Антон та інші нещастя.

Ґюдрун Скреттінґ

Присвячується усім чудовим татам.

Особливо моєму — найліпшому в світі.

Колись давно у Всесвіті існувала планета на ім’я Тея. Вона була велика, кругла й гарна, але іноді відхилялася від курсу — у ті часи з планетами часто таке траплялося. Сонячна система — це суцільне кружляння планет, не дивно, що котрійсь могло запаморочитися в голові.

І ось одного дня, чудового дня, коли планети собі мирно, як і належиться, оберталися навколо своєї осі, Тея закружляла швидше. Швидше, ніж зазвичай. Туди крутнулася, сюди крутнулася, заметалася, раз по раз вистрибуючи з глибокої синяви своєї атмосфери, раптом втратила орієнтацію, зірвалася з власної орбіти й гепнулася просто на Землю, здійнявши в повітря фонтан каміняччя.

Велетенський бабах. Аж Всесвіт крекнув.

Це сталося якось нехотячи. Зовсім нехотячи. Лише мить неуважності, як посеред швидкого руху на дорозі. Але вже нічого не вдієш. Земля досі перехилена після того удару. Так ніколи й не оговталася.

Для планети Теї усе скінчилося ще гірше. Вона зникла назавжди.

Але з каміння й пилу, які здійнялися після удару, утворився маленький м’ячик. Так заведено у Всесвіті — усе стає м’ячиками, великими й маленькими. Цей м’ячик став Місяцем.

Наш Місяць — це рештки гігантського зіткнення.

— А Місяць — добрий товариш, — закінчив свою казку тато.

Не відразу — минуло трохи часу, — і я зрозумів, що він мав на увазі.

Та почнімо від початку. Я мав би здогадатися, що щось не те. Зазвичай тато не надто приглядається, коли я ремонтую свій велосипед. Латання шин — не його клопіт. Але саме сьогодні він з незвичайним інтересом розглядав велосипедну шину, занурену у воду.

Певно, відчув, що настала слушна мить. Ось нагода, на яку він чекав. Тож тато кахикнув, двічі обійшов мене й відро з водою і знову кахикнув. Майже нічого надзвичайного.

І все ж вони застали мене зненацька, оті його слова над відром з водою:

— Так-так, дивні наслідки може мати невеличкий прокол у гумі…

Подальша розмова аж ніяк не стосувалася велосипедної шини.

Згодом у моєму списку небажаних знань з’явилися два пункти:

1. Які протизаплідні засоби вживали мої батьки (на які, як виявилося, не можна покладатися).

2. Я, Антон Альбертсен, — наслідок подертої гумки.

Мої батьки докладали купу зусиль, щоб я НЕ з’явився на світі. За допомогою кондома.

А вже після цієї розмови тато розповів мені казку про Місяць. Про велике зіткнення і м’ячик. Казка мала б мене розрадити.

Мені відразу спало на думку щось значно серйозніше, ніж зазвичай.

Я подумав: «Це, мабуть, десь так, як у тата з мамою. Таке собі зіткнення, як у Всесвіті».

Хай там як, мами не стало, як і Теї. Після зіткнення з автобусом № 15. Мама теж не надто дотримувалася правил дорожнього руху.

Тато досі кружляє на своїй орбіті. Трохи перекособочений. Приблизно, як земна куля.

І цієї миті Антон Альбертсен збагнув:

Місяць — нещастя. Точнісінько, як і він сам.

ІНЕ

У світі дуже важливий баланс.

Це як іти по дошці. Розставивши руки й переставляючи одну ногу поперед другої. Іне і я, кожне від свого дерева. Дошку ми взяли вже давно в домі Іне, коли її тато ремонтував кухню, і поклали між двома деревами, на найнижчу гілляку одного і на найнижчу — другого. На тій дошці ми щодня ходимо-балансуємо. Можливо, трохи по-дитинячому, але це вже стало традицією. Саме тому, повертаючись зі школи, ми обоє не відразу йдемо додому, а робимо гак до нашої дошки.

— Нещастя? — Іне дивиться на мене зі свого дерева.

— Ага! — відповідаю я. — Гумкове нещастя.

Вона підходить ближче. Хитрувато всміхається.

— Це те, про що я здогадуюся? — хихоче вона й на мить зупиняється — ану ж я її ударю.

— Дурепа! — я теж сміюся.

Ловлю рівновагу, дивлюся просто поперед себе, переставляю одну ногу. Я ще ніколи не вдарив Іне по-справжньому.

Ось ми вже зійшлися разом. Тепер найважче: руки вгору, щоб ненароком не скинути одне одного додолу, розвернутися на п’яті й пальці ноги, відновити баланс.

— Так-так, — каже Іне. — Можеш себе втішити, що твоїм батькам було принаймні приємно.

Знову розставляємо широко руки й рухаємося назад — кожне до свого дерева.

— О?

— Звісно, їм було приємно, — каже Іне, злазячи з дерева. — Якби не було приємно, не захотіли б того робити.

Я зістрибую на землю. Очко Іне!

— У моїх батьків навіть цього не було.

— Чого не було? — перепитую я.

— Ну, а ти як думаєш? Їм навіть любитися не довелося, — стишила вона голос. — Чув про пробірки?

Я вже саме хотів запитати, чи вона не дитя непорочного зачаття чи щось таке.

Ага, отже, дитина з пробірки. Це вже щось новеньке. Люди в білих халатах беруть у батьків те, що їм треба, і змішують у пробірці. Які ж люди різні.

— Нема чого витріщатися! — вигукує Іне.

Та я зовсім не тому витріщаюся. По-перше, у її волоссі застрягли сухі гілочки. А по-друге, я щойно відкрив для себе: Іне має страшенно маленькі вушка й трохи кривий передній зуб.

Але нічого про це не кажу. Розповідаю натомість історію про Тею та Місяць, про планети й кружляння на орбіті, зіткнення й фонтан каміняччя у повітрі. А ще про тата, маму й про себе.

Іне зовсім не вражена. Хіба можна порівнювати Всесвіт і автобус № 15. Треба ж знати міру! До того ж я говорю, як старий філософ, каже вона. Ну ось, знову прозивається!

Ми підбираємо наші наплічники і йдемо далі дорогою додому.

— Але можу в одному з тобою погодитися, — підводить риску в розмові Іне. — У твого тата таки трохи зсунулася вісь.

Я знову вражено роззявляю рота.

— Гадаєш, став гомо?

— Та ні… просто трохи пошкодився. Депресняк у нього чи що…

Сердечно дякую! Мені страшено кортіло пояснити їй, що я ще й не таке знаю. Небажані знання на довгі часи. Вона ж не психолог. Крім того: тато ж має мене.

— Депресняк? — перепитав я.

— Єп-п!

— Але ж… він не рюмсає… нічого такого?

— Їм не обов’язково рюмсати, — каже Іне.

— А ще в нього купа книжок з анекдотами…

Я й сам чую, що аргумент слабенький.

Іне теж це чує.

— Йому потрібна жінка, — каже вона.

Я підгилюю черевиком камінець.

— Тато вже мав жінку, — відповідаю я. — Маму… І цього достатньо.

Дорогою ми заходимо до Уле. Його не було сьогодні в школі, тому мама Уле попросила взяти з його полички в класі книжку й принести після уроків. Про гриби.

Іне передбачила, що на нас чекатимуть булочки, і вона мала рацію — ми ще здалеку це відчули. Іноді я думаю, що мама Уле навмисне широко відчиняє вікна. Вони завжди так радіють гостям!

— Твої друзі прийшли! — вигукує вона й усміхається до Уле, впускає нас до помешкання.

Звісно, я бачу різницю. Квіти в горщиках, декоративна кераміка, уявляю собі тут Уле маленьким дитинчам. Навіть свічки з ванільним запахом. Якщо вже нам з татом заводити в хаті жінку, то хіба таку.

Удома в Уле найбільше балакаємо ми з Іне. Може, виною тут булочки або тато Уле, який з величезним досвідом лікаря-стоматолога розуміє, що говорять люди з напханим ротом… Хай там як, та я набагато більше розповідаю про школу батькам Уле, ніж рідному татові.

Однак саме сьогодні мене через це замучило сумління. Тому я мовчу, хай Іне торохтить.

І вона торохтить: регоче, жує, розповідає, як ми до випускного свята вчитимемося танцювати полонез — парами. І про Сару й Вільде, які побилися за Кевіна, бо він страх, який гарний.

— Схоже на Сару й Вільде, — кажемо ми.

— Ага, схоже на Сару й Вільде, — підхоплює Уле.

Батьки Уле завжди тішаться, коли ми одностайні у чомусь.

Якщо добре подумати, то мій тато теж радіє, коли ми в чомусь погоджуємося. Тоді треба взятися мізинцями й задумати якесь бажання. Дурня повна, ніхто з нас у таке не вірить, але такі традиції, і ми їх любимо. Я зазвичай бажаю собі менші вуха, миру в світі або купу грошей.

Але досі ніколи не цікавився, яке ж бажання загадує собі тато.

— Хочу вам щось показати, — каже тато Уле.

Він киває нам, веде до комори, відчиняє шафу в кутку. Там стоять три вудочки. Новісінькі.

— Для весняної риболовлі, — гордо всміхається він. — Я подумав, як буде чудово, якщо ви всі троє матимете власні вудочки.

Ось такий в Уле тато.

Ми усміхаємося від вуха до вуха, і я, й Іне. Уле з родиною щовесни запрошують нас на одноденну рибацьку виправу на озеро. Там ми рибалимо, печемо на вогні ковбаски й купаємося до посиніння, а батьки Уле сидять тим часом на коцику й тримаються за руки. Потім тато Уле грає з нами в футбол і бадмінтон, щоб зігрітися після купелі. Він дуже приємний — тато Уле. І завжди веселий.

