. Після падіння міста регулярні повстанські сили були розпорошені й відступили в гори.

Україна в системі міжнародних відносин на завершальному етапі Другої Світової Війни (1944 — 1945 рр.)

(Максим Майоров)

Запізнілі зміни в німецькій східній політиці

Восени 1944 р. німці втратили майже всі території СРСР. Вояки національних формувань військ СС, вермахту та поліції (часто зі своїми сім’ями та великою кількістю цивільного населення) також відступили на захід. Їх було чимало. Станом на кінець 1944 — початок 1945 рр. у складі збройних сил Рейху тільки вихідців із СРСР був майже 1 000 000 — приблизно десята частина особового складу. Втрата зв’язку з Батьківщиною негативно впливала на моральний стан і боєздатність національних підрозділів. До цього додавалося загальне різке погіршення стратегічної ситуації: поступова втрата союзників, наступ англо-американських військ у Франції та Італії. Кільце смерті навколо Третього Рейху стрімко звужувалося.

Критичні умови змусили військове й політичне керівництво Німеччини переглянути ставлення до національного питання. Щоб заохотити до продовження боротьби, нацисти вирішили піти назустріч українцям та іншим європейським народам, задовольнивши їхні вимоги щодо організації національних армій під опікою власних політичних представництв. Ішлося про створення воєнно-політичного блоку «східних» народів під керівництвом Берліна. Німці сподівалися також на зовнішній ефект: перетягнути на свій бік червоноармійців та населення, що опинилося в радянському тилу. Несподівано нацистська пропаганда змінила тональність щодо УПА: замість засудження «банд» почала прославляти партизанів (щоправда, на той час німці вже безповоротно втратили території, на яких діяли українські повстанці). Нова східноєвропейська політика зачепила й 14-ту дивізію військ СС. У середині листопада 1944 р. Її назву змінили з «Галицької» на «Українську». У Берліні підтримку визвольних рухів, очевидно, розглядали і як можливий бонус у сепаратних переговорах із британцями та американцями. Промоутерами нової східноєвропейської політики виступили Міністерство з питань окупованих східних територій (А. Розенберг), головне управління СС (Г. Бергер) та генерал добровольчих з’єднань Е. Кестрінг.

Існувало дві концепції нової східноєвропейської політики. Перша, яку підтримував рейхсфюрер СС Г. Гіммлер, передбачала створення загальноросійського антибільшовицького блоку на чолі з А. Власовим. Усі національні питання народів СРСР мали бути розв’язані в рамках російського. На противагу цьому А. Розенберг вважав за необхідне зрівняти східноєвропейські народи й дозволити їм створити окремі національні армії під загальним німецьким командуванням. Спочатку домінував загальноросійський підхід. 14 листопада 1944 р. у Празі відбулося установче засідання Комітету визволення народів Росії (КВНР). У своїй промові А. Власов наголосив, що місце засідання обрано невипадково, адже це «слов’янська земля» й завдання КВНР полягає в об’єднанні для боротьби проти комунізму всіх слов’янських народів. У комітеті існували номінальні представництва цих народів; українське очолював чемпіон із шахів Ф. Богатирчук, який вважав себе «федералістом». У відання української секції КВНР мали перейти справи УВВ, яке планували включити до складу РВА або ж збройних сил КВНР. Утім, українська секція мала занадто маріонетковий вигляд, і А. Власов намагався підпорядкувати своєму комітету впливові українські політичні організації.

У час, коли на найвищому рівні почали говорити про нову східноєвропейську політику, визначні представники українських самостійницьких організацій перебували в ув’язненні в німецьких тюрмах і таборах. С. Бандеру та його побратимів — членів Українського державного правління — тримали під вартою з літа 1941 р. Отаман партизанської Української народно-революційної армії (УНРА)[43] Т. Боровець був арештований під час переговорів із німцями в грудні 1943 р. Більшість членів мельниківського ПУН заарештували в січні 1944 р. Республіканці та гетьманці залишалися на волі, але під суворим наглядом гестапо. Найважливіших українських в’язнів утримували у внутрішній тюрмі «Целленбау» концтабору Заксенхаузен.

У рамках нового курсу протягом вересня-жовтня 1944 р. нацисти звільнили близько 150 українських політичних в’язнів. Німці шукали серед них людей, готових очолити Український національний комітет (УНК) та співпрацювати з А. Власовим. Окрім бандерівців та мельниківців, відповідальні інстанції з головного управління СС вели переговори з гетьманом П. Скоропадським у Берліні та президентом А. Лівицьким, який евакуювався з Варшави до польського міста Ласьк неподалік від Лодзі.

У таборах та на підприємствах Рейху утримували два мільйони в’язнів і примусових робітників з України. Понад 200 000 німецьких вояків належало до українських національних формувань. Окрім того, на Захід вирушила велика кількість цивільних утікачів, які боялися розправи з боку сталінського режиму. Соціальною опікою українців на підконтрольних Рейху територіях займалися УЦК та УНО. Вони поширили межі своєї компетенції також на східних українців. Близько 10 000 утікачів з України знайшли притулок у Словаччині. У місцях тимчасового перебування біженців вирувало політичне життя. Мельниківці прагнули консолідувати емігрантів під егідою Всеукраїнської національної ради (ВУНР), створеної навесні 1944 р. у результаті договору про об’єднання між митрополитом А. Шептицьким (від імені львівської УНРади), М. Величківським (від імені київської УНРади) та колишнім президентом А. Волошиним, який представляв Народну раду Карпатської України. Поява в Словаччині бандерівців із закордонного представництва УГВР спочатку призвела до напруження між двома центрами політичної консолідації. Восени 1944 р. у Братиславі тривали переговори щодо об’єднання УГВР і ВУНР, які виявилися безрезультатними, однак сприяли тимчасовому примиренню між двома частинами ОУН.

Фракції українських націоналістів, які в цілому визріли для політичної консолідації, з обережністю ставилися до всіх німецьких ініціатив щодо організації спільної боротьби. Третій Рейх програвав, тому пов’язувати з ним свою долю було нерозумно. Водночас збереження організованих форм життя біженців та розбудова регулярних збройних формувань з українців були неможливі без німецького сприяння. Ситуація вимагала востаннє заручитися підтримкою Берліна, але питання політичної сили, яка б узяла на себе таку відповідальність з українського боку, залишалося відкритим. Ані А. Мельник, ані С. Бандера не погодилися очолити УНК. П. Скоропадський не мав впливу на нову хвилю еміграції, а серед петлюрівців були представники, відоміші за президента УНР.

У середині листопада 1944 р. А. Лівицький за попередньою домовленістю з німцями запросив до Берліна генерала Армії УНР П. Шандрука. Під час особистих зустрічей А. Мельник і С. Бандера погодили його кандидатуру на пост керівника УНК. 21 листопада П. Шандрук надіслав Головному управлінню СС меморандум про засади організації Українського національного комітету. До весни 1945 р. німці ніяк не могли визначитися зі статусом і повноваженнями УНК, але це не завадило П. Шандруку розгорнути активну підготовчу роботу. 30 січня він зустрівся з А. Власовим і категорично відкинув пропозиції увійти до КВНР. Після нарад з українськими лідерами П. Шандрук зрозумів, що Комітет не зможе стати коаліцією українських політичних сил. Націоналісти відмовилися делегувати в УНК своїх представників, а гетьман вирішив конкурувати за керівну посаду[44].

Окрім А. Лівицького, П. Шандрук здобув підтримку лідерів громадських українських представництв: В. Кубійовича та колишнього харківського бургомістра О. Семененка, який представляв українців-східняків. Самоусунення політиків змусило П. Шандрука розробити нову концепцію УНК. Голова комітету став представником «старої еміграції», його заступники В. Кубійович та О. Семененко (новий емігрант) — представниками еміграції із Західної та Східної України. Ще одним представником «старих емігрантів» був секретар УНК П. Терещенко. Замість формулювання «українські політичні осередки» УНК мав використовувати фразу «українська громада». Така концепція була названа «емігрантським ключем».

12 квітня 1945 р. рейхсміністр А. Розенберг від імені німецького уряду офіційно визнав УНК єдиним органом національного представництва України та підтримав план створення Української національної армії (УНА) на базі українських підрозділів у збройних силах Німеччини. УНК прагнув надати політичну суб’єктність українцям, що опинилися на контрольованих Рейхом територіях. Він ставив перед собою низку важливих цілей: обстоювати інтереси українців перед німецькою владою, протидіяти зазіханням КВНР, рятувати цивільних і військових від наступу Червоної армії, налагоджувати відносини із США та Великою Британією[45]. Відділення УЦК у Берліні, Відні та Братиславі взяли на себе роль регіональних представництв УНК. За вдалого розвитку ситуації вояки-українці, організовані в УНА, могли нарешті стати інструментом українських національних інтересів: приєднатися до боротьби УПА або ж до потенційної антисталінської коаліції західних демократій. На практиці належність до УНА мала врятувати українських солдатів у німецькій уніформі від примусової репатріації до СРСР[46].

Українська національна армія

Навесні 1945 р. П. Шандрук в основному завершив формування штабу УНА. Начальником він призначив полковника Армії УНР А. Валійського. Штабними офіцерами стали також ветерани визвольних змагань. Були засновані й інші органи військового управління та підготовки, наприклад офіцерська школа в Празі, яка стала продовженням курсів пропагандистів УВВ. П. Шандрук залучив до УНК-УНА також наявні структури воєнної пропаганди й українську пресу Німеччини.

На той час німецьку уніформу носило понад 200 000 українців, але зібрати всіх разом в У НА було практично неможливо. Українці служили в різних підрозділах УВВ, шуцманшафту, військ СС тощо, розпорошених від Північного до Адріатичного моря. Командири цих частин не погоджувалися відпускати українців, адже їх ніким було замінити. Багато підрозділів оголосили про свою належність до УНА формально, наприклад 281-й східний кавалерійський відділ полковника Ф. Гудими з Данії (5000 осіб), два охоронні батальйони в Голландії та Бельгії (загалом 1000 осіб), бригада Вільного козацтва полковника П. Терещенка (від 350 до 750 козаків), на базі якої почалося формування Першої резервної бригади УНА в Чехії, Запорізький загін полковника А. Долуда.

Найбільшим формуванням майбутньої армії мала стати 14-та дивізія військ СС. Протягом січня-лютого 1945 р. її частини переводили зі Словаччини до Словенії для боротьби з комуністичними партизанами Народно-визвольної армії Югославії під командування Й. Броз Тіто. 19 березня П. Шандрук віддав наказ про присвоєння формуванню нової назви — 1-ша Українська дивізія УНА (1 УД УНА).