Я раптом думаю: «Приємно, мабуть, мати жінку, яку можна тримати за руку, сидячи на коцику? Хтозна».

Тато Уле зачиняє комору.

— До речі, Антоне, як справи з твоїм велосипедом?

Це він навчив мене ставити латки на колеса. Уле велосипеди не цікавлять, тож його тато неймовірно зрадів, що можна хоч комусь передати свої знання.

— О, чудово, — кахикаю я. — Велосипед класний. Лише трішки проколов… гуму.

ЖІНКА-МРІЯ У ЛІСІ

— Чи класний твій тато? — перепитує Іне.

Ми їдемо на велосипедах додому. Іне здивовано дивиться на мене.

— Я маю на увазі, — намагаюсь пояснити я, — якби ти була дорослою жінкою, як би ти його оцінила за шкалою привабливості?

Іне на хвильку замислилася.

— Десятибальною? Ну… десь на восьмому місці.

Я звів угору брови.

— Так мало?

— Дев’ять було б уже занадто. Sorry…

Чудово… У мене його гени. Усе ясно: вочевидь, вирости красенем мені не судилося. І знову дякую! Більше знати й нема потреби.

— Про що ти думаєш? — питає Іне.

— Ні про що…

Будинок Іне стоїть на вершечку пагорба. Він найбільший. Вона — єдина дитина у великому будинку зі скульптурами в саду й латунними штучками на дверях. Це тому, що її батьки мають силу-силенну грошей. Її мама адвокат.

Іне каже, що я теж цілком певно можу стати адвокатом, бо вже зараз, коли говорю, їй здається, ніби вона слухає новини по телевізору. Хтозна, чи це комплімент.

— Почекай хвильку! — командує вона.

Я чекаю, доки вона знову вийде з дому. Іне виходить з чимось схожим на каталог.

— Це мамин, — каже вона. — Але, думаю, можеш собі позичити.

Я дивлюся на книжку, читаю. «Вечірня школа», — написано на обкладинці, а нижче: «Вечірні курси та гуртки». Жінка з пензлем у руках і чоловік з вудочкою. Я запитально дивлюся на Іне.

— Йому просто необхідно вийти між люди, — каже Іне.

Я можу їхати, стоячи на педалях, усю дорогу аж донизу, до наших багатоповерхівок. Ми з татом мешкаємо в трикімнатній квартирі на першому поверсі. На дверній табличці написано: «Тут мешкають Пол і Антон». Та ось цієї миті, коли заходжу й скидаю в коридорі наплічник, у помешканні лише Пол. Тобто тато. Сам. Чомусь раніше це мені ніколи не спадало на думку.

Тато дивиться телевізор.

— Піца в духовці, — каже він.

Я відсуваю набік дві порожні картонки з-під піци, купку листів і гепаюся на канапу поруч з татом. Розмова чоловіків. Тата й сина.

Тато:

— То як?

Я:

— Нормально.

Ми викладаємо ноги на столик. Трохи пахне брудними шкарпетками й ледь пригорілою піцою. Та все ж ліпше, ніж вести бесіди про проколоті шини й гумкові нещасні випадки.

— Гарний був день? — цікавлюсь я.

— Гріх жалітися.

Тато приносить піцу, відрізає найбільш пригорілі краї.

Ми їмо й дивимося передачу «Довкола Норвегії». Про одну жінку, яка живе в лісі, і чоловіка, який так любив плести на шпицях, аж потрапив зі своїм плетивом у Книгу рекордів Ґіннеса. Що кому подобається…

Я крадькома поглядаю на тата. Так ніби збоку, ніби на незнайому людину. Чоловік, сорок років, видуті на колінах штанини, легка неголеність, волосся зв’язане в обвислий кінський хвостик. І хоч як мені не хочеться, мушу визнати: Іне знову заробила очко.

— Тату? — озиваюсь я. — Ти колись мав хобі?

Хитає головою.

— Не мав часу. Треба ж було про тебе дбати.

Якийсь час я мовчу, а тоді знову озиваюся.

— А якби ти не мав мене, тоді як?

Тато куйовдить мені чуприну й сміється.

— Тоді б я жив з жінкою-мрією у лісовій хатинці. Слухав пташині співи й плів трикілометровий шалик.

Три кілометри. Як може змінитися світ усього лиш за одну коротку добу.

Ще вчора вранці я був майже звичайним собі хлопцем. А сьогодні — нещастя з депресивним татом. Який думає про жінку мрії. У лісі.

Не так давно я бачив документальний фільм про самців у тваринному світі. Запекла конкуренція, у якій кохана дістається лише найкращому. Деякі труть задніми ногами ствердлі лона, інші надуваються, як повітряні кульки. Гм, важко бути самцем.

І чоловіком, який лише на восьмому місці по десятибальній шкалі, — теж.

Та принаймні я тепер знаю, чого він прагне. І тут мало зчепитися мізинцями, щоб бажання збулося.

Увечері я довго сидів на самоті в своїй кімнаті. Гортав та й гортав каталог, повнісінький пропозицій різних корисних курсів і хобі. Манікюрний дизайн і живопис на шовку. Курси судноводіїв і риболовля на мух. А ще альпінізм. Ні, це точно не годиться. Тато має страх висоти, йому паморочиться в голові навіть на драбинці, коли він чіпляє штори.

«Ні, — думаю я, — татові потрібні курси, де немає конкурентної боротьби. Ніяких затятих рибалок поруч чи качків з витатуйованими якорями на біцепсах. Треба щось таке, що йому подобалось би. І купа жінок навколо».

За якийсь час я вдоволено відхиляюся на спинку стільця. Еге ж, до кінця життя знатиму, що я ходяче нещастя, випадковість, хлопчик, якого не мали наміру приводити на світ. Та все ж: моє існування має сенс. Ну, мусить так бути, якщо щось робиться задля сенсу життя.

Отож тут і тепер, від цієї миті, Місяць береться до справи. Завдання: вирівняти вісь земної кулі. У цьому житті дуже багато залежить від балансу.

Я беру аркуш паперу, олівець і урочисто пишу:

Думки Антона Альбертсена про астрономічний баланс.

Нижче записую:

Мета: віднайти сенс у житті.

Як: вирівняти татову вісь.

А тоді довго й задоволено милуюся складеним списком.

Останнє теленькання телефона цього вечора: відповідь Іне на мою смс-ку. Капслоком.

«ЩО? Ти записав свого тата на КУРСИ ПЛЕТІННЯ?»

ГОРМОНИ Й ВИПАДКОВОСТІ

— Три кілометри! — дивується Іне. — Навіщо йому такий довжелезний шалик?

Ми їдемо на велосипедах до школи, найбільше базікає Іне:

— Зігрівати жінку-мрію чи що?

У мене в голові інші думки, я не відповідаю.

— Агов, ти точно не захворів? — Іне прискіпливо на мене дивиться.

Я підводжу на неї очі.

— Та-а-а…

Я й сам, правду кажучи, не знаю, як почуваюся. Якимсь зміненим насамперед. Бо раптом мушу надати сенс життю. Докладати зусиль, аби щось відбувалося. А це цілковито на мене не схоже.

— Що означає «та-а-а»? — питає Іне.

— Інакше почуваюся… Якщо ти розумієш.

Іне не розуміє. Упокорено зітхає і каже, підбадьорливо штурхаючи мене в бік:

— Антоне! Не треба хнюпити носа, принаймні маєш щастя, що в тебе не хобот.

Хобот… Ну, спасибі. Наче я тут про слонів думаю. Але я розумію, що вона має на увазі. Я вже звик відчувати себе інакшим, щоправда, зовсім з інших причин. І йдеться зовсім не про відсутність м’язів чи малий зріст. Досі втішаю себе, що татко теж «спізнювався» у фізичному розвитку, як він сам казав.

Ні. Ми говоримо про вуха. Велетенські вуха. Такі, що аж просяться, щоб їх помітили. Увесь третій клас мене прозивали Дамбо, як отого слоника з диснеївського мультика, який мав такі велетенські вуха, що міг навіть літати. Кпини однокласників тривали доти, доки Іне якось прокралася в хлопчачу душову й пригрозила, що розкаже всім дівчатам, у кого найменший пісюн. О, Іне дуже відважна!

Щастя, що я того дня не був у школі. Зате потім кілька років мав спокій. Мої вуха залишили в спокої і більше з мене не прозивалися.

Ми ставимо велосипеди в стояк і чіпляємо замки, а тоді прямуємо до класу.

І я думаю, що так воно і є зі мною та Іне. Це вона змушує до дії все навколо. А я лиш пожинаю плоди чужих дій.

Сьогодні в голосі нашого вчителя особливий запал.

— Сподіваюся, ви радісно сюди поспішали? — змовницьким тоном питає Ларс. — Бо сьогодні в нас на уроці природознавства нова цікавезна тема, — він хитро всміхається. — Ану, хто пригадує, яка?

У класі стає тихо-тихо. Навіть на задньому ряді. Та зовсім не тому, що в учнів погана пам’ять.

— Репродукція, — каже нарешті Ларс, бо всі ж мовчать. — Хто може мені пояснити, що це таке?

Ніхто не хоче пояснювати Ларсові, що це таке. І, як на мене, навіщо йому пояснювати, якщо він і сам чудово знає. Ще би, з другою дружиною і п’ятьма дітьми!

І все ж Уле наважується на спробу.

— Це якось пов’язане з парниками?

— Я б так не сказав, — відповідає Ларс і шикає на хихотіння в класі. — Ідеться про розмноження, про те, звідки беруться діти, про яйцеклітини й сперматозоїди й таке інше.