Одночасно із заходами перепідпорядкування вже наявних військ тривав процес розбудови нових українських збройних формувань. Наприкінці війни це було нелегкою справою: бракувало харчів, одягу та приміщень для військовослужбовців, а також транспорту для зв’язку, постачання, передислокацій. Повсякчас штаб УНА стикався з труднощами в спілкуванні з німецькими інстанціями.

З третьої декади лютого вдалося організувати лише три тактичні з’єднання різного призначення: протитанкову, піхотну та парашутну бригади. Перші 500 новобранців протитанкової бригади «Вільна Україна» прибули з Берліна до навчального центру міста Німек 25 лютого 1945 р. Бригадою командував ветеран Армії УНР і Війська Польського П. Дяченко. Чисельність підрозділу довели до 1900 бійців. 28 березня П. Шандрук та капелан О. Білецький привели бригаду П. Дяченка до присяги на вірність Україні. Поряд із «Вільною Україною» від початку лютого під Берліном проходила інтенсивне військове навчання піхотна бригада під командуванням колишнього окружного коменданта української поліції Галичини майора В. Пітулея. Підрозділ нараховував до 3400 вояків. 2 квітня В. Пітулей зі своєю частиною також склав присягу на вірність Україні. Бригади комплектувалися з бійців батальйонів шума, військовополонених, співробітників поліції та допоміжних служб. На їх озброєнні, окрім особистої стрілецької зброї, перебували фаустпатрони, легкі гармати й міномети. На базі піхотної та протитанкової бригад П. Шандрук планував організувати Другу дивізію УНА (2 УД УНА) під командуванням П. Дяченка. Прискорене формування парашутної бригади (так званої групи «Б») розпочалося в Чехії 24 березня 1945 р. і тривало до 5 квітня. Загалом вдалося підготувати 400 десантників на чолі з колишнім командиром УНРА Т. Боровцем. Група «Б» призначалася для десантування на Поліссі з метою продовження боротьби в радянському тилу (операція «Конвалії»). Утім, через брак пального для літаків операцію відклали, а потім скасували. Загалом частинами УНА визнали себе військові формування, які в цілому налічували близько 38 000 осіб.

У середині квітня 1945 р. радянські війська почали Берлінську наступальну операцію. З німецького боку в цій битві довелося взяти участь також обом бригадам 2 УД УНА. У складі танкового корпусу «Герман Герінг» бригада «Вільна Україна» контратакувала фланг частин 2-ї армії Війська Польського (у складі 1-го Українського фронту). За успішний бій під Баутценом П. Дяченка нагородили німецьким Залізним Хрестом. 5 травня бригада отримала дозвіл відступити на південь для з’єднання з 1 УД УНА, однак у вкрай несприятливих умовах зробити це було вже неможливо. 7 травня «Вільна Україна» досягла Ельби в районі міста Тетчен. П. Дяченко наказав підлеглим пробиватися на бік американців, однак бригада потрапила в оточення Червоної армії. Воякам довелося з боями пройти чеські території, зайняті радянськими військами. До американської окупаційної зони потрапило не більш ніж 30 % особового складу бригади.

Піхотна бригада В. Пітулея витримала кілька атак радянських танкових груп на схід від Бранденбурга. Посилений наступ примусив вояків відступити до міста, де бригада зазнала значних втрат від застосування противником ракетних систем залпового вогню «Катюша». Зрештою окремі роти й взводи втратили зв’язок між собою та зі штабом бригади й потрапили в оточення. 8 травня завдяки наступу трьох батальйонів УВВ залишки бригади зуміли вирватися з оточення й відступити на захід. У боях уціліло менш ніж 40 % бригади. Більше пощастило воякам Т. Боровця. Бої за Берлін парашутна бригада перечекала в Чехії, а наприкінці квітня пішим порядком вийшла з Чеських гір до Баварії, де її вояки частково здалися в полон американським військам, а частково змішалися з німецьким цивільним населенням.

У південно-східній Австрії, де на той час перебувала 1 УД УНА, теж розпочалися вирішальні бої. Згідно з наказом групи армій «Південь» від 31 березня 1945 р., дивізія потрапила в оперативне підпорядкування 2-ї танкової армії. Наступного дня 1 УД УНА розпочала наступ із метою закрити прорив військ 3-го Українського фронту в районі населених пунктів Фельдбах і Гляйхенберг (неподалік від міста Грац). Після швидкого й вдалого наступу 1 УД УНА розпочався новий контрнаступ радянських військ. В останні дні війни деякі вояки дивізії демонстрували приклади героїзму. Наприклад, поручики В. Козак та О. Чучкевич за бої під Гляйхенбергом отримали Залізні Хрести І класу. У кожного з них це вже був другий Залізний Хрест, а свої перші (II класу) вони отримали за битву під Бродами в липні 1944 р.

У другій половині квітня П. Шандрук у супроводі чинів головного управління СС, які опікувалися справою УНК, прибув до 1 УД УНА в Австрії. Генерал перебрав командування й привів до присяги резервні полки дивізії. За його наказом вояки замінили німецькі відзнаки на українські. П. Шандрук планував повну українізацію дивізії разом із заміною німецького командного складу на український. При командуванні УНА перебував полковник Армії УНР М. Крат, якого планували призначити командиром 1 УД замість Ф. Фрайтага. Підрахунки виявили, що німці становили близько 11 % особового складу. Після ознайомлення із ситуацією в штабі дивізії П. Шандрук відмовився від початкового плану негайного звільнення німецьких вояків.

8 травня за погодженням із німецьким командуванням дивізія почала відступ на захід, щоб здатися англо-американським військам. Вислані наперед парламентарі встановили контакт із 8-ю британською армією, що наступала на Австрію з Італії. Окрему делегацію відправили до В. Андерса — командира 2-го польського корпусу 8-ї армії. У листі до польського генерала було наголошено, що багато українських вояків та офіцерів мали перед війною польське громадянство й захищали Польщу у Вересневій кампанії 1939 р. Розрахунок виявився правильним: В. Андерс понад усе прагнув збільшити чисельність своїх військ і активно зараховував до корпусу лояльних військовополонених. Для багатьох це виявилося порятунком від насильницької видачі радянським органам безпеки.

Несподіваний наступ танкового підрозділу Червоної армії з району австрійських міст Брук і Леобан назустріч югославським військам, які просувалися з Клагенфурта, розділив 1 УД УНА на дві частини. Перша разом із П. Шандруком і командуванням відступила в напрямку міста Тамсвег, де була інтернована американськими військами, а друга, чисельно більша, на чолі з М. Кратом здалася британцям у місті Філлах. Відступаючи, частини дивізії проходили територією, яку контролювали югославські партизани. На думку американського дослідника Дж. Армстронга, ця обставина могла посприяти кращому ставленню британців до УНА. Справа в тому, що командування 8-ї армії не змогло домовитися з Й. Броз Тіто про демаркаційну лінію в Італії та Австрії. Комуністичні югославські війська не збиралися зупинятися й наступали, загрожуючи збройним зіткненням із британцями. У цій ситуації українська дивізія, можливо, відіграла роль тимчасового буфера, чим зробила послугу британському командуванню.

Після капітуляції вояків 1 УД УНА інтернували в таборах для військовополонених в Австрії, Північній Італії й частково в Південній Баварії. Найважливішим питанням було, чи збираються англо-американські союзники видати українців Й. Сталіну, як це вже вчинили з керівництвом КВНР та козаками[47]. Уся українська громада — від американської діаспори до ієрархів Ватикану — розгорнула активну роботу, щоб не допустити видачі дивізії та інших формувань УНА. До різних інстанцій союзників надійшли десятки меморандумів із поясненням характеру Української національної армії та протестами проти примусової репатріації до СРСР. З відповідними заявами зверталися П. Шандрук, представники УГВР, кола ДЦ УНР і гетьманського руху. Зрештою вояків 1 УД УНА не видали радянським репатріаційним місіям. Певну роль відіграло також польське громадянство вояків-галичан перед 1939 р. Менше пощастило деяким підрозділам УВВ, до бійців яких були застосовані угоди Ялтинської конференції.

Протягом 1945 р. із європейських країн до СРСР було репатрійовано близько 2 000 000 осіб. Вони проходили через фільтраційні табори; багатьох заарештували, чимало виданих були розстріляні на місці або вчинили самогубство. Заарештовані (а часом і викрадені спеціальними оперативними групами) емігранти потрапили до радянських в’язниць і ГУЛАГу. Інша доля чекала на тих, кому вдалося залишитися в Європі. Табори полонених українських вояків розташовувалися поруч із численними таборами цивільних українських біженців, які категорично відмовилися повертатися й дістали статус переміщених осіб, або Ді-Пі (від англ. displaced persons — DP). Табори Ді-Пі перебували під опікою Адміністрації ООН з допомоги та відновлення, а також благодійних установ української діаспори. У повоєнній Європі українські біженці утворювали цілі колонії, що жили власним громадським, культурним і політичним життям. У них перебувало понад 200 000 осіб. Протягом другої половини 1940-х рр. табори полонених та переміщених осіб були поступово розформовані, а їхні жителі поповнили українську діаспору на Заході.

Створення OOH і «вихід» УРСР на міжнародну арену

У відносинах із західними союзниками з антигітлерівської коаліції Й. Сталін неодноразово використовував українське питання для досягнення геополітичних цілей. Під час дискусій із приводу західного кордону СРСР (цього разу вже не з німцями, а із західними союзниками та польським еміграційним урядом) Москва обстоювала своє право на територіальні здобутки 1939 р., посилаючись на волю українського народу, який зазнав великих втрат у війні, а також на британську «лінію Керзона» 1920 р. Тодішній керманич Радянської України М. Хрущов пішов іще далі й на 6-й сесії Верховної Ради УРСР у Києві в березні 1944 р. заявив, що український народ буде домагатися включення до Радянської України «одвічних земель, якими є Холмщина, Грубешів, Замостя, Томашів, Ярослав». 20 липня того ж року М. Хрущов звернувся до Й. Сталіна з проектом створення Холмської області УРСР, однак вождь обрав «компромісне» розв’язання питання польського кордону.

Розвиток подій на фронтах у 1944—1945 рр. засвідчив, що ніхто із західних союзників СРСР не мав важелів впливу на ухвалення Кремлем рішень щодо своїх кордонів, а сталінська риторика про «національне самовизначення» тільки пом’якшувала грубу констатацію права переможця. Аналогічним чином восени 1944 р. Москва ухвалила рішення про приєднати до УРСР Закарпаття. Чехословацькому уряду не залишалося нічого іншого, як формалізувати передачу своєї території угодою 29 червня 1945 р.

На початку 1944 р. Й. Сталін вирішив формально підвищити статус союзних республік. За результатом ухвал X сесії Верховної Ради СРСР 1 лютого було внесено зміни до Конституції СРСР, які передбачали перетворення наркоматів оборони й закордонних справ із загальносоюзних на союзно-республіканські. Окремі республіки дістали право створювати власні оборонні та зовнішньополітичні відомства. Було відзначено, що це сприятиме посиленню оборонної могутності СРСР, розширенню міжнародних зв’язків та зміцненню співпраці Радянського Союзу з іншими державами. Напевно, невипадково рішення про підвищення політичної суб’єктності 16-ти союзних республік[48] було прийняте після ухвал Тегеранської конференції в листопаді-грудні 1943 р. про створення в майбутньому Організації Об’єднаних Націй. Кремлівське керівництво вирішило використати національне питання для здобуття додаткових мандатів у головній міжнародній асамблеї.

5 лютого 1944 р. народним комісаром закордонних справ УРСР призначили письменника й драматурга О. Корнійчука[49], а 11 березня того ж року посаду наркома оборони Радянської України обійняв генерал-лейтенант В. Герасименко[50]. Він був одним із нечисленних радянських генералів-українців, які не соромилися свого походження й розмовляли рідною мовою.

Якщо військовому відомству від початку було відведено суто декоративну роль, то зовнішньополітичне мало виконувати важливу для Москви функцію. Не дивно, що вже в липні 1944 р. замість показного українця О. Корнійчука наркомом призначили досвідченого діяча Комінтерну Д. Мануїльського. За свідченням американського дипломата Е. Стеттініуса, під час Ялтинської конференції в лютому 1945 р. Й. Сталін жалівся Ф. Рузвельту, що вважає становище в Україні складним і непевним. Радянський вождь переконував, що надання УРСР права голосу в ООН — це питання збереження єдності Радянського Союзу. Урешті-решт західні союзники відкинули пропозицію надати місця в організації всім 16-ти республікам, але погодилися зробити виняток для України й Білорусі. УРСР разом з іншими 50 країнами стала засновницею ООН. На цьому зовнішньополітична роль республіки вичерпувалася, адже Д. Мануїльський не зміг встановити дипломатичних відносин навіть із країнами «народної демократії».

Радянське керівництво намагалося використовувати конституційні перетворення і як потужний козир у протидії сепаратистським рухам у СРСР, зокрема й українському націоналізму. У своєму виступі у Верховній Раді СРСР від 1 лютого 1944 р. нарком закордонних справ В. Молотов відверто наголошував, що децентралізація зовнішньополітичної діяльності є «новим кроком у вирішенні національного питання в СРСР». Зміни до Конституції УРСР супроводжувалися потужною пропагандистською кампанією. Лише в Харкові у зв’язку з цими подіями було проведено 662 мітинги, у яких узяло участь понад 170 000 осіб.

Ці зміни були також елементом загравання з українською радянською інтелігенцією, яка сприймала їх як безумовний крок на шляху розбудови української державності. Але ілюзії досить швидко розвіялися.

Нарком В. Герасименко весь час залишався фактично «весільним генералом». Згідно з Положенням про народні комісаріати оборони в союзних республіках, затвердженим у червні 1944 р., республіканські наркомати не мали права керувати військами, розташованими на їхній території. Функції наркоматів дублювали діяльність народного комісаріату оборони СРСР, однак останній мав реальну владу. В. Герасименко, який спочатку щиро повірив у власну роль, неодноразово звертався до вищого державного керівництва з клопотаннями переглянути компетенцію свого відомства. Пошуки правди завершилися восени 1945 р. переведенням генерала на посаду заступника командувача Прибалтійським військовим округом із військово-навчальних закладів. Справи наркомату оборони УРСР здали в архів, хоча формально відомство проіснувало до ухвалення нової радянської конституції в 1977 р.

Завершення війни призвело до згортання лібералізації в національному питанні. Українська інтелігенція була вкотре звинувачена в проявах «буржуазного націоналізму». Сталінізм зміцнів та повернувся на свої звичні рейки тотального контролю й придушення інакодумства.

Поразка Японії — фінальний акорд Другої Світової Війни

(Яна Примаченко)

Вступ СРСР у війну з Японією

Ненадійність пакту про нейтралітет між СРСР та Японією, укладеного ще 13 квітня 1941 р., змушувала Радянський Союз тримати на Далекому Сході 40 дивізій протягом усієї Другої світової війни. Майже стільки США та Великобританія разом використовували на Тихоокеанському театрі бойових дій. Така обережність Радянського Союзу була небезпідставною. Японське військове керівництво мало спеціальний план нападу на СРСР, відомий як «Кантокуен» («Спеціальні маневри Квантунської армії»). Вичікуючи зручного моменту для нападу, японське командування кілька разів вдавалося до корекції цього плану.

На початку літа 1945 р. японці різко активізували свою діяльність на кордоні із СРСР. Це виразно свідчило про підготовку до війни з Радянським Союзом. Японське військове командування в Маньчжурії та Кореї оголосило загальну мобілізацію всього чоловічого населення віком від 19 до 40 років, сформувало добровольчі загони польової жандармерії, підпорядкувало залізниці військовому керівництву, створило головний штаб BMC, штаб командувача ВПС та два штаби головнокомандувачів сухопутних сил. У результаті цих заходів було мобілізовано близько 20 000 000 осіб. Однак перспективи війни на два фронти не тішили японське керівництво, яке намагалося врегулювати відносини із СРСР дипломатичним шляхом. Але Радянський Союз уже був зв’язаний міжнародними зобов’язаннями перед союзниками.

Під час Кримської конференції одним із пунктів порядку денного була участь СРСР у війні з Японією. Й. Сталін пообіцяв долучитися до бойових дій на Далекому Сході через 2—3 місяці після завершення війни в Європі, але висунув вимоги, згідно з якими СРСР мав отримати колишні володіння й права Російської імперії, втрачені ще під час російсько-японської війни 1904—1905 рр. Ішлося про повернення військово-морської бази в Порт-Артурі (нині м. Люйшунь) і Південного Сахаліну та включення до складу Радянського Союзу Курильських островів. Окрім того, СРСР вимагав контролю над китайською Чанчуньською залізницею та збереження свого впливу в Монгольській Народній Республіці.

У липні 1945 р. японське керівництво на чолі з прем’єр-міністром К. Судзукі відкинуло умови Потсдамської декларації про припинення військових дій і капітуляцію. Виконуючи взяті на себе перед союзниками зобов’язання, СРСР 8 серпня 1945 р. оголосив війну імператорській Японії.

Українці в радянсько-японській війні

Головною ударною силою японців у Маньчжурії та Кореї було Квантунське угруповання загальною чисельністю понад 1000 000 осіб. До його складу входили власне Квантунська армія (750 000), армія Маньчжоуго[51] (118 000), війська внутрішньої Монголії (112 000), війська в Кореї (210 000) та на території Південного Сахаліну й Курилів (20 000 осіб). Вони об’єднувалися в 1-й, 3-й і 17-й фронти, 7 польових і 2 повітряні дивізії. Окрім того, була створена Сунгарійська річкова флотилія. Японський флот мав на озброєнні близько 3300 кораблів, зокрема 19 ескадронних міноносців і 38 підводних човнів.

Театр бойових дій охоплював величезну територію площею 1 500 000 км^2, а район морських операцій Тихоокеанського флоту простягався на 75 000 км. Надзвичайно несприятливим був рельєф місцевості, представлений гірськими хребтами (Великий Хінган — на заході, Ільхурі-Амлін і Малий Хінган — на півночі, Східно-Маньчжурська гірська система — на сході) та широкими повноводними річками (Амур, Аргунь, Уссурі), які перекривали всі шляхи з Монголії, Забайкалля, Приамур’я та Примор’я до центральних районів Маньчжурії. Важкими були й кліматичні умови.

Окрім того, японці облаштували глибоко ешелоновану лінію оборони, що складалася із 17 укріплених районів: 8 розташовувалися на приморському, 3 — на забайкальському й 6 — на приамурському напрямку. До складу цих районів входило близько 45 000 різноманітних довгострокових захисних споруд.

Для загального керівництва військовими операціями проти Японії було створено Головне командування Радянських військ на Далекому Сході на чолі з маршалом О. Василевським. Одночасно було сформовано три фронти: Забайкальський (командувач — маршал Р. Малиновський), 1-й Далекосхідний (командувач — маршал К. Мерецков) і 2-й Далекосхідний (командувач — генерал М. Пуркаєв). До морських операцій був залучений Тихоокеанський флот (командувач — адмірал І. Юмашев) і Червонопрапорна амурська флотилія (командувач — адмірал М. Антонов). Загальна чисельність далекосхідної групи радянських військ становила 1 750 000 особового складу, 30 000 гармат і мінометів, понад 5000 танків і САУ та стільки ж літаків. СРСР мав кількісну перевагу над Японією як у живій силі, так і в озброєнні (у гарматах, мінометах і танках — у 5 разів, у літаках — у 2 рази). До складу трьох фронтів були залучені з’єднання, перекинуті з європейського театру бойових дій, які мали відповідний досвід у подоланні глибокої оброни ворога за умов складного рельєфу.

Згідно зі стратегічним задумом радянського військового командування, наступ на японські позиції повинні були вести одночасно з двох протилежних напрямків. Ударне угруповання Забайкальського фронту мало наступати із заходу в напрямку Мукдена та Чанчуня, а війська 1-го Далекосхідного фронту зі сходу — Примор’я — у напрямку Гіріна й Чанчуня. Ці два напрямки розділяло 15 000 км. Радянське військове керівництво розраховувало змусити Квантунську армію воювати на два фронти, а широка протяжність та несприятливий рельєф мали ускладнити для японців оперативне перекидання військ. 2-й Далекосхідний фронт був націлений на Харбін і мав відіграти допоміжну роль у розгромі японського угрупування.

У ніч на 9 серпня 1945 р. війська всіх трьох фронтів перейшли державний кордон СРСР і вступили на територію Маньчжурії. Головні сили Забайкальського фронту вели наступ на позиції 3-го японського фронту. Попри слабкий спротив японців, наступ відбувався дуже повільно. Надскладним завданням було перекидання важкої броньованої техніки та механізованих військ через хребет Великого Хінгану. Тільки на третій день операції радянська армія змогла успішно подолати перевал і вийти на стратегічний простір Маньчжурської рівнини. До 14 серпня 6-та гвардійська танкова армія вийшла до Мукдена й Чанчуня й перерізала шляхи сполучення Квантунської армії з північним Китаєм.