Уле ховається за книжкою «Їстівні трубчасті гриби Норвегії».

А я собі думаю: «Та ясно! Ще тільки цього бракувало».

Я, звичайно, розумію, що до цього колись таки дійде. І людям нарешті буде дозволено розмножуватися і в парниках, і в кущах, і в ліжках з «ІКЕА». Тільки можна, я цього не слухатиму. Мені й татового розмноження досить по самі вуха. Незапланованого.

У класі дуже тихо — Ларс розповідає нам про внутрішні та зовнішні статеві органи і про статеве дозрівання.

— Але, друзі, це цілком природні речі, — каже він майже природним голосом. — І ви мусите навчитися розмовляти про них, — знову змовницька усмішка. — Тому вам доведеться поділитися по двоє і підготувати доповідь.

У класі далі тихо.

— А можна вибирати тему? — ледь пропищала Малін в третьому ряді.

— Ні, — заперечив Ларс. — Саме тому я насипав у цей капелюх папірці з різними завданнями. Влаштуємо жеребкування.

Я ніколи особливо не любив випадковостей. Випадковість, якщо не пощастить, може призвести й до смерті. Як було з мамою. Кажуть, того дня автобус № 15 надто рано вийшов на маршрут. Хто може наперед знати свої шанси?

Але так уже повелося у моєму житті: майже все стається випадково. Дуже сподіваюся, що мені нечасто траплятимуться капелюхи з небажаним вибором.

— Естроген! Не міг щось інше витягнути?!

— Я ненавмисне, — белькоче Уле.

Велика перерва. Я повівся погано. Уле ж не винуватий, що йому потрапив до рук той папірець. І все ж я дуже злий.

А Іне глузливо шкіриться.

— О, так, вам неймовірно пощастило, — сміється вона.

Їм з Кларою та Софією попався «гіпофіз», і вона дуже тішиться. Принаймні гіпофізом тішиться.

— Естроген — жіночий гормон, — зітхаю я. — Доведеться говорити про менструацію, тампони, і нікуди не подінешся.

— М-м-м… — муркає Іне й задумливо замовкає.

Іноді я цілковито забуваю, що Іне — дівчинка.

Але вона швидко отямлюється.

— Кевінові та Сіндре дісталася «контрацепція», — регоче вона. — Кондоми… одним словом, повний пакет. Оце ще гірше!

Я з нею погоджуюся. «Контрацепція» — це ще гірше. Нізащо в світі не захочу мати справу з кондомами. Хоча вони, певною мірою, посприяли моїй появі на світ.

Мені навіть полегшало на душі, що саме Кевін писатиме про кондоми. Дещиця нещастя хоч раз в житті має і йому трапитися. Кевін найкрутіший у класі, йому завжди надто щастить. Такий собі альфа-самець, який верховодить у компанії і принаджує усіх дівчат поголовно. Крута зачіска, круті лахи й бурштинові очі. А ще він трохи схожий на одну кінозірку, навіть я це бачу.

— А булочки найсмачніші.

Це Уле. Він часто — ні сіло, ні впало — втручається у розмови. Але що ж, має рацію. Приніс до школи величезний пакет булочок.

Про Уле можна багато чого сказати, та одне ні в кого не викликає сумнівів: що стосується щоденних пакуночків з перекускою, він безумовний переможець у нашому класі. Булочки, макарони й домашні піци, до того ж щедро скроплені любов’ю.

І — що теж важливо — їх вистачає на всіх. Як на мене, Уле дуже вигідний друг.

Якщо добре подумати, між перекусками є велика різниця. Моя найчастіше — це дві скибки білого хліба зі спітнілим шматочком сиру між ними. На самому дні наплічника й не завжди загорнені в харчовий папір. Якось татові навіть довелося купити мені новий підручник з англійської, бо мій став «непридатний для подальшого використання», після того як сир запліснявів між неправильними дієсловами.

Перекуски Іне — це щось зовсім інше. Я сказав би, що вони майже інтелектуальні, ну, щось таке… Завжди здорова їжа, запакована в кілька лоточків: салат, нарізані фрукти, хліб з муки грубого помелу та інше в такому ж дусі. Мама Іне кладе їй в лоточок маленьку писульку з мудрими словами, які мали б надихати доньку на навчання. Вона страшенно педагогічна. Мені ідея з писульками дуже навіть подобається. Між двома чималенькими шматками булки в роті Іне важко зітхає:

— Сьогодні мама перевершила саму себе.

І витягає з наплічника банан. «Повний вперед!» — написано на шкуринці. Гелевою ручкою.

Мабуть, так буває, коли поєднуються «три в одному»: досконале, сплановане й мимовільне. Тоді мудрі слова пишуть на твоєму банані.

Різні не лише перекуски. Люди — теж. Надто Уле, якщо вже бути чесним. Він такий приземлений, чи як то кажуть… Такі люди мене здебільшого притягують. Ось з Іне все інакше. Завжди десь витає думками й готова допомагати всім і кожному. І, чесно, я ніколи не міг збагнути, чому Іне водиться з нами. Іне — вправна спортсменка й уже навіть цицьката.

— То що твій тато каже про курси плетіння? — питає вона, напихаючи рот ще однією булкою Уле.

Іне щойно викинула в смітник дві огіркові скибочки, вирізані у формі серденька.

— Він про це ще не знає, — відповідаю я. — Чекаю на слушну нагоду.

— Подай йому ідею як сюрприз, — радить Іне.

Відразу чути, що її тато бізнесмен, власник крамниці.

— Це як?

— Скажи, що маєш для нього сюрприз. А тоді, нічого не кажучи наперед, ми заведемо його на курси.

Щось у цьому є. І я радий, що вона сказала «ми».

Speedo-ТРУСЕЛІ

Такі, як я, котрі мають заледве пару чорних волосків там, де в інших розрослися хащі, бояться м’яча і є найнижчими в класі; такі, як я, котрі на уроках фізри перебувають десь на одній лінії з естрогеном, заблукали в неправильному світі.

І все ж наш вчитель фізкультури готовий підтримати навіть таких, як я, на кожнісінькому уроці.

— Ми всі здібні в ЧОМУСЬ, — каже він, коли мене обирають останнім у команді. — Хай ти й не маєш довгих ніг і не вмієш швидко бігати, зате маєш інші переваги.

Гм… Не знаю, чи великі вуха аж така перевага, але на фізрі вони аж ніяк не допомагають.

Зате я дуже здібний, коли йдеться про стратегію. Щоб якнайбільше скоротити собі урок фізкультури, я намагаюся в роздягальні переодягнутися останнім. Поволі й ґрунтовно розшнуровую черевики, тоді як решта хлопців уже давно готові мчати в зал і забивати всі свої голи.

Зазвичай я ніколи не потрапляю у поле чиєїсь уваги, але ось саме сьогодні Кевін відверто витріщається на мене, доки я стягую з себе джинси, щоб влізти в спортивку.

І раптом до мене доходить. Тато забув випрати одяг. Уранці я не знайшов у своїй шафі жодних чистих трусів. Інстинктивно затуляючись, я щосили складаюся ледь не вдвоє, але надто пізно. Мене викрили.

Тато вважає, що мати сина, який повільно росте, певним чином вигідно. Він не любить ходити по одежних крамницях, тож йому дуже підходить, що я не часто виростаю зі свого одягу. Тому у шафі лежать речі, які не мали б там лежати, хоч вони й досі ще на мене налазять. Наприклад, піжама з Суперменом і плавки з морськими зірками. І ось сьогодні вибору мені не залишилося.

— Гей, Speedo-труселі! — кричить Кевін так голосно, що його, певно, чути в найдальших закапелках дівчачої роздягальні. — Причепурився?

Я корчу таку собі «дуже-потішну» гримасу, і вона ніяк не злазить з обличчя.

— Антон одягнувся для своєї доповіді, — хихоче Андреас.

— А що спільного має speedo з естрогеном? — квакаю я, невимушено, як тільки можу.

— З естрогеном? — перепитує Кевін. — Хіба Уле тобі не казав, що ми помінялися темами? Уже й Ларсові повідомили, до речі. Ви двоє тепер будете готувати доповідь про контрацепцію, — задоволено шкіриться він.

Уле теж шкіриться. Я кидаю на нього лютий погляд, він насуплює чоло, а я знову відчуваю докори сумління.

— До речі, «естрогеном» я помінявся далі — з дівчатами, — усміхається Кевін.

Десь усередині я відчуваю нестримне бажання зацідити йому кулаком або щонайменше плюнути словом, що починається на «f». Але я знаю, що ніякий «fuck» тут не допоможе. Точно не з уст напівголого хлопця в холодній роздягальні. Немає сенсу провокувати альфа-самця нашого класу.

I’m speedo-труселі.

СІҐНЕ САЛЬВЕСЕН

— Та плюнь на нього! — каже Іне.

Ми котимо возик між «молоком» і «сухими супами» і щойно викреслили зі списку «анчоуси». Ми з Іне на роботі, робимо закупи для старої Сіґне Сальвесен, яка мешкає поверхом вище.

Раніше за плату вигулювали її собаку. Але згодом Сіґне Сальвесен вирішила, що собак вона не любить, тож тепер купуємо для неї харчі.

Я зітхаю. Іне не розуміє всієї серйозності ситуації. Можна відразу попрощатися з надією, що вона ще раз завалиться у хлопчачу душову. Доведеться решту життя прожити з новою прозиванкою, ех…

До речі, Іне легко радити, щоб я плюнув на Кевіна, це ж не їй виголошувати перед усім класом доповідь на найнезручнішу в світі тему. Я виймаю з холодильника два йогурти з чорносливом.

— Я ж не можу плюнути на «контрацепцію», — кажу трохи заголосно.

Якась жінка з немовлям дивно озирається на нас від полиці зі знежиреним молоком.

Я стишую голос.

— А винуватий в усьому Уле.

— Він не навмисне, — вигороджує його Іне.

Я знову зітхаю.

— Та знаю… І все ж.

Уле завжди все чинить ненавмисне, от тільки воно боком вилазить.

Я злий не лише на Уле. Прав би тато спідню білизну частіше, мені не почепили б нову прозиванку. З іншого боку, тато депресує, а в депресивному стані не хочеться прати труси. Шкода його. Але я точно знаю, що настрій анітрохи не поліпшується, коли мусиш увесь день ходити в тісних плавках.

— Зумієш його трохи підбадьорити? — питає Іне, мовби прочитавши мої думки.

— Та-а-а… — з сумнівом кажу я, кладучи до возика пачку з рулонами суперм’якого туалетного паперу. — Як це, власне, робиться?

Іне замислюється.

— Може, купити йому ілюстрований журнал?

І ми купуємо «Ми чоловіки» за гроші Сіґне Сальвесен.

— Хай бабуська теж трохи вділить грошенят на допомогу стражденним, — каже Іне.

— Бачу, таки добре, що я ніколи не мала дітей, — зустрічає нас Сіґне Сальвесен.

Вона стоїть на порозі у домашніх капцях і обурюється, як можна так надовго застрягнути в крамниці. Думаю, у неї така нетерплячка через кросворд.

— Ну, то що цікавого у світі? — питає вона, нишпорячи в пакеті за кросвордом.

— Ми вчимося танцювати полонез, — відповідає Іне.

— Он як! Я теж колись танцювала полонез. З одним дурбецалом…

Сіґне з передчуттям задоволення кладе журнал кросвордів на кухонний стіл і береться заточувати олівець.

— А звідки ви знали, що він дурбецало? — поцікавилася Іне.

— Таке відразу помітно, — каже Сіґне Сальвесен, гойдаючи зморшкуватими щоками. — Справжній мужчина мав би прочитати Ібсена.

БАЛАЧКИ Й ТУАЛЕТИ

Я вирішую трохи почекати з журналом «Ми чоловіки».

Є ж, напевно, й інші способи підбадьорити людину. Можна, наприклад, поговорити. Про погоду чи щось таке.

— Тату?

У коридорі зовсім темно. У помешканні дуже-дуже тихо. Що таке? Адже його авто стоїть під будинком. Мало б і світло світитися, й екран телевізора.

— Я тут!

Я полегшено переводжу подих. Тато сидить у вітальні при запалених свічках, зі склянкою молока.

— Світла нема, — каже він.

Я мимоволі усміхаюся. Нема світла — є свічки й затишок. Отже, нема чого боятися.

— Електрик вже в дорозі, — каже тато.

— У таку погоду?

Та ні, надворі зовсім не ураган. Лише трохи почало дощити.

Балачки ні про що — не моя парафія.

Тато всміхається.

— Електрикам вода не страшна.

Тут я міг би змінити тему й подати татові інформацію про курси плетіння, але вона прозвучала б зараз якось неприродно. Бо що спільного має дощ і курси плетіння? Іне має, мабуть, рацію. Тата треба приголомшити новиною.

Якийсь час я мовчу, знову думаю про земну кулю. І про тата, звісно. А чи справді його вісь відхилилася? Має начеб нормальний вигляд, сидить собі й попиває молоко.

Якщо чесно: у моєму житті ось зараз багато чого нестійкого, мені самому доводиться балансувати, і мені вистачає своїх проблем, щоб ще братися за чиїсь, якщо в цьому немає особливої потреби. Важко бути місяцем, аж голова обертом іде. Що вже казати про випрямлення осі цілої планети.

— Що доброго було в тебе сьогодні? — запитую я, намацуючи ґрунт.

Тато непорозуміло на мене дивиться.

— Що доброго?

— Ну, на роботі, наприклад?

— Продажі йдуть погано, — каже тато. — Ще й колесо проколов на Стурґаті. Отакий мій день.

Ні, не надто збалансований день.

Та я теж не міг похвалитися вдалим днем, аж ніяк. А про що розмовляти? Про контрацепцію я вже наговорився з татом на все життя наперед.

— Ти міг би випрати на завтра кілька трусів? — натомість питаю я.

На тому розмова вривається. Хтось дзвонить у двері.

— Так, у вас справді темно, — усміхається електрик.

Це — жінка.

Я відразу гублюся і ніяковію. Бо для стороннього ока наша домівка має аж ніяк не привабливий вигляд. Під кухонним столом навалена купа коробок з-під піци за щонайменше місяць щоденного споживання, порожні пляшки й пивні бляшанки, на фотелі у вітальні валяються розпаровані шкарпетки — розпачливе видовище.

— Вибачте за безлад, — каже тато. — Останнім часом не доходили руки.

— Я ж прийшла не на ваш безлад дивитися, — усміхається електричиня і говорить наче щиро.

— То… чим вам допомогти? — питає тато.

— Покажіть шафку з електрощитком.

Я ніколи не задумувався, де висить наш електрощиток, бачу, як блідне тато — він теж не знає. І раптом згадую. У коридорі, у коморі з непотребом. Якщо живеш у захаращеному непотребом домі, у якому ще й є спеціальна комора для непотребу, то можна собі лиш уявити, як воно там, у тій коморі.

— Е-ем, — якось невпевнено каже тато.

Він поволі відчиняє двері, але не достатньо повільно. З комори просто на голову електричині випадає пачка рулонів туалетного паперу, за нею сиплються одноразові пилозбірники для пилососа, гепає телефонний каталог 2005 року.

— Ну, привіт! — тільки й каже електричиня, але всміхається кутиком уст.

— О, вибачте, це комора з усіляким непотребом, тож… е-е…

Довше просити вибачення тато не зміг, та воно й на добре, бо задзвонив його мобільний, і електричиня нарешті змогла спокійно взятися до щитка.

Дзвонив татів робочий телефон, і він вийшов у кухню. Його клієнти залюбки телефонували й вечорами, не лише вдень.

— Так-так, — чуємо ми з електричинею крізь кухонні двері. — Звичайно… у четвер годиться?

Електричиня світить ліхтариком на запобіжники. Я сплітаю пальці.

— Домовилися, — каже тато з кухні. — Я ще додам шестиметровий сечовивідний шланг.

Мені вчувається з комори притлумлений сміх.

Ніби недостатнього того, що я, ходяче нещастя, Антон Альбертсен, маю гігантські вуха й майже не маю м’язів у тілі, то ще й татова робота анітрохи не поліпшує мій імідж.

Візьмімо для прикладу батьків Іне — власник крамниці і адвокат. Навіть тато каже, що це дуже класно.

— Було б добре мати в родині адвоката, — каже він іноді, дивлячись на мене.

Боюся, у нього завеликі очікування.

Сам він комівояжер. Продає туалети для дач.

Так воно є: батьки Іне знають усе про податок на додану вартість, право власності й судочинство, а мій тато знає геть усе про унітази.

«А ти знав, що, коли дитина в’їжджає велосипедом у припарковане авто, компенсацію за шкоду, завдану автомобілю й велосипеду, повинен платити власник авта?»

Ось з такими питаннячками іноді чіпляється Іне.

«А ти знала, що сім’я з чотирьох осіб за один тиждень продукує двадцять п’ять літрів сечі й шість літрів спресованих екскрементів?» — ввертаю я. (Ану, піднесіть руку, хто не знає, що таке екскременти.)

Про такі речі тато знає усе.

Можу побитися об заклад, що бабуся з дідусем ніколи не казали до тата: «Було б добре мати в сім’ї торговця унітазами». Отже, тато, мабуть, теж не виправдав їхніх очікувань. Та принаймні бабуся з дідусем мають у своєму літньому будиночку гарний туалет. Унітаз «Довре-Кнут» з обробленої морилкою сосни.

Отак… Звісно, різні люди на світі потребують різного. Комусь судилося стати лікарем і знати все про порятунок життя, інші стають прем’єр-міністрами. А комусь, ясна річ, треба знати геть усе про дачні туалети.

Та чи так уже конче це мусив бути мій тато?

— З вашим щитком усе гаразд, — каже електричиня, коли тато закінчив свою телефонну розмову.

— Як — гаразд? А чому ж тоді темно?

— Бо вечір, — відповідає вона, збираючи інструменти. — А може, тому, що ви забули заплатити за електрику?

ЖІНКИ Й ВОВНЯНІ КЛУБКИ

Дехто думає, що легко бути мудрим заднім числом. Еге… Як на мене, однаково важко бути мудрим, чи наперед, чи опісля. Нікому не відомо, як розгортатимуться події. Часто мені здається, що це завжди важко — знати, як узагалі можуть розгортатися події.

Хай там як, але тепер хоча б доведено раз і назавжди: тато не любить сюрпризів.

— Курси плетіння! — майже верещить він. — Та на біса вони мені здалися?

— Щоб ти міг сплести собі шалик, про який стільки говорив, — кажу я, майже заштовхуючи його в приміщення.

А потім ми з Іне вискакуємо надвір, ховаємося за кутом будинку, спостерігаючи, що ж буде далі.

Тато був скептично налаштований від самого дому.

— Нічого не треба з собою брати, — заспокоював я його. — Лише гарний настрій.

Однак тата мої слова аж ніяк не заспокоїли. Доки дійшли до тих курсів, він геть втратив настрій і в двері зайшов, по суті, задом. Але це дрібниці. Тато ще просто сам не знає, що для нього найліпше.

Тепер його вісь вирівняється. А моє існування набуде сенсу.