Тим часом війська 1-го Далекосхідного фронту крок за кроком із кривавими боями долали японські укріплені райони. У боях під станцією Мадаоші (Муданьдзянський напрямок) японці задіяли понад 200 камікадзе. Обвішані сумками з 40 кг толу та ручними гранатами смертники кидалися під радянські танки та атакували із засідок штаби й командно-спостережні пункти Червоної армії. Під загрозою полону більшість японських солдатів підривалася гранатами, забираючи разом із собою й радянських воїнів. 17 серпня 1945 р. радянські війська прорвали японську оборону й захопили найбільше місто Маньчжурії Муданьцзянь. У ході наступальних боїв на муданьдзянському напрямку 25-та армія, що діяла в складі 1-го Далекосхідного фронту, втратила близько 1500 осіб убитими, 3200 пораненими та понад 15 зниклими безвісти, тоді як японці — 12 300 убитими й понад 138 000 полоненими (зокрема 27 генералів).

У наступальних боях уздовж узбережжя Тихого океану війська 1-го Далекосхідного фронту заволоділи містами й портами Північної Кореї — Юкі (Унгі) та Расін (Начжін). Протягом 13—16 серпня тривала Десантна операція Тихоокеанського флоту зі знешкодження японської військово-морської бази Сейсін. У ній було задіяно 6000 десантників та понад 260 літаків.

Війська 2-го Далекосхідного фронту просувалися в сунгарійському та жаохейському напрямках. У ході шестиденних боїв вони вклинилися в оборону противника на 50—200 км і розгорнули наступ на Цзямуси й Харбін.

Поразка Квантунської армії була неминучою. За таких умов уряд Японії 14 серпня ухвалив рішення про капітуляцію. Але японські збройні сили продовжували чинити опір, тож радянський наступ тривав іще три дні. Тільки 17 серпня, розуміючи безперспективність подальших бойових дій, головнокомандувач Квантунської армії О. Ямадо віддав наказ про здачу зброї радянським військам.

Останнім акордом радянської військової кампанії проти японців стало висадження десанту для захоплення стратегічних військових та цивільних об’єктів. Таке рішення головнокомандувача збройних сил на Далекому Сході маршала О. Василевського було продиктоване складними умовами рельєфу, що унеможливлювали швидке просування основних сил. Протягом доби радянський десант висадився в Мукдені, Чанчні, Порт-Артурі, Дальньому, Харбіні та Гіріні. Згодом сюди підтягнулися й основні радянські збройні сили.

З 19 серпня почалася масова капітуляція японців. Уся кампанія тривала 24 дні. Втрати японців становили 84 000 вбитими. У полон потрапили 148 японських генералів та близько 600 000 японських офіцерів і солдатів. Радянська армія захопила близько 3700 гармат, мінометів і гранатометів, 600 танків, 861 літак, 12 000 кулеметів, 200 автомобілів та всі кораблі Сунгарійської річкової флотилії. Червона армія втратила 12 000 убитими, з них близько 3000 були призваними з території України. Саме вони стали останніми солдатами, полеглими на полях битв Другої світової війни.

За мужність у боях звання Герой Радянського Союзу отримали 87 осіб, зокрема й уродженець України генерал А. Кравченко.

2 вересня 1945 р. на борту американського лінкора «Міссурі» в Токійській затоці підписали Акт про капітуляцію Японії. У складі радянської делегації були два українці: генерал авіації М. Воронов та голова радянської делегації — генерал К. Дерев’янко.

Генерал К. Дерев’янко, який очолив радянську делегацію, народився в селі Косенівка на Київщині (нині — Уманський район Черкаської області). Замолоду він обрав військову кар’єру. Чим було продиктоване рішення Й. Сталіна призначити на роль головного представника СРСР К. Дерев’янка? Чому вождь оминув О. Василевського, чий військовий талант був повною мірою розкритий під час боїв на Далекому Сході? Причин було дві: по-перше, К. Дерев’янко вільно володів англійською та японською мовами, а по-друге, знався на дипломатичному етикеті. Інтелігентний і освічений, він мав нав’язати приязні стосунки з генералом Д. Макартуром. Отриманий у Москві мандат П. Дерев’янка не обмежувався тільки підписанням Акта капітуляції Японії. З 1946 р. П. Дерев’янко був членом союзної Ради — консультативного органа держав-переможниць при американському головнокомандуванні окупаційними військами союзників у Японії. До того ж К. Дерев’янко мав й інше таємне завдання — побувати в містця вибухів ядерних бомб, ретельно задокументувати й доповісти про наслідки. Уже тоді було відомо про згубний вплив радіації на людський організм. Певно, Й. Сталін не хотів ризикувати здоров’ям бойових генералів. Зрештою, П. Дерев’янко сумлінно виконав своє завдання, але його здоров’я зазнало непоправних втрат, що й стало причиною передчасної смерті в 1954 р. у віці 50 років.

«Перемога одна на всіх»: підсумки Другої Світової Війни для України

(Іван Патриляк)

Український народ через відсутність власної повноцінної держави став одним із найбільш постраждалих у роки Другої світової війни. Напередодні війни «українське питання» було розмінною монетою в руках європейських наддержав. Уже в березні 1939 р. українцям Закарпаття довелося відчути дихання майбутньої світової пожежі, зіткнувшись з окупаційними угорськими військами. У Вересневій кампанії 1939 р. 112 000 українців вступили у двобій із вермахтом у складі Війська Польського. При цьому 7834 жовніри української національності загинули в боях із гітлерівцями під польськими прапорами, а 16 000 дістали поранення у Вересневій кампанії. Сотні тисяч українців узяли участь у вторгненні на територію Другої Речі Посполитої в складі Червоної армії, у запеклих битвах у Фінляндії та в захопленні Бессарабії й Північної Буковини.

Українці Волині, Галичини, Західного Полісся, Північної Буковини й Бессарабії в перші роки Другої світової війни на власному досвіді відчули прискорені радянізаційні заходи, які обернулися десятками тисяч розстріляних і сотнями тисяч депортованих та арештованих.

З перших днів вторгнення вермахту на територію СРСР Україна стала ареною запеклих бойових дій. До кінця літа 1941 р. з українських земель до лав Червоної армії було призвано 3 184 726 осіб. У складі військ Південно-Західного фронту українці становили близько 50 %. На території України тривали перші великі битви на східному фронті Другої світової війни: Волинська танкова битва, оборона Києва, Одеси, Севастополя. В Україні в 1941 р. відбулися два великі оточення — Уманське й Київське (найбільше у світовій історії). До кінця 1941 р. у німецькому полоні опинилося понад 1 300 000 українців. Навіть у 1942 р., коли територію України майже повністю окупували німці, українці становили близько 8 % у дієвій Червоній армії. На початку 1943 р. їхня кількість зросла до 10—11 %.

1942 року на територію України знову припало два великі оточення — Харківське та Керченське. У 1943—1945 рр. з країни було призвано до дієвої армії ще 4 500 000 осіб. З другої половини 1943 р. і в 1944—1945 рр. українці становили 60—80 % солдатів у з’єднаннях Українських фронтів. Поряд зі звичними в Україні проводили мобілізації польовими військкоматами, які забрали до лав Червоної армії близько 1 500 000 осіб. На українських землях також широко практикували так званий «достроковий» призов юнаків 16—17 років. Лише за офіційними даними, так мобілізували 265 000 осіб без урахування тих, кого призивали польові військкомати. Загалом за роки німецько-радянської війни до Червоної армії було мобілізовано 30 000 000 громадян СРСР (Німеччина мобілізувала 16 000 000 своїх громадян). З України до радянських збройних сил було забрано понад 9 000 000 осіб. Загалом СРСР у роки війни втратив 16 200 000 військовослужбовців, близько 4 000 000 із яких були вихідцями з України. 1 700 000 жителів України повернулися з Червоної армії інвалідами. За мужність, виявлену в боях, 2 500 000 українців були нагороджені медалями та орденами, 2070 — удостоєні звання Героя Радянського Союзу, зокрема 32 — двічі, а один — І. Кожедуб — тричі.

З Україною пов’язані вирішальні битви на радянсько-німецькому фронті. На території нашої держави було розгромлено 60,6 % сухопутних сил німецької армії. Протягом січня 1943 р. — жовтня 1944 р. Червона армія здійснила в Україні 13 наступальних і 2 оборонні операції. А з 22 червня 1941 р. до 28 жовтня 1944 р. на території України протиборчі сторони провели 29 із 76 стратегічних наступальних та оборонних операцій. 1944 року на українських землях воювало 50 % усіх сухопутних військ Червоної армії (42 % стрілецьких і 80 % танкових та механізованих з’єднань).

Українці також воювали в радянських партизанських з’єднаннях, лавах УПА, загонах французького, югославського й словацького руху Опору. Близько 50 000 українців брали участь у війні в лавах канадської, американської, австралійської, британської армій.

Десятки тисяч українців повірили гітлерівській пропаганді й опинилися в німецьких збройних формуваннях. Дехто з них щиро сподівався на те, що Німеччина створить на базі українських частин і з’єднань повноцінну українську армію, інші ж використовували можливість піти на німецьку службу як спосіб вирватися з таборів для військовополонених. Понад 25 000 українців пройшли через ряди української дивізії військ СС «Галичина» (8000 із них загинули); 80 000 служили у створеному Рейхом Українському визвольному війську; 5000 входили до складу протитанкової бригади «Вільна Україна», яку німці сформували на зламі 1944—1945 рр. (3000 загинули наприкінці війни); 10 000 опинилося в німецьких ППО; близько 80 000 громадян українського походження перебувало в рядах створеної гітлерівцями на окупованій території Східної Європи охоронної поліції; 170 000 опинилися в Службі порядку, а 180 000 — у сільських самооборонних загонах з охорони врожаю. Скільки з цих людей загинуло під час бойових дій, досі не встановлено.

Колосальних збитків Україні завдали німецька окупація, майже безперервні бойові дії, диверсійно-партизанський і повстанський рухи. У роки війни (1939—1945 рр.) Україна втратила 4 500 000 цивільних громадян (разом із військовими втрати нашої держави становили близько 8 500 000 осіб). 1941 року на Схід було евакуйовано (частково примусово) 3 500 000 жителів України. Протягом 1942—1944 рр. гітлерівці вивезли на роботу до Німеччини (здебільшого силоміць) 2 400 000 осіб. Протягом 1941—1945 рр. населення УРСР скоротилося із 41 000 000 до 27 400 000 осіб (якщо враховувати, що частина людей уже повернулася з евакуації та дієвої армії). За підрахунками науковців, Галичина втратила 22 % населення (якщо виключити з цієї кількості євреїв, яких у регіоні було знищено понад 80 %, то втрати неєврейського населення становлять 13 %); Волинь та Полісся — 12 % (якщо виключити євреїв, то втрати становитимуть 3 %); Центральна, Південна та Східна Україна — 30 % (зокрема 24 % представників усіх націй, окрім євреїв). Втрати з-поміж жителів великих міст сягнули 53 % від довоєнного населення. Загрозливих обрисів для майбутнього української нації набула демографічна ситуація: катастрофічний статевий дисбаланс населення через загибель величезної кількості чоловіків репродуктивного віку призвів до різкого падіння народжуваності (1944 року на 1000 жителів народжувалося 5, а помирало 7 осіб). Жахливими соціальними наслідками війни стали колосальне сирітство, інвалідність мільйонів людей, скалічена психіка всіх без винятку жителів України.

Прямі економічні збитки УРСР становили 285 000 000 000 крб у довоєнних цінах (42 % від усіх збитків, завданих Радянському Союзу). Якщо ж додати до цього вартість майна, яке реквізували німці, та витрати, пов’язані з бойовими діями, то цифра економічних збитків зросте до 1 200 000 000 000 крб у цінах 1940 р.

В Україні частково або повністю було зруйновано 714 міст і селищ міського типу, 28 000 сіл, 16 150 промислових підприємств, 2 000 000 будинків, 1916 залізничних станцій, 27 725 колгоспів, 1227 МТС, 873 радгоспи, 18 000 лікарень, поліклінік і медпунктів, 32 930 шкіл, технікумів, училищ, інститутів та університетів, науково-дослідних установ, 19 200 бібліотек, практично всі промислові підприємства. 10 000 000 жителів в Україні залишилися без даху над головою або мешкали в поруйнованих приміщеннях.

Німецькі та румунські окупанти завдали колосальних збитків українському сільському господарству, вивізши з території республіки 7 600 000 голів великої рогатої худоби, З 300 000 коней, 9 300 000 свиней, 7 300 000 овець. І це при тому, що в 1941 р., під час евакуації, з України на Схід уже було забрано 6 000 000 голів худоби (після війни повернули 0,01.% від цієї кількості).

До речі, на Схід вивезли не лише худобу, а й 550 найкращих промислових підприємств України, які після війни не повернули в рідні міста. Виробництва, за створення яких український народ заплатив власною кров’ю (у буквальному розумінні) упродовж 1930-х рр., стали основою військово-промислового комплексу в східній частині СРСР у повоєнні роки. Також доречно згадати про те, що в 1941 р. радянська влада під час відступу Червоної армії залишала «випалену землю».

Кореспондент журналу «The Saturday Evening Post», відвідавши в 1945 р. Україну, з жахом писав: «Те, що дехто намагається зобразити як „російську славу“, було насамперед українською війною. Жодна європейська країна не постраждала більше від глибоких ран, завданих своїм містам, своїй промисловості, сільському господарству, людській силі».

Друга світова війна повністю змінили етнічний склад українського суспільства. З України «зникли» такі впливові раніше національні меншини, як німці (їх вигнали на Схід СРСР у 1941, 1944 і 1945 рр.), кримські татари, що впродовж віків виступали важливим фактором історії причорноморського регіону (у 1944 р. були депортовані з Криму в Середню Азію), євреї (із майже 3 000 000 війну пережили 800 000 осіб, і згодом 140 000 виїхали до Польщі), поляки (із 2 500 000 до 1950 р. залишилося менш ніж 400 000). Натомість кількість росіян із довоєнних 4 000 000 осіб збільшилася за перше повоєнне десятиліття до 7 000 000. Фактично з країни з багатьма великими етнічними меншинами Україна перетворилася на державу з єдиною численною російською меншиною, яка постійно зростала.

Унаслідок війни змінився також етнічний баланс жителів українських міст. У містах Сходу та Півдня України посилився й зміцнився російський елемент (який був дещо витіснений в роки українізації та колективізації, коли в міста Сходу й Півдня прибувало українське селянство). Натомість у містах і містечках Центральної України українці стали панівним етносом після нацистського винищення євреїв, а на Західній Україні замінили в містах репатрійованих поляків, румунів, чехів, угорців та загиблих євреїв.

Важливим підсумком Другої світової війни для України було формування її сучасних західних і південно-західних кордонів. Одразу ж підкреслимо, що Й. Сталін зовсім не прагнув забезпечити «українську соборність»: у питанні формування кордонів УРСР він виходив зі стратегічних міркувань радянської політики. Диктатор без вагань залишив за межами Радянської України одвічні українські землі Холмщину, Підляшшя, Грубешівщину, Ярославщину, Перемишльщину, Лемківщину, Пряшівщину, Берестейщину, Пінщину, Мармарощину й частину Буковини. Майже мільйон українців було покинуто в прикордонних регіонах сусідніх з Україною держав. Близько 500 000 із них упродовж 1944—1951 рр. (здебільшого примусово) виселили до України, а інші були приречені на поступову, але невпинну культурну асиміляцію та зникнення. За межами радянської України Й. Сталін також залишив важливі міські центри, які ще в добу Середньовіччя належали Галицько-Волинській державі: Холм, Берестя, Дорогочин, Турів, Пінськ, Перемишль, Ярослав, Сянок тощо. Цинізм радянського вождя в питанні визначення нового українського кордону дуже чітко простежується на прикладі передання Білоруській РСР великого масиву земель Полісся, які заселяли українці (на південь від річки Прип’ять) і який легко можна було приєднати до УРСР; а також під час «торгівлі» українськими етнічним землями з Польщею.

Нагадаємо, що через п’ять тижнів після початку німецької агресії, 30 липня 1941 р., радянські дипломати підписали спеціальну угоду з еміграційним урядом Польщі, у якій визнали неправомірними радянсько-німецькі договори від 1939 р. і таким чином нівелювали правомірність приєднання до СРСР західноукраїнських і західнобілоруських земель. Тільки наприкінці 1941 р., коли вдалося зупинити німецьке просування до Москви, радянські дипломати знову почали заявляти про «невизначеність» майбутнього кордону з Польщею. І лише після Сталінградської битви радянська сторона змусила американців та англійців змиритися з фактом територіальних змін у колишній Польщі. Однак Й. Сталін без особливої дискусії погодився на встановлення в якості нового кордону так званої «лінії Керзона», про яку на Тегеранській конференції згадав В. Черчілль. Тобто радянський диктатор не зробив спроби переконати своїх візаві в необхідності визначити кордон за етнічним принципом і пожертвував деякими українськими землями на користь майбутньої польської держави. І хоча під час подальших переговорів із поляками в 1944—1945 рр. Й. Сталін неодноразово прикривався риторикою про «єдність» українських і білоруських земель, він так і не зробив жодного кроку для ініціювання передання Україні всіх її етнічних земель, тоді як РРФСР «розжилася» навіть територією Східної Прусії (із Кенігсбергом включно) та окремими районами Фінляндії, Естонії й Латвії.

Таку саму політику, як у питанні українсько-польського кордону, Й. Сталін провадив і щодо розмежування українських і чехословацьких та українських і румунських територій. Так, прагнення українців Пряшівщини приєднатися до України не було реалізоване. Не зважали на етнічний принцип і під час встановлення українсько-румунського кордону. Залишаючи в кожній із навколишніх держав-сателітів СРСР українську національну меншість, Й. Сталін тим самим формував додатковий важіль впливу на уряди країн «народної демократії», приховуючи у своєму рукаві «козирну» українську карту. Водночас Кремль зосереджував під своїм контролем основні українські землі, що виключало можливість появи нового «українського П’ємонту» за межами Радянського Союзу й не дозволяло будь-якій зарубіжній державі використовувати українське питання у власних інтересах.

Таким чином, цілком очевидно, що «куца» сталінська «соборність» України, формальне місце в ООН, фіктивні наркомати закордонних справ і оборони, створені в Києві наприкінці війни, не були здобутками, адекватними тим колосальним жертвам, які принесли українці в роки Другої світової війни. Однак найважливіше те, що геополітичні зміни, до яких спричинилася ця війна, не надали Україні повноцінної незалежності. Відчайдушні спроби українських самостійницьких кіл змінити ситуацію зазнали фіаско. Довголітня вперта боротьба національного збройного підпілля була розчавлена радянським режимом, і Україна повернулася на «довоєнну орбіту» як обмежена у своїх правах адміністративно-територіальна одиниця Радянського Союзу. Український народ, який формально зарахували до переможців, у повоєнний період продовжували систематично винищувати депортаціями, голодом, асиміляцією тощо.

Одразу ж після повернення до України радянська влада потурбувалася про створення єдиного, загального «образу» війни й про формування уніфікованої колективної пам’яті з чітко визначеними героями й ворогами. У новостворюваному міфі про війну українцям була відведена роль молодшого брата, який зумів «визволитися з допомогою великого російського народу». Нашим співвітчизникам одразу ж вказували на їхнє місце, щоб ні в кого не виникло бажання згадати правду.

25 травня 1945 р. Й. Сталін на офіційному прийомі в Кремлі підняв тост за здоров’я російського народу — «найвидатнішої нації» й «керівної сили Радянського Союзу», народу «з ясним розумом, стійким характером і терпінням». Диктатор подякував росіянам, які вірили в «правильність політики свого уряду» і завдяки цьому стали вирішальною силою, яка «забезпечила історичну перемогу над ворогом». Жоден інший народ СРСР не удостоївся від Й. Сталіна теплого слова за принесені жертви. Усі нації в очах радянського вождя були «підозрілими», потенційними «зрадниками». Такий тост Й. Сталіна уможливив поширення чорносотенного російського шовінізму в повоєнному СРСР і створення російськоцентричної моделі історії Другої світової війни. Саме цю старанно відредаговану й препаровану версію подій насадили повоєнним поколінням, і вона є панівною в масовій свідомості українського суспільства.