«Плетіння і катання повсті», — написано в каталозі. Не дуже розумію, що таке «повсть». Але навряд чи щось небезпечне.

Ми зазираємо у вікно знадвору. Так і є. Жодного чоловіка. Жодного конкурента. Куди не кинь оком — усюди самі жінки. Хтось у леґінсах, хтось у спідниці. Спільне лише одне: усім за п’ятдесят.

— Твоєму татові подобаються старші дами? — шепоче Іне.

Хіба ж я знаю? Ми про таке не розмовляємо. Хай там як, жодна з жінок за склом не схожа на маму, і я не знаю, добре це чи погано.

Та, що вочевидь, є керівницею курсу, має підведені яскраво-червоною помадою губи, походжає кімнатою у широченному плетеному пончо. Думаю, її цілком можна назвати пишною дамою.

Ми, звичайно, не чуємо її слів, але говорить вона довго, час від часу піднімаючи вгору клубок вовняних ниток. За якийсь час усі встають, жінки підходять і беруть по клубку.

Тато підходить останнім. Довго думає і нарешті вибирає зелену вовну, сідає з безпорадним виразом обличчя за стіл — сам.

Ми з Іне сідаємо під вікном, спинами до стіни.

— Визнаю поразку, — кажу я.

— Гм-м, принаймні вивели його на люди.

Вивели, але що з того? Мене раптом шпигають докори сумління. Бо там, усередині, сидить тато, про ніякий добрий настрій навіть не йдеться, і він видається ще самотнішим, ніж будь-коли. А заняття триває дві години.

— Це може стати початком чогось, попри все, — каже Іне й підбадьорливо штурхає мене в бік.

Початком трикілометрового шалика? Сумніваюся.

Але всяке буває на світі. Принаймні іноді. Хтозна, може, татові подобаються старші дами? Можливо, мати напівстару жінку ліпше, аніж не мати ніякої?

Коли ми з Іне йдемо геть, усередині все ще триває гарячкова діяльність з вовняними клубками. Іне має урок музики. Надворі мжичить. Тато й сам дасть собі раду.

Якби не знав, ніколи б не повірив, що Іне грає на фортепіано, до того ж давно.

Щоправда, без великого ентузіазму, але останнім часом її ставлення до музики змінилося. Іноді навіть квапиться після школи додому, щоб вправлятися.

— «Місячне сяйво», — пояснює Іне. — Страшенно важкий, але найромантичніший з усіх музичних творів, які знає мама.

Тож мені не зостається нічого іншого, як почвалати додому, до нашого помешкання, чекати на тата. Самому, як палець.

ЧИСТІ НІГТІ. КРАПКА

Приємні сподівання від чекання часто перебільшують. Я абсолютно певний, що багато людей намарно сподіваються чогось доброго. От я навіть не знаю, чого очікую.

Я виймаю свій список, ставлю значок-каракулю, який означає кінець одного запису.

Думки Антона Альбертсена про астрономічний баланс.

Під пунктом «вирівняти татову вісь» дописую:

Уточнення: знайти омріяну жінку й хатинку в лісі.

Можливо, сплести трикілометровий шалик (чекаю на звіт після заняття з плетіння).

Поточні досягнення: зовсім мало (чекаю на звіт після заняття з плетіння).

У самому низу ставлю примітку «випрати труси». Хоча останнє не має жодного стосунку до Всесвіту.

Я ледь не підстрибую до стелі, коли нарешті чую клацання дверної клямки. Не тому, що боюся татового гніву. Просто я з тих людей, котрі не люблять, коли їх сварять, а цієї миті відчуваю, що сварка дуже можлива. На п’ятдесят відсотків.

— Антоне?

Доки тато вішає куртку в коридорі, шанси на сварку піднімаються до вісімдесяти відсотків. Бо я не бачу ніякого шалика. Навіть маленької плетеної кухонної прихапки не бачу.

Тато важко сідає на канапу. І вдається, на щастя, до трохи втомленого й дещо примирливого варіанту.

— Ну, — каже він. — Що доброго в твоїй ідеї?

— Ти ж хотів виплести… — белькочу я. — Три кілометри…

Тато зітхає.

— То такий образ був.

— Образ чого? — не розумію я.

— Ну… — починає тато й знову зітхає. — І сам не знаю… Я ніколи не збирався плести шалик на три кілометри, ясно?

— Ясно.

Запала тиша, ота, з якої не знаєш, як виборсатися. Горло душить розчарування.

— Але я ще ніколи не бачив стільки вовни нараз, — каже тато.

Вірю, що не бачив. Насправді ж я покладав інші надії на цей вечір, і зовсім не на вовну. На жінок, власне кажучи. З якими він міг би сидіти на коцику, тримаючись за руки.

Але тато просто сидить собі на канапі. Не на коцику. Перед телевізором з новинами й спортивними передачами.

Я дивлюся на нього. І думаю, що цієї миті ми перебуваємо в зовсім різних місцях, він і я. Як планети, які обертаються навколо себе, — кожна на своїй орбіті. Бо тато не розуміє, що йдеться про астрономічний баланс. Зовсім не розуміє.

Тато розуміє лише одне: він побував на курсах плетіння. А отже, вважає, що йдеться лише про вовну.

Урешті я не витримую.

— То ти тепер зможеш плести на шпицях?

Мені треба знати. Якщо так — то в моєму існуванні з’явиться сенс. Хоча б натяк на нього.

— Нєа, — відповідає тато. — Ми тільки те й робили, що розмотували, прали й знову намотували вовну. Зате я ще ніколи не мав таких чистих нігтів.

Чудово! Тут дехто намагається вирівняти вісь земної кулі й що отримує навзамін?

Чисті нігті. Крапка.

— Принаймні побував серед людей, — тихенько, більше сам до себе, бурмочу я.

Мудрий заднім числом. Правильніше, дурень заднім числом.

ДОБРЕ КЛЮЄ

— Привіт! Це Улла з вечірніх курсів. З ким я розмовляю?

Ого! Хапаючи слухавку стаціонарного телефону, я був певний, що телефонує бабуся. Вона завжди має звичку дзвонити посеред випуску новин. Але Улла? Це ж хто?

Я даю слухавку татові, однак та Улла так голосно репетує, що я чую майже кожне слово.

— Привіт, це Улла до ваших послуг! — сміється вона. — Ви знаєте, я така неймовірно рада, що нарешті знайшовся чоловік, котрий відважився реалізувати своє захоплення!

Я завмираю на місці. У голові щось починає прояснятися.

Тато безпомічно поглядає на мене.

— Так… але… ну…

Тато надто м’який, а Улла напирає.

— Тому я подумала, чи не погуляти нам разом, випити келих червоного вина? Жінки на наших курсах уже не початківці, мають більше досвіду, ніж ви, і я подумала, що ви, можливо, потребуєте трохи… трохи стартової допомоги!

О, я вже знаю, хто телефонує. Викладачка курсів плетіння, ота пишна дама у плетеному пончо. Отже, її звати Улла.

— Стартової допомоги? — очманіло повторює тато. — Ну, дуже гарна ідея… Зараз я саме…

— Може, у п’ятницю увечері? — питає Улла.

Постає невеличка пауза.

— У п’ятницю?

Тато явно гальмує. Тупо повторює кожне її слово.

— Так! Десь о восьмій?

— О восьмій… ні… — тато мнеться. — Я тут, удома, маю одного сина, то…

— Звичайно, я розумію, — з ентузіазмом і величезним розумінням запевняє Улла. — То я можу прийти до вас, не no problem!

— Не no problem? — аж гикає тато.

— О, я дуже рада! — підводить риску Улла. — Тоді побачимося!

Ось це називається добре клює! Лише за годину після курсів тато вже має на гачку даму! Від холодного попелу до полум’я, від нуля до ста очок, і що там ще буває? А все через мене! Я щосили намагаюся приховати втіху. Бо в тата трохи стурбований вигляд.

Пишна Улла, думаю я собі, цікаво, чи любить вона пекти булочки?

І чи пише послання на шкуринках бананів?

Я виймаю «Думки Антона Альбертсена про астрономічний баланс».

І під пунктом «поточні досягнення» пишу: «Одна така собі пишна дама».

КОРИЧНІ ВЕРТУНИ І ЖІНОЧІ ЕТАЛОНИ

— Ось чесно, ти знаєш, що люблять жінки? — Іне впивається у мене поглядом.

Ми крутимо педалі, долаємо підйом дорогою додому, а я далі не розумію, що поганого в каві й печиві «Єнде». Це ж улюблене печиво моєї бабусі.

Хай би Іне не мала занадто великих очікувань. Я зовсім не знаю інших жіночих еталонів — чи як це називається, — окрім бабусі й тітки Ґрю. Тому жінок мені ніколи не збагнути.

— Хто така Улла? — питає Уле.

— Одна дама, — відповідає Іне. — Його тата, — вона киває у мій бік.

— І що він має з нею робити?

Ми трохи замислюємося.

— Пити каву, — зрештою, відповідаю я.

Іне суворо дивиться на мене.

— Без печива «Єнде», — каже вона. — І вже завтра.

Останні слова вимовляє з притиском і ще глибше замислюється. Я — теж. «Уже завтра», — думаю я. Здається, та Улла дуже напориста дама.

— Нам потрібні ілюстровані журнали, — вирішує вона.

— І коричні вертуни, — додає Уле.

Він дуже часто говорить про дріжджову випічку.

Багато дорослих мають свій кабінет у помешканні. Ми собі теж такий облаштували. Удома в Уле. Коричні вертуни — у фокусі.

— Ілюстровані журнали, — пояснює Іне, — це те саме, що й жіночі журнали. У них можна знайти купу підказок, чого хочуть жінки.

— Справді? — я обгризаю завитки тіста з вертуна і не розумію, куди вона хилить.

— А чого хочуть чоловіки? — знову наголошуючи на кожному слові, запитує Іне.

От-от! Я думав, ми говорили про печиво. Але тепер розумію. Жінки хочуть чоловіків, у цьому й полягає наш план. Ми хочемо зробити з тата мачо. Справжнього мачо. А журнали — як інструкція до дії.

— Але ж це, мабуть, страшено важко, стати чоловіком, який подобається жінкам? — запитую я з надією в голосі.

Я ніколи не думав, що цей проект може так розростися.

Іне знову кидає на мене суворий погляд.

— Твій тато потребує максимальної допомоги, — наголошує вона.

Уле бухає їй на коліна цілий стос журналів.

Раптом усе в моєму житті починає крутитися навколо жінок. «Мабуть, час скористатися порадами журналу «Ми чоловіки», — думаю я.

І все ж сподіваюся, що татові не потрібні поради чоловічого журналу, щоб знайти собі жінку, яка йому сподобається. Не можу сказати, що я надто уважно читав той журнал, але позавчора він несподівано розгорнувся якраз посередині, а там — Мелісса з Воллена, яка вивчає економіку й любить холодну погоду.

І це по ній видно. Та Мелісса нітрохи не схожа на змерзлючку. Дехто думає, що чоловіки обирають собі жінок, які схожі на їхніх матерів. Що ж, єдина схожість Мелісси з Воллена й моєї бабусі в тому, що в них більше мерзнуть ноги, ніж решта частин тіла. Принаймні мені страшенно мерзне зад, коли навесні сідаю голою дупою на камінь.

Але ні, навряд чи тато матиме якийсь шанс у такої дами, як Мелісса. Хоч фото йому точно сподобається.

Мама Уле купує лише один журнал, який називається «Сім’я». Ґрунтовно вивчивши питання, можна зробити висновок, що жінкам у «Сім’ї» подобається дуже багато чого. Найбільше — розділи рукоділля й кулінарії. Але, мабуть, навіть Уллі не все там цікаво, хоч вона й любить плести. Часопис Норвезької спілки дантистів взагалі не має ніякої користі, хоча татові Уле й подобається класти в зуби пломби й подобаються орієнтовні ціни на них. А тут ще застрайкував комп’ютер Уле. Однак Іне вважає, що комп’ютер надто модерний винахід для жінок Уллиного віку.

Ми згортаємо свою діяльність. Однаково коричні вертуни вже всі з’їлися.

— Ми ще можемо обговорити тему доповіді про контрацепцію, — з ентузіазмом каже Уле.

Я цілком забув про спільну з Уле доповідь!

І важко зітхаю.

— Вибач! Але дама для тата — на першому місці.

ЯКИМИ ПОВИННІ БУТИ ЧОЛОВІКИ

Сіґне Сальвесен майже завжди вдома.

— Від цих дітисьок немає спокою ні вдень, ні вночі, — бурчить вона, хоча ми зовсім не галасуємо, стоїмо собі перед її дверима, а востаннє приходили до неї ще в середу.

— Чого вам тепер?

— Нам потрібні ілюстровані журнали, — кажу я.

— Нам потрібні… рецепти, — на ходу вигадує Іне.

Ну, так це теж можна назвати. Може, й справді існують рецепти, як стати чоловіком, який подобається жінкам. Хтозна, може, й мені колись, у майбутньому, згодиться.

Сіґне Сальвесен однаково цікавлять лише кросворди, а вона їх вже давно повитинала. Ми тягнемо товсту пачку журналів без кросвордів до мене, поверхом нижче.

— Але не готуйте нічого з часником! — кричить Сіґне нам навздогін. — Бо засмердите весь будинок!

Дивина: Іне бувала в мене вдома сотні разів і ніколи навіть не писнула про наш безлад. А саме сьогодні в неї звідкись взялися очі-рентгени.

— Тут треба все вимити! — рішуче каже вона, узявшись руками в боки.

Сама вона звикла до «чистих поверхонь», як це називає її мама. Мама Іне навіть торочки на килимах розчісує гребінцем. Тому я розумію, що Іне помічає різницю.

Я зітхаю.

— Шкода, що світло знову з’явилося.

Іне запитально на мене дивиться.

— При свічках ніхто нічого не завважив би, — пояснюю я і здуваю повсть пилюки з лампи на столі у вітальні.

— Свічки? Це так романтично! — Іне думає дві секунди, а тоді тріумфально всміхається. — Знаєш, що таке головний запобіжник?

Ні, я не знаю. Іне дивиться на мене так, ніби той запобіжник вирішить усі мої проблеми. Вона таки добрий друг.

Сіґне Сальвесен за своє життя купила чимало ілюстрованих журналів.

«Оберни свою спальню на оазу», — написано на обкладинці одного. Моя спальня більше схожа на ятку дрібного краму, розгромлену грабіжниками. На підлозі, посеред розсипаних журналів, сидимо ми з Іне й придумуємо, як стати мачо.

Я на мить затримую увагу між Лайлою, яка одужала за допомогою піґулок з водоростей, і п’ятьма причинами споживати авокадо.

— У тебе ж є мама, — кажу я до Іне. — Ти мала б знати, що люблять жінки, га?

Іне уважно дивиться на мене.

— Ми говоримо про кохання, так?

— Ну, так… — знічено кахикаю я.

— Тоді мами тут ні при чому…

Що? Невже Іне подумала, що я хочу звести її маму зі своїм татом? Та ніколи в світі! Іноді мені важко вгадати її думки.

За якийсь час Іне озивається знову.

— Мені насправді здається, що жінок більше турбує питання, якими чоловіки НЕ повинні бути.

Я киваю і на мить поринаю в думки. Про те, що Іне за своєю десятибальною шкалою оцінює мого тата на «вісімку», а найвищий бал — «одиничка». Але є й гірші за тата, які стоять на нижчих щаблях. Тому бовкаю:

— Алкоголіки, наприклад, зовсім не популярні.

— Або затяті спортсмени, — додає Іне.

Я трохи веселію. Бо це добра новина для тата. Звісно, він іноді дозволяє собі баночку пива, але алкоголіком назвати його ніяк не можна. І я ніколи-ніколи не бачив його в спортивних штанях.

Правду кажучи, схоже на те, що жінки не надто захоплюються чоловіками. Їх більше цікавлять ароматизовані свічки. І штори, різні на кожну пору року. Я гортаю журнал, який називається «КК». Ті жінки бувають дуже дивні.

Раптом мені приходить несподівана думка. А моя мама теж була такою? Загорталася в сутінках у стильні пончо, попиваючи оздоровчий чай? Чи готувала собі спеціальний сік з зеленини? Важко таке уявити.

За якийсь час Іне підводить голову від свого журналу, погляд у неї задумливий.

— Тут написано: щоб зберегти стосунки, дуже важливо обійматися шість разів на день.

Я аж рота роззявляю.

— А то навіщо?

— Окситоцин, — по складах карбує Іне. — Гормон кохання. Він виробляється, коли довго обійматися.

Гормон кохання? Ніколи про такий не чув.

— Тато не може зберегти стосунки, бо ще не має з ким, — завважую я.

— Ні, — погоджується Іне, насупивши чоло. — А що роблять з людьми, які ніколи не обіймаються? Змушують чи що?

Я дивлюся на неї.

— Ти знаєш когось, хто ніколи не обіймається?

— Та ні… Кажу просто для прикладу. Випадково спало на думку.

Іне зітхає. Поглядає на годинник.

— Гаразд! Беру на себе інтер’єр. А ти підготуєш тата ментально.

— Ментально? — перепитую я.

— Так, ментально, — киває Іне. — Я тут знайшла список з turn-ons і turn-offs. Твій тато мусить це прочитати.

Вона видирає сторінку з журналу, дає мені.

— Тьорнонс?

Іне безнадійно хитає головою.

— Ти що, зовсім нічого не знаєш? «Turn-on» означає «підкручувати».

— Що підкручувати?

— Даму, звичайно.

Підкручувати? Татові зовсім не треба нічого підкручувати в Уллі. Ніколи!

Я спідлоба дивлюся на Іне.

— І в яких місцях, на твою думку, він повинен її підкручувати?

— Ідіот, — відрізує Іне. — Це означає, що він не повинен уже першого вечора залицятися до неї. Просто мусить трохи підкрутити яскравість, мовби регулятором світла, якщо ти розумієш? Підкрутити її почуття.

Я невпевнено киваю.

— Гаразд, а що таке тьорноффс?

— Те, чого твій тато нізащо НЕ повинен робити, бо все зведе нанівець. Наприклад, колупатися в носі…

Дуже наочний приклад. Але я ніяк не можу показати цей список татові. Бо зовсім не певний, чи він захоче щось там крутити. Чи взагалі щось захоче.

— Ну, принаймні попередь його.

Після того, як дає мені завдання, Іне йде додому. У них вдома між восьмою і дев’ятою — час родинного затишку.

— Багато домашніх завдань?

Тато сидить у вітальні, недбало розвалившись на канапі. Я стурбовано дивлюся на нього. Щось мені підказує, що він не має правильного налаштування на завтрашній візит дами. Надто самовдоволений вигляд. Зовсім не пасує до моменту.

Невдячність — звична винагорода в цьому світі. Я тут увесь вечір витратив, щоб зліпити з нього мачо. У журналах копирсався і всяке різне. А що отримав навзамін?

Нічогісінько. Я ж сподівався, що тато принаймні поприбирає, попилососить і хоч трішки хвилюватиметься. А він дивиться телевізор і попиває молоко! Мов якийсь бурмило… Так кажуть на людей, які ніколи не голяться і живуть відлюдниками.