До 1947 р. усі великі міста СРСР були «очищені» від інвалідів війни — прямого докору режиму. Їх масово знищували або вивозили в провінцію, де полишали на повільну смерть. До 1955 р. більшість інвалідів війни вимерла фізично. Під час офіційних заходів та урочистостей постійно слухали тих самих ветеранів, ретельно відібраних для публічних промов і навчених говорити стандартну «правду» про війну. Справжні учасники бойових дій скромно «догорали» по сільських хатах і тісних комуналках, а бійці «загороджувальних загонів» пишалися на парадах своїми «бойовими» нагородами. Дивлячись на увесь цей великий фарс, О. Довженко ще в 1946 р. із гіркотою відзначив: «Огні горять. Музика грає. Майорять кров’ю стяги Перемоги. Гримить майдан Червоний під тягарем іржавої надлюдської божественної слави. Скрегочуть танки, виють радіо-поети панегірики маршалам, коням, залізу і знакам нагрудним великих подій. Салюти. Горді плани. Міжнародний вплив. Свято Перемоги. А на полі, запрягшись у плуг, напруживши м’язи і голови зігнувши від потуги, орали вдови й корови і тихо плакали, вмиваючи слізьми свої права і обов’язки неухильні <...> О світе лихий! Що тобі до них? <...> І будь проклятий всяк, хто п’є, жере й сміється, пишучи сьогодні про добробут. І будь проклята пафосна лож в устах його».

Література та інші джерела

Бабин Яр : Масове убивство і пам’ять про нього : Матеріали міжнародної наукової конференції, 24—25 жовтня 2011 р., м. Київ. — К.: Укр. центр вивч. історії Голокосту, Громад, к-т для вшанування пам’яті Бабиного Яру, 2012. — 256 с.

Бекирова Г. Крымскотатарская проблема в СССР (1944—1991) / Г. Бекирова. — Симферополь : Оджакъ, 2004. — 332 с.

Беркгоф К. Жнива розпачу: Життя і смерть в Україні під нацистською окупацією / К. Беркгоф. — К.: Критика, 2011. — 455 с.

Боляновський А. Українські військові формування у Збройних силах Німеччини (1939—1945) / А. Боляновський. — Л. : ЛНУ ім. І. Франка, Канадський ін-т українських студій Альбертського ун-ту, 2003. — 686 с.

Бугай Н. Депортация народов Крыма (документи, факти, комментарии) / Н. Бугай. — М.: Инсан, 2002. — 240 с.

В’ятрович В. Друга польсько-українська війна 1942—1947 / B. В’ятрович. — К.: ВД «Києво-Могилянська академія» ; Центр досліджень визвольного руху, 2012. — 288 с.

В’ятрович В. Ставлення ОУН до євреїв: формування позиції на тлі катастрофи / В. В’ятрович. — Л.: Центр дослідження визвольного руху, 2006. — 144 с.

Вехвіляйнен О. Фінляндія в Другій світовій війні: між Німеччиною і Росією / О. Вехвіляйнен. — К.: Темпора, 2010. — 246 с.

Гайке В. Д. Українська дивізія «Галичина» : Історія формування і бойових дій у 1943—1945 роках / В. Д. Гайке ; за ред. В. Кубійовича. — Тернопіль: Мандрівець, 2012. — 208 с.

Гогун А. Между Гитлером и Сталиньм / А. Гогун. — СПб : ИД «Нева», 2004. — 416 с.

Гогун А. Сталинские коммандос : Украинские партизанские формирования, 1941—1944 / А. Гогун. — 2-е изд., испр. и доп. — М. : РОССПЕН, 2012. — 527 с.

Гриневич В. Військове будівництво в Радянській Україні (кінець 30-х — 80-ті роки XX ст.) / В. Гриневич // Історія українського війська (1917—1995) / Упор. Я. Дашкевич. — Л. : Світ, 1996. — C. 332—467.

Гриневич В. Неприборкане різноголосся : Друга світова війна і суспільно-політичні настрої в Україні. 1939 — червень 1941 рр. // В. Гриневич ; НАН України. Ін-т політичних і етнонаціональних досліджень ім. І. Ф. Кураса, КІУС. — К. ; Дніпропетровськ : Ліра, 2012. — 506 с.

Дерейко І. Місцеві формування німецької армії та поліції у Рейхскомісаріаті «Україна» (1941—1944 роки) / І. Дерейко. — К. : Ін-т історії України НАН України, 2012. — 174 с.

Дриг Е. Механизированные корпуса РККА в бою : История автобронетанкових войск Красной Армии в 1940—1941 годах / Е. Дриг. — М.: ACT, 2005. — 830 с.

Ісаюк О. Роман Шухевич / О. Ісаюк. — X.: КСД, 2015. — 256 с.

Кальба М. Дружини українських націоналістів / М. Кальба. — Детройт : Вид-во ДУН, 1992. — 143 с.

Коваль М. Україна в Другій світовій і Великій Вітчизняній війнах (1939—1945 рр.) / М. Коваль. — К. : Альтернативи, 1999. — 335 с. (Україна крізь віки. — Т. 12.)

Ковба Ж. Людяність у безодні пекла. Поведінка місцевого населення Східної Галичини в роки «остаточного розв’язання єврейського питання» / Ж. Ковба. — К.: Дух і Літера, 2009. — 296 с.

Косик В. Україна і Німеччина у Другій світовій війні / В. Косик. — Париж — Нью-Йорк — Л.: Наук, тов-во ім. Шевченка, 1993. — 657 с.

Круглов А. Трагедия Бабьего Яра в немецких документах / А. Круглов. — Днепропетровск : Ткума, 2011. — 148 с.

Кубійович В. Мені 70 / Володимир Кубійович. — Париж — Мюнхен : Наук, тов-во ім. Шевченка, 1970. — 135 с.

Кульчицький С. Червоний виклик : Історія комунізму в Україні від його народження до загибелі : Кн. З / С. Кульчицький. — К. : Темпора, 2013. — 388 с.

Муковський І. Звитяга і жертовність: Українці на фронтах Другої світової війни / І. Муковський, О. Лисенко. — К.: ПВА «Книга пам’яті України», 1996. — 568 с.

Небелюк М. Під чужими прапорами / М. Небелюк. — Париж, 1951. —208 с.

Непогасний огонь віри: 36. на пошану полковника Андрія Мельника, голови Проводу українських націоналістів. — Париж: Націоналістичне видавництво в Европі, 1974. — 763 с.

Паньківський К. Роки німецької окупації / К. Паньківський. — Ньюарк — Нью-Йорк — Торонто, 1965. — 479 с.

Патриляк І. Перемога або смерть: Український визвольний рух в 1939—1960 рр. / І. Патриляк. — Л.: Центр дослідження визвольного руху; Часопис, 2012. — 512 с.

Патриляк І. Україна в роки Другої світової війни: спроба нового концептуального погляду / І. Патриляк, М. Боровик. — Ніжин: ПП Лисенко Μ. М., 2010. — 590 с.

Посівнич М. Степан Бандера / М. Посівнич. — X.: КСД, 2015. — 256 с.

Рибченко Л. Кузьма Дерев’янко: з музейного досьє / Л. Рибченко. — К. : Національний музей історії України у Другій світовій війні: Меморіальний комплекс, 2015. — 43 с.

Різ Л. Друга світова війна за зачиненими дверима : Сталін, нацисти і Захід / Л. Різ. — К.: Темпора, 2010. — 444 с.

Русначенко А. Народ збурений : Національно-визвольний рух в Україні й національні рухи опору в Білорусі, Литві, Латвії, Естонії у 1940—50-х рр. / А. Русначенко. — К. : Університетське вид-во «Пульсари», 2002. — 519 с.

Сборник Законов СССР и Указов Президиума Верховного Совета СССР (1938 — июль 1956 гг.) / под ред. Ю. И. Мандельштам. — М.: Гос. Изд-во юридической литературы, 1956. — 531 с.

СССР — Германия. 1939—1941: Сб. документов: В 2-х кн.: Кн. 1. Документы и материалы о советско-германских отношениях с апреля по октябрь 1939 г. / Сост. Ю. Фельштинский. — Вильнюс: Мокслас, 1989. — 123 с.

Стеттиниус 3. Лендлиз — оружие победы / 3. Стеттиниус ; пер. с англ. С. Луговского. — М.: Вече, 2000. — 400 с.

Україна в Другій світовій війні: погляд з XXI ст.: Історичні нариси : У 2-х кн.: Кн. 1 / Ред. кол.: В. А. Смолій, Г. В. Боряк, Ю. А. Левенець та ін. — К.: Наук, думка, 2011. — 735 с.

Україна в Другій світовій війні: погляд з XXI ст.: Історичні нариси : У 2-х кн.: Кн. 2 / Ред. кол.: В. А. Смолій, Г. В. Боряк, Ю. А. Левенець та ін. — К.: Наук, думка, 2011. — 942 с.

Українська Головна Визвольна Рада: Документи, офіційні публікації, матеріяли : Кн. 4 : Документи і спогади. — Торонто — Л.: Літопис УПА, 2001. — Т. 26.

Chevtchenko Jacques. Legionnaires ukrainiens a Peynier et autres volontaires de la Legion etrangere. — Saint-Amand-Longpre, 2010.

Luciuk Lubomyr. Heroes of Their Day: The Reminiscences of Bohdan Panchuk. — Toronto, 1983. — 168 p.

Ілюстрації

ІСТОРІЯ БЕЗ ЦЕНЗУРИ

За підтримки

Інституту історії України НАН України Історичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка Українського інституту національної пам’яті.

Рекомендовано до друку вченою радою LIKБЕЗ історичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Сьогодні, коли відбуваються потужні зрушення в суспільному сприйнятті минулого, відновлюється інтерес до історії України. Читач може познайомитися з думкою провідних вітчизняних істориків, результатами останніх наукових досліджень та відкриттів. При цьому автори не виконують ідеологічне замовлення, їхні оцінки часом не збігаються, що дозволяє кожному з нас самому виступити суддею в цих суперечках.

• Українське питання наприкінці 1930-х рр.: пакт Молотова — Ріббентропа

• Тотальна війна на винищення: Україна у радянсько-німецькій війні 1941—1945 рр.

• Акт 30 червня 1941 р. — спроба ОУН(б) відновити українську державність

• Непростий вибір союзника: українці між західними демократіями та гітлерівською Німеччиною

Сьогодні ці теми стали вкрай актуальними, і пропонована книжка може відповісти на чимало питань, які цікавлять і турбують кожного українця.

Володимир В’ятрович,

голова Українського інституту національної пам’яті

Примітки

1

Текст виступу Й. Сталіна був опублікований французькою агенцією «Гавас», яка отримала його з «надійних швейцарських джерел». Очевидно, що текст цієї промови передав на Заході хтось із європейських комуністів, керівників Комінтерну. 30 листопада 1939 р. Й. Сталін особисто дав інтерв’ю газеті «Правда» (що він робив лише у виняткових випадках), почавши запопадливо заперечувати «брехливе повідомлення» агентства «Гавас». Радянська історична наука й пропаганда впродовж 50 років відкидали факт не лише виступу Й. Сталіна, а навіть розширеного засідання Політбюро 19 серпня 1939 р. Уперше підтвердив реальність такого засідання відомий радянський історик і біограф Й. Сталіна Д. Волкогонов. 16 січня 1993 р. в інтерв’ю газеті «Известия» він підкреслив, що особисто читав протоколи того історичного зібрання. 1994 року російський історик Т. Бушева вперше опублікувала в журналі «Новый мир» повний текст виступу Й. Сталіна 19 серпня 1939 р., знайдений в колишньому таємному фонді «спецхрана СРСР». Пізніший аналіз тексту документа підтвердив авторство Й. Сталіна.

2

Серед українських політичних організацій в умовах радянізації вижила тільки нелегальна, підпільна ОУН, котра, як і за часів Польщі, продовжувала користуватися конспіративними методами.

3

Кількість дезертирів із Червоної армії за всю війну оцінюють цифрами 1 000 000 — 1200 000 осіб. Офіційних перебіжчиків, які перейшли на бік ворога зі зброєю в руках за так званими перепустками, які німці розкидали з літаків над окопами червоноармійців, за всю війну було 40 000 осіб, тоді як офіційних перебіжчиків із вермахту — лише 29 осіб. З 22 червня до 10 жовтня 1941 р. за вироками військово-польових судів співробітники НКВС розстріляли 10 201 червоноармійця, звинувачених в боягузтві. За всю війну трибунали засудили 994 000 червоноармійців, з яких 157 593 (понад 15 дивізій) розстріляли! У вермахті за всю війну розстріляли тільки 7810 солдатів і офіцерів.

4

Генерал П. Понедєлін, який потрапив до німецької неволі важко пораненим, після німецького полону й 5 років слідства 25 серпня 1950 р. був засуджений Воєнною колегією Верховного Суду СРСР до страти.

5

Меншовартісна, неповноцінна людина; у нацистській ідеології — представник негерманської народності.

6

Перед смертю Ю. Пілсудський обіймав посади генерального інспектора збройних сил та міністра внутрішніх справ. При цьому він залишався фактичним лідером держави, впливовішим за президента й прем’єр-міністра.

7

Назва руху походить від товариства «Прометей». Організації, що приєдналися до прометеївського руху, виступали за ліквідацію СРСР і створення національних держав. Найбільш активними осередками руху були Париж і Варшава. Серед українських прометеївських активістів більшість належала до середовища еміграційного уряду УНР (Р. Смаль-Стоцький, Я. Токаржевський-Карашевич, В. Прокопович, О. Шульгин та ін.).

8

У жовтні 1938 р. одночасно з окупацією Німеччиною Судетів Польща захопила Тешинську область та деякі інші території Чехословаччини.

9

Наприклад, у липні 1938 р. у Люблінському воєводстві відбулася акція знищення православних церков Холмщини. З мовчазної згоди влади було зруйновано понад 100 українських культових споруд.

10

Ще раніше ОУН подбала про створення в західних державах українських інформаційних служб. У Брюсселі цим питанням займався Д. Андрієвський, у Лондоні — С. Давидовим, а у Вашингтоні — О. Грановський.

11

Під час розгортання внутрішнього конфлікту в ОУН на початку 1940 р. одна з вимог бандерівців стосувалася необхідності перенесення ПУН до нейтральної країни, наприклад Швейцарії.

12

У період до підписання Берлінського пакту у вересні 1940 р. Антикомінтернівський пакт 1936 р. відігравав роль основного рамкового договору держав Осі: Німеччини, Японії та Італії. Загалом його метою була протидія Комінтерну, тобто СРСР. Насправді це був союз не антикомуністів, а ревізіоністів, про що свідчить напівжартівлива заява Й. Ріббентропа під час німецько-радянських переговорів у серпні 1939 р.: «Сталін ще приєднається до Антикомінтернівського пакту».

13

Степан Скрипник (1898—1993) — племінник С. Петлюри, хорунжий Армії УНР. У міжвоєнний період депутат польського сейму, представник Волинського українського об’єднання. Пізніше став Патріархом Київським і всієї Русі-України Мстиславом.

14

Кавалерійська частина, у якій служив колишній командир «чорних запорожців» Армії УНР П. Дяченко, у вересні 1939 р. узяла участь у боях не з вермахтом, а з Червоною армією. Він дістав поранення й разом з іншими вояками свого підрозділу перейшов литовський кордон.

15

Межі «румунського плацдарму» приблизно збігаються з кордонами сучасної Івано-Франківської області.

16

Ідеться про гарантії, надані Варшаві Парижем і Лондоном згідно з франко-польським договором від 19 лютого 1921 р. та англо-польським договором від 25 серпня 1939 р.

17

В. Сікорський обіймав міністерські посади в Польщі в 1920-х рр., а в 1928 р. емігрував до Франції на знак протесту проти політичного режиму Ю. Пілсудського та його послідовників.

18

14 лютого 1942 р. наказом головнокомандувача збройних сил Польщі генерала В. Сікорського СЗБ було перейменовано на Армію крайову.

19

М. Токаржевський-Карашевич був двоюрідним братом діяча петлюрівської еміграції Я. Токаржевського-Карашевича. Як і багато інших польських офіцерів, що опинилися в радянському полоні, М. Янушайтіс-Жегота, М. Токаржевський-Карашевич і Л. Окулицький були звільнені, щоб приєднатися до армії генерала В. Андерса. Пізніше Л. Окулицький став останнім командувачем АК. У березні 1945 р. його вдруге заарештував НКВС і цього разу вже не випустив живим.

20

У документах за підписом В. Прокоповича датою набуття президентських повноважень є 26 жовтня 1939 р. Очевидно, А. Лівицькому було зручно, щоб це рішення оприлюднили пізніше.

21

Під впливом уряду В. Сікорського французька влада певний час здійснювала насильницьку мобілізацію українців до польської армії. Деяких діячів УНС за агітацію проти мобілізації було заарештовано. Дійшло до того, що українських націоналістів звинуватили в симпатіях до СРСР (на тій підставі, що комуністи також не вважали Західну Україну частиною Польщі).

22

Ендеки — члени Національно-демократичної партії Польщі, яка сповідувала праві націоналістичні погляди. Ендеки виступали за етнічну асиміляцію українського народу поляками та росіянами й за встановлення польсько-російського кордону за етнічним критерієм.

23

Є. Ґедройць (1906—2000) — польський громадський діяч і журналіст. Після Другої світової війни видавав у Парижі журнал «Культура», публікації якого справили значний вплив на польське суспільство, зокрема на покращення ставлення поляків до України.

24

Очевидно, ці слова О. Шульгина були не прямою цитатою, а вільним переказом змісту розмови 3. Гралінського. Навряд чи прем’єр-міністр УНР оперував суто польським поняттям «Східна Малопольща».

25

Згідно із Секретним додатковим протоколом до пакту Молотова — Ріббентопа від 23 серпня 1939 р., уся Фінляндія належала до «сфери інтересів» СРСР. У Зимовій війні Німеччина дотримувалася нейтралітету. Вона відмовила уряду Фінляндії в проханні стати посередником під час переговорів із Москвою, а також не надала права транзиту через свою територію озброєння, яке Фінляндія придбала в Італії та Угорщини.

26

О. Бойків зустрічався з румунським військовим аташе в Парижі й намагався переконати Бухарест не чинити перешкод утікачам з УРСР у Румунію. Націоналісти сподівалися використати цих людей для поповнення своїх військових формувань. 23 листопада 1940 р. Бухарест остаточно зробив вибір на користь держав Осі, та це лише активізувало відносини з обома ОУН. На території Румунії в оперативному підпорядкуванні 11-ї армії вермахту розмістили батальйон «Роланд» та підрозділ «Пума». Звідси вони вирушили до України разом із німецькими та румунськими військами.

27

Під час перебування в Англії С. Давидович був коханцем відомої франко-канадської письменниці Г. Руа. Історія їхніх стосунків описана в спогадах Г. Руа «Чарівність і смуток».

28

Переговори з представниками УПА, які відбулися в Будапешті в грудні 1943 р., вів начальник генерального штабу Угорщини Ф. Сомбатгеї. Саме він у березні 1939 р. командував угорськими військами, які захопили Карпатську Україну.

29

Посередником виступив В. Габсбург (Василь Вишиваний), який жив у той час у Відні.

30

3 метою збільшення чисельності польських збройних сил генерал В. Андерс не зупинявся перед тим, щоби приймати до корпусу німецьких військовополонених (шльонзаків), а також українців та білорусів, які служили у формуваннях вермахту й СС. 1945 року чисельність корпусу зросла до 75 000 вояків. Уже після капітуляції Німеччини до корпусу зголошувалися полонені вояки Української національної армії П. Шандрука, які мали перед війною польське громадянство. Таким чином українці намагалися уникнути репатріації в СРСР, а польське командування прагнуло мати напоготові потужні війська в разі війни між західними демократіями та Радянським Союзом.

31

На концерті з нагоди перемоги в битві І. Яросевич із творчого ансамблю при 2-му польському корпусі виконала пісню «Червоні маки на Монте-Кассіно», яка згодом стала дуже популярною. Ірена була дочкою капелана УСС, а після завершення Другої світової війни вийшла заміж за В. Андерса.

32

Цікаво, що в 1978 р. італійське слідство в справі викрадення та вбивства «червоними бригадами» прем’єр-міністра А. Моро отримало непрямі свідчення про причетність І. Маркевича до цього злочину.

33

Британські війська захопили Ісландію в травні 1940 р., щоб попередити німецьке вторгнення так, як воно відбулося в Данії та Норвегії.

34

Найвідомішими українськими американцями на Закарпатті були Каленик і Петро Лисюки, завдяки яким події в Карпатській Україні залишилися задокументованими в кінохроніці.

35

3 1940 р. дотепер УККА і КУК є найвпливовішими представницькими організаціями українців у США й Канаді. 1989 року КУК змінив свою назву на «Конгрес українців Канади», що не вплинуло на абревіатуру.

36

Третій Рейх широко практикував створення колабораціоністських урядів у завойованих країнах. Навіть останнього президента Чехословаччини Е. Гаху німці залишили на посаді «державного президента» Протекторату Богемії та Моравії, хоча реальна влада в країні була зосереджена в руках німецького рейхспротектора.