Просто супер! Йому найліпше пасує хатина в лісових хащах, про яку він так мріє.

— Ми з Іне готуємо… один проект, — просто кажу я.

МЕНТАЛЬНИЙ ТРЕНІНГ

Дзвонить будильник, і перше, що я читаю, розплющивши очі: волосся в носі. Щонайменше дивний початок дня.

Але я відразу розумію, у чому справа. Мабуть, заснув з тими журнальними аркушами про «тьорноффс» на обличчі. І ось зараз повторюю подумки слова «волосся в носі», уявляючи собі тата. Щось не виходить…

Я сідаю на ліжку, щільно обгортаюся ковдрою. Однаково ще немає сенсу вставати. У нашому помешканні ванна й туалет суміщені, а тато щоранку цілу вічність просиджує на унітазі з газетою і кавою. Називає санвузол своєю «політичною штаб-квартирою». Поняття часу для нього не існує.

Я тягнуся за олівцем на нічному столику й, чекаючи, доки звільниться ванна, читаю далі:

Запах поту

Несвіжий подих

Жовті зуби

Недоглянуті нігті ніг

Що ж, мене це не відлякало. І оптимізм зростає з кожним викресленим пунктом. Бо тато пахне гарно й щовечора чистить зуби. Щоправда, моєю щіткою, але ж це для Улли не проблема? Що ж до нігтів на ногах, то тут я «пас». Цілком можливо, що вони без свіжого педикюру, але ж не буде він вимахувати босими ногами вже на першому побаченні. Хоча…

Далі список ще ліпший. Виявляється, жінки абсолютно не люблять «чоловіків, котрі усвідомлюють свою вроду». Я задоволено викреслюю цей пункт. Тато не красень і добре це знає. Аж дивно, насправді.

З останнього пункту я щиро посміявся. Жінки не люблять «чоловіків-бабіїв».

Підбадьорений, я гортаю далі. Тьорнонс. Штучки, які можуть ПІДкрутити жінок.

«Пронизливий погляд», — написано там виділеним шрифтом. «Якщо активно користуватися таким поглядом, жінка миттю розтане».

Розтане? Я знову намагаюся уявити собі тата. Цікаво, що вони мали на увазі, кажучи про активне користування поглядом? Стріляти очима, можливо? Бо тато іноді так вміє.

У більшості з решти пунктів ішлося про «випромінювання». Скажімо, самовпевненості. Приязні й радості — з ніг до голови… Тут я трохи скис. Бо тато не так випромінює, як замикає усе в собі. Я думаю, випромінення у себе — це його головна риса.

Але будемо сподіватися, що один-два промені таки проб’ються назовні. Хоча б раз…

Я стиха зітхаю, дивлюся на годинник, прислухаючись, як тато гортає в туалеті газету. Цілком можливо, що він знається на політиці. Може, навіть щось випромінює. Але навряд чи приязнь і радість.

Читаючи список далі, я думаю, що жінки страшенно вимогливі. Бідолашний тато повинен не лише «випромінювати» й «розтоплювати», а ще й бути дотепним та освіченим. Не кажу вже про загадковість. Кого ж ці жінки собі бажають? Чоловіків у чорних окулярах, котрі ведуть бесіди про Ібсена?

Якщо ж говорити конкретно про тата, то сподіваюся, що він їм видаватиметься достатньо загадковим з кінським хвостиком й у вельветових штанях. І що вони достойно оцінять його знання про облаштування дачних туалетів.

Нарешті тато спускає воду і, як завжди, залишає за собою відчинені двері, а сам іде на кухню налити собі ще кави.

— Тату, — кажу я так невимушено, як лиш можу. — Ти активно користуєшся поглядом?

— Поглядом? — дивується тато. — Це ж як?

— Активний погляд — це ж класно, — кажу я, пильнуючи за його очима.

— Ага… — каже тато, читаючи далі. — Мабуть, мені треба справити собі нові окуляри.

Нові окуляри? Він зовсім не розуміє, що я ментально його треную. Напевно, треба перейти до справи.

Я кахикаю.

— Ти радий, що ввечері побачишся з Уллою?

Ефект неперевершений. Тато миттю каменіє.

— З Уллою? Увечері?

Ось вам і прямий перехід до справи. Ось результат. Я не вірю своїм вухам: тато про неї забув. І це після всього, що я для нього зробив.

Забув ще вчора ввечері, коли я подумав, що він просто наплював на безлад у помешканні. Насправді він цілковито забув про Уллу. Навіть не знаю, що гірше.

Тато роззирається на всі боки. Дуже активним поглядом.

— Так не піде, — каже він.

— Чому не піде? — питаю я.

— Я не встигну поприбирати. Працюю сьогодні аж до пів на восьму.

Прекрасно! Нарешті захвилювався.

— Я приберу.

— Ти?

Тато має трохи очманілий вигляд. Він не пам’ятає, що моя кімната найохайніша в цій квартирі. Попри все…

Я киваю.

— Шкода її буде, якщо ти скасуєш гостину. Вона ж, мабуть, тішиться.

Тато скептично на мене дивиться. Його скепсис такий неоднозначний.

— Думаєш? — нарешті питає він.

— Єп-п!

Настає пауза. Тато має стурбований вигляд, а я намагаюся поводитись цілком буденно. Бо ж більше втаємничений у ситуацію.

— Як думаєш, про що ви розмовлятимете?

Тато зітхає.

— Та про що нам розмовляти? Мабуть, будемо більше плести на шпицях.

— Може, вона любить Ібсена? — питаю я.

— Вона любить вовну.

ХЛІБЦІ ТА ІБСЕН

— Я уклала план для подальших дій, — каже Іне.

Подальші дії. Якби тато хоч інколи писав мені послання на бананових шкуринках, я, можливо, теж вживав би такі слова. Але такого ніколи не станеться.

— Я теж тут трохи подумав, — бурмочу я, виймаючи список із наплічника.

Ми з Іне сидимо на великій перерві, сховались за повіткою на шкільному подвір’ї зі своїми пакунками з перекускою і списками.

Такий вигляд має список Іне:

Подушки

Здорова їжа

Ароматичні свічки

Декорація

А такий вигляд має мій список:

Радість і приязнь

Освіченість

Загадковість

Впевненість у собі

Отож у мене більш філософський склад мислення, ніж в Іне. Однак мушу визнати, що вона суттєво далі за мене зайшла у плануванні на майбутнє. Таємно від усіх удома напакувала у мішки для сміття подушки й свічки з ванільним ароматом і притягла до нас стільки здорових закусок, скільки змогла донести, спакувавши все у пластикові коробочки.

Я маю лише одне зауваження.

— І воно дуже здорове? — з сумнівом питаю я.

— Так, — відповідає Іне, жуючи зелену паприку. — Жінки схиблені на здоровому харчуванні. Сам же бачиш!

— Але не тато, — кажу я.

— Але в наші плани не входить, щоб він був цього вечора таким, як завжди, — Іне вже у відчаї від мого туподумства.

І має, мабуть, рацію. Це в наші плани не входить.

Ми переходимо до мого списку.

— Проблема в тому, — кажу я, — що в тата труднощі з «випромінюванням».

Іне змушена, на жаль, зі мною погодитися.

— Мусимо задемонструвати його в інший спосіб, — киває вона.

— Це ж як? — не розумію я.

— Усе, що він може й уміє… Одним словом, задемонструвати його особистість.

Десь у надрах моєї голови раптом зринає прочитана в журналі фраза: «Покажи мені свій дім, і я скажу, хто ти».

Я відразу трохи лякаюся. Бо тато саме це й повинен зробити. Показати свій дім. Я дуже сподіваюся, що порожні коробки з-під піци й клубки пилюки по кутках не надто викриють його справжню сутність.

А вже за мить мені, на щастя, спадає на думку одна ідея. Про це якось сказала Сіґне Сальвесен. «Про чоловіка можна багато чого довідатися, дізнавшись, що він читає».

— Бібліотека! — вигукую я. — Хай книжки продемонструють татові чесноти!

Іне налаштована скептично.

— Або… його недоліки, — додаю я.

— Ти маєш на увазі, що книжки мали б продемонструвати його приязнь, освіченість, загадковість і впевненість у собі? — вичитує Іне з мого списку.

Ага, дуже багато чеснот.

— У світі книжок усе можливо, — кажу я.

* * *

— Можеш нарізати селеру.

Іне гепає на підлогу в коридорі два мішки для сміття. Уже сьома година, я прибрав у помешканні.

— Я ще маю домашні хрусткі хлібці, — усміхається Іне. — З водоростями.

Ми добра команда, ми злагоджено нарізаємо, порядкуємо й прикрашаємо. Я швидко розумію, що журнали мають рацію: дуже просто освіжити свій дім. Скоро фото нашого помешкання можна буде виставляти у будь-якому ілюстрованому виданні. З подушечками й іншими прибамбасами.

Усю картину Іне вивершує зеленим пледом.

— На той випадок, якщо Уллі закортить згорнутися клубочком на канапі під пледом ніжно-весняного кольору, — каже вона з гордим виглядом.

Я задоволено оглядаю квартиру, свічки, селеру. Зупиняюся поглядом на годиннику. Ще півгодини. Скоро прийде тато. І вже невдовзі прийде пишна Улла. Яка, можливо, вирівняє його вісь.

— Ой! Я ледь не забула про «освіченість»! — раптом скрикує Іне, пірнаючи в один з мішків, і витягає книжку Ібсена, яка називається «Кесар і галілеянин». — Найгрубіша книжка з нашої домашньої книгозбірні, — задоволено пояснює вона. — А в тебе що? Подбав про радість і приязнь?