37

Окрім Німеччини, націоналістична організація з такою ж назвою діяла в Канаді. Головна політична партія закарпатських українців, до якої належав президент А. Волошин, теж називалася Українським національним об’єднанням.

38

Тут, очевидно, ідеться про визначних радянських українців, евакуйованих на схід під час німецької окупації України. Раду народних комісарів (уряд) УРСР евакуювали до Саратова, однак багато людей і установ опинилося також в Уфі та інших містах Радянського Союзу.

39

У цей період у паризькому уряді УНР посаду військового міністра обіймав О. Удовиченко. Син В. Сальського Юрій служив у польських військово-повітряних силах, разом з якими евакуювався до Франції. В. Сальський помер у Варшаві 5 жовтня 1940 р.

40

Є. Побігущий (1901—1995) — ветеран Галицької армії. Через деякий час після поразки перших визвольних змагань мобілізований до Війська польського. Під час Вересневої кампанії командував ротою, пізніше — батальйоном. Потрапив у німецький полон, з якого був звільнений навесні 1940 р.

41

Під час радянської окупації Західної України у вересні 1939 р. K. Левицький залишився у Львові. Невдовзі його затримав HKBC, і півтора роки ветеран українського національного руху провів у тюрмі на Луб’янці. Враховуючи популярність політика серед західних українців та зважаючи на його похилий вік (80 років), радянська влада звільнила й повернула К. Левицького до Львова.

42

Буковинський курінь був створений улітку 1941 р. і налічував 1500 осіб. Слідом за німецьким військом курінь на чолі з П. Войновським прибув до Києва. Його учасники долучилися до створення націоналістичних осередків в українській столиці.

43

Українська народно-революційна армія — назва партизанських підрозділів Волині під командуванням T. Боровця (Тараса Бульби), обрана після того, як попередню — УПА — монополізували бандерівці. Після арешту її командира в листопаді 1943 р. УНРА практично припинила активність.

44

Після визнання П. Шандрука головою УНК та командувачем УНА П. Скоропадський дистанціювався від комітету. 15 березня 1945 р. він доручив членові гетьманської організації І. Сапізі дістатися в район, окупований британськими військами, і повідомити синові Данилу про необхідність боротися проти примусової репатріації українців до СРСР. П. Скоропадський разом із сім’єю виїхав до Баварії, де став жертвою британської авіації. Від завданих ран гетьман помер 26 квітня 1945 р.

45

Наприкінці Другої світової війни деякі українці все ще сподівалися, що союз західних демократій із Й. Сталіним розпадеться одразу після усунення А. Гітлера. За таких умов створені з допомогою німців національні збройні сили мали відіграти важливу роль у новому глобальному зіткненні, яке завершилося б поразкою й розпадом СРСР. Зі свого боку німецькі офіцери, що взялися допомагати українському визвольному руху, сподівалися таким чином заслужити на краще ставлення з боку англо-американської коаліції. Американський дослідник Дж. Армстронг порівнює зазначену ситуацію з тією, яка склалася в той самий час на тихоокеанському театрі бойових дій. Індонезійський національно-визвольний рух пішов на співпрацю з японськими окупантами з метою створення власних збройних сил. Майбутній президент Індонезії А. Сукарно очікував на поразку Токіо й намагався отримати від японців максимум перед тим, як із допомогою британців на острови повернеться голландська адміністрація. У подальшій боротьбі з британцями й голландцями індонезійці розраховували також на поміч «антиімперіалістичного» СРСР. Натомість японські офіцери прагнули через індонезійських націоналістів налагодити відносини з Москвою, оскільки так само чекали на розпад антигітлерівської коаліції.

46

Під час Ялтинської конференції «великої трійки» 4—11 лютого 1945 р. західні союзники погодилися на пропозицію Й. Сталіна про репатріацію радянських громадян, які опиняться на території, підконтрольній англо-американським військам. Звільнені радянські військовополонені та військовослужбовці збройних сил Німеччини (колабораціоністи) підлягали обов’язковій примусовій репатріації.

47

На виконання угод Ялтинської конференції в травні-червні 1945 р. британці видали Радянському Союзу 40 000 — 60 000 вояків і членів родин Козацького стану та 15-го козацького кавалерійського корпусу військ СС. Ці козаки належали до збройних сил КВНР і після капітуляції перебували в австрійському місті Лієнц, неподалік від місця інтернування 1 УД УНА.

48

3 31 березня 1940 р. до 16 липня 1956 р. у складі СРСР існувала Карело-Фінська Радянська Соціалістична Республіка. Створена після Зимової війни, у 1956 р. вона була перетворена на Карельську АРСР у складі РСФРР.

49

Серед інших «письменницьких» призначень того часу було, наприклад, затвердження П. Тичини на посаді наркома освіти УРСР.

50

На початку свого існування УРСР уже мала власні оборонне й дипломатичне відомства. Останнім наркомом воєнних справ України був М. Подвойський (до серпня 1919 р.), а останнім наркомом закордонних справ — X. Раковський (до липня 1923 р.). Військових та зовнішньополітичних прерогатив, навіть суто формальних, уряд Радянської України позбавили в процесі централізації ленінської держави.

51

Маньчжоу-Го — маріонеткова держава, утворена Японією в 1932 р., після завоювання Маньчжурії. До її складу входили три північні китайські провінції: Ляонін, Дзелінь (Гірін), Хейлундзян. У березні 1934 р. Пу І — останній імператор Китаю з династії Цін — був проголошений імператором Маньчжоу-Го. Реальна влада належала японській Квантунській армії.

Content

Володимир В’ятрович та ін.
Від Рейсхтагу до Іводзіми. У полум’ї війни. Україна та Українці у Другій світовій

Вступ

Заручниця геополітики: Українські землі напередодні та на початку Другої Світової Війни (1939 — 1941 рр.) (Іван Патриляк, Андрій Руккас)

Українське питання в міжнародних відносинах наприкінці 1930-х рр. Пакт Молотова — Ріббентропа (І. Патриляк)

Українські землі під час Вересневої кампанії 1939 р. (А. Руккас)

Радянізація Галичини й Волині (І. Патриляк)

Українці в радянсько-фінській війні (І. Патриляк)

Приєднання до СРСР Бессарабії та Буковини: формування нових кордонів радянської України (І. Патриляк)

В епіцентрі конфлікту: Україна в німецько-радянській війні 1941 — 1945 рр. (Іван Патриляк)

Німеччина та СРСР напередодні відкритого збройного протистояння (жовтень 1939 р. — червень 1941 р.)

Співвідношення сил та оперативні плани противників перед початком війни

Бої за Україну в 1941—1942 рр.: провал «стратегічної» оборони

Вигнання нацистів з України: наступальні операції Червоної армії протягом 1943—1944 рр.

Тотальна війна на винищення: окупаційний режим Німеччини та її союзники в Україні (1941 — 1944 рр.) (Іван Патриляк)

«Життєвий простір на Сході»: Україна в планах нацистської Німеччини

Система управління окупованими землями: адміністративно-територіальний поділ, економічна експлуатація та соціальна політика

Формування системи безпеки в окупованій Україні. Проблема колабораціонізму

Життя під окупацією: повсякдення війни

Нищення цивільного населення й військовополонених в окупованій Україні

«Всенародна боротьба»:  комуністичне підпілля та радянський партизанський рух в Україні. (Іван Патриляк)

«Підпільний обком діє»: комуністичне підпілля в Україні

Радянський партизанський рух (1941—1944 рр.)

Повернення на арену історії: Український визвольний рух у роки Другої Світової Війни (Іван Патриляк, Володимир В’ятрович)

Національно-визвольний рух напередодні та на початку Другої світової війни: стратегія й тактика (І. Патриляк)

Акт 30 червня 1941 р. — спроба відновлення української державності (І. Патриляк)

«Поліська Січ» отамана Бульби (І. Патриляк)

Створення УПА: структура й чисельність (І. Патриляк)

Боротьба УПА проти Німеччини та її союзників (І. Патриляк)

Українська головна визвольна рада (І. Патриляк)

Боротьба УПА з радянськими партизанами (1943—1944 рр.) (І. Патриляк)

УПА в протистоянні з Червоною армією та HKBC (І. Патриляк)

Друга польсько-українська війна, або Війна у війні (В. В’ятрович)

Передумови конфлікту

Початок війни (1942 р.)

Розгортання воєнних дій (1943 р.)

Апогей збройного протистояння (1944 р.)

Заручники системи: радянська влада й українське суспільство під час війни (Іван Патриляк, Сергій Громенко)

Українці й влада: криза довіри (І. Патриляк)

Переведення радянської економіки на «воєнні рейки» (І. Патриляк)

Тактика «випаленої землі»: евакуація матеріальних цінностей та людських ресурсів (І. Патриляк)

Роль трудових та технічних ресурсів України у воєнно-промисловому комплексі СРСР (І. Патриляк)

Повернення радянської влади та українське суспільство (І. Патриляк)

«Ніщо не забуте»: радянські репресії й депортації (І. Патриляк)

Радянські депортації народів Криму в 1941—1944 рр. (С. Громенко)

Непростий вибір союзника: українці між західними демократіями та гітлерівською Німеччиною (Максим Майоров)

Пошук місця в антигітлерівській коаліції

Пристановище у Франції під час «дивної війни»

Втрачені нагоди у Фінляндії

Західні союзники на порозі війни із СРСР

Українці на захисті Франції

Українські емігранти у Великій Британії

Антигітлерівська коаліція й український визвольний рух після 1941 р.

Українці в бойових діях регулярних і партизанських формувань Європи

Участь українців Канади та США у війні

Ставка на Третій Рейх (1939—1944 рр.)

Початок співпраці з німцями

Похід на Схід (1941 р.)

Спроби організації національного самоврядування в окупованих Львові та Києві

Масова участь українців у військових та поліційних формуваннях Німеччини

Дивізія військ СС «Галичина»

Україна в системі міжнародних відносин на завершальному етапі Другої Світової Війни (1944 — 1945 рр.) (Максим Майоров)

Запізнілі зміни в німецькій східній політиці

Українська національна армія

Створення OOH і «вихід» УРСР на міжнародну арену

Поразка Японії — фінальний акорд Другої Світової Війни (Яна Примаченко)

Вступ СРСР у війну з Японією

Українці в радянсько-японській війні

«Перемога одна на всіх»: підсумки Другої Світової Війни для України (Іван Патриляк)

Література та інші джерела

Ілюстрації

Примітки