Я киваю. «Тисяча й один жарт для дітей будь-якого віку» уже лежить на столі у вітальні.

— А де «впевненість у собі»?

Мушу визнати, я не був певний, чи добре впорався. Повісив на стіні над канапою татову похвальну грамоту, причепивши її канцелярськими кнопками. «За бездоганний спортивний внесок задля високого іміджу компанії». Малюнки на грамоті зображують чоловіків, які грають у гандбол. З накачаними м’язами й таким іншим. Але тато не в гандбол грав, а брав участь в естафеті на Голменколлені. Лише один раз, найкоротша дистанція.

— Бракує лише «загадковості», — каже Іне і виймає з мішка ще одну книжку.

Можливо, не зовсім у татовому стилі, але згодиться. Ми кладемо «Привидів-причеп та їхній вплив на людей» на стіл біля селери.

Тато, звичайно, спізнився. О п’ять хвилин на дев’яту він стоїть розгублений посеред вітальні, чхаючи на всі боки від ванільних пахощів свічок.

— Знову світло? — тільки ото й питає.

— Сподіваюся, скоро з’явиться, — брешу я.

Іне точно має шанси стати в майбутньому електриком, якщо не стане адвокатом.

Тато нічого не каже про романтичний декор. Але, насправді, удома дуже романтична атмосфера. Ароматичні свічки, і селера, і хрусткі хлібці. З водоростями. «Мабуть, тато нічого не помічає, бо трохи боїться відповідальної миті», — думаю я.

Дзвінок у двері.

— Спробуй поговорити про кулінарію, — раджу я, доки він іде відчиняти двері. — Або про Ібсена.

Далі я чую дзвінкий сміх і жіночий голос, який каже: «О, як мило!».

А ми з Іне крадькома полишаємо квартиру через вікно.

— До речі, хто такі привиди-причепи? — питаю я.

— Такі духи, які намертво приліплюються до людини, і їх нічим не віддерти, — пояснює Іне. — Ну, це якщо в таке вірити…

УЛЛА НІЛЬСЕН

«Місячне сяйво» — п’єса, яка дуже дратує. Принаймні мене, хоча я ніколи її не чув.

Іне подалася додому грати на фортепіано, а я залишився сам на гойдалці в дворі. Баламкаю ногами й відчуваю, що треба було вдягнути куртку. І намастити пару канапок.

Бо важко сказати, скільки людям потрібно часу, щоб закохатися.

Повз мене шкандибає Сіґне Сальвесен. Мабуть, грала в «бінґо». Зазвичай вона виходить з дому по неділях. А що вона вже дуже стара, то дехто, мабуть, думає, що Сіґне ходить до церкви. Але це не так. Вона ходить лише до «домівки» при церкві. Сіґне Сальвесен не цікавить Бог. Її більше цікавить жінка, котра випікає булочки до кави, якою пригощають парафіян після відправи. То навіть не булочки, а радше вертуни.

— Сидиш тут? — питає Сіґне так, ніби я мав би сидіти десь в іншому місці, а тоді показує на наш під’їзд. — Скажи мені, це я Уллу Нільсен щойно бачила?

Я здивовано всміхаюся.

— Її точно звати Улла, — кажу я. — Вона вчитиме мого тата плести на шпицях.

— О, ця навчить! — каже Сіґне.

— Справді, навчить?

Сіґне киває.

— Наш священик став експертом у шкарпетках, хоч щоразу намагався від неї заховатися. За кафедрою і де лиш можна.

— Священик?

— Улла щонеділі після церковної кави веде курси рукоділля, — пояснює Сіґне. — Священик її страх як боїться. Від неї неможливо відчепитися. А він самотній, бідолаха.

Тепер я пригадую. Священик — це той чоловік, що кожного року на запусти перед великим постом приходить до школи зі скарбонками для пожертв. Худорлявий маленький чоловічок в окулярах. Дуже приємний, трохи несміливий. Такий цілком може плести шкарпетки.

— Що кому подобається, — каже Сіґне. — Хтось хоче з’їсти, а іншому хочеться, щоб його з’їли.

І Сіґне йде собі геть.

Мені на гадку відразу приходять богомоли. Дивно, як працює мозок.

Богомоли — це такі комахи, схожі на коників-стрибунців. Торік я писав про них шкільне завдання. Справді, дуже дивні істоти, особливо, коли паруються. Досі пам’ятаю кілька речень з книжки.

«Під час парування самець надзвичайно покірний. Часто зажерлива самка з’їдає самця, а іноді навіть відриває йому під час парування голову».

Зажерлива самка… Я багато чого пам’ятаю. Надто багато, правду кажучи. Бабуся каже, що я успадкував її «чіпкий мозок». Тому я, супроти власної волі, дослівно запам’ятав ще й інші речення:

«Як би гротескно це не звучало, самець стає їй поживою, щоб вона змогла відкласти яйця і продовжити рід. Самець (чи те, що від нього зосталося) може продовжити процес парування навіть в об’їденому вигляді».

Те, що від нього зосталося! Дуже вражає! Особисто я вибрав би ліпше монастир. Там ніколи не паруються, але ніхто нікого не з’їдає. Видно, богомол не має вибору.

Хай там як, я розумію: бути самцем ризиковано. Принаймні в тваринному світі.

І, очевидно, у нашій вітальні — теж. Саме цієї миті, поміж селерою і ароматичними свічками. Де Улла ось-ось увіткне в тата в’язальні шпиці.

Господи допоможи! Що я наробив! Кинув рідного тата в лапи в’язального страховиська?

Раптом у мозкових звивинах, чи оболонках, чи як воно там називається, замерехтіла картинка: богомолиха з в’язальними шпицями, усеїдне чудовисько, якого сам священик боїться, мов чорта.

Мені стиснуло горло. Бідолашний мій татко. Його скоро, шматочок за шматочком, зжере страховище, якого Я привів у дім.

О, так, я знаю, що трапиться. Урешті-решт, коли Улла спокійненько відірве татову голову, тато стане Уллиним. Не моїм. І не татом зовсім. Уллиним кавалером, Уллиним коханим чи ще гірше — Уллиним чоловіком. З плетивом у руках. І без жодної власної думки в голові.

І ось я сиджу тут. І яке має значення, пектиме Улла булочки чи писатиме послання на бананових шкуринках, якщо більше не буде викладених на стіл ніг і коробок з-під піци під кухонним столом. Ніяких чоловічих розмов у непраних шкарпетках. Ніхто не братиметься за мізинці, загадавши бажання. Лише здорове харчування, хрусткі хлібці і, звісно, водорості.

Еге ж, усе це може трапитися: я цілком забув подумати про себе. Роздобути татові жінку — це одне, але чи хочу я при цьому нову маму для себе? Яка весь час буде разом з нами, яка всім керуватиме? І плестиме на шпицях?

І ще одне явилося мені в усьому жаху: я стану домашньо-плетеною дитиною! У плетених рейтузах, які нам колись одягали під пухові комбінезони в дитсадку. Котрі щипалися навіть крізь колготи. І повсюди — присутність повелительки, богомолихи-мачухи, яка надто голосно сміятиметься і неодмінно мінятиме щосезону штори на вікнах.

Ні, нізащо! А я ж хотів урятувати тата! А ще земну кулю і таке інше. Як я помилився! Бо нічого не стане ліпше. Лише гірше. Земля куля упаде, лиш засвистить за нею.

— Ні, Антоне, — кажу я сам собі. — Так не піде.

І я маю рацію. Бо дійсно, так не піде. У жодному разі. Хай собі Улла пише на бананах, скільки їй влізе, я ніколи не стану її прийомним синочком, обплетеним вовною з ніг до голови.

Якби я мав зараз перед собою свій список, то дописав би:

Мета: закрити проект пошуку жінки-мрії. NB: Негайно!

Як: показати себе нестерпним хлопчиськом. Теж: Негайно!

Тепер мені треба було б мати план дій. Добре, якби Іне була зі мною.

ВІДЛЯКАТИ БОГОМОЛИХУ

Навчання плетінню має бути, вочевидь, інтимною справою. Я, здається, розумію, чому ховався священик. Саме такою інтимною на вигляд є цієї миті ситуація на нашій канапі, у товаристві селери, привидів-причеп і дотепів для дітей будь-якого віку: Улла й тато — наче спрут, на кожній шпиці — по дві руки. Улла керує, а тато міцно стискає шпиці, він схожий на людину, яка впала в море, а в’язальні шпиці — її єдиний порятунок.

Принаймні таке складається враження.

Та й це ще не все. Улла не знає, що тато далекозорий, вона тицяє маленький вив’язаний клаптик йому під сам ніс, і татові ледь очі не вилазять. Моторошна картина при тьмяному світлі свічок.

Я заходжу до вітальні й вирішую імпровізувати.

— Привіт! — вітаюся і відразу розумію, що це був добрий початок.

Тато підводить погляд від шпиць. Здається, зітхає полегшено.

— Це мій син, — відрекомендовує він мене.

Улла враз накидається на мене з широкими обіймами і великими цицьками. Кучері розхристані на всі боки, у вухах дзеленчать сережки. Я у ній просто потопаю.

— То це ти — Антон! — майже кричить вона.

— Так, — кажу я, виборсуючись з її цицьок, і миттю гепаю на канапу, там, де щойно сиділа Улла, щоб вона не встигла мене випередити.

Я опиняюся між ними. Трохи тісно.

Улла відкладає плетиво, а тато розпачливо хапає стебло селери. Похапливо і дуже довго його жує.

— То це ти — Антон! — повторює Улла ще ніжніше.

Запах ванілі стає нестерпний. Мабуть, треба було поставити менше парфумованих свічок.

Я киваю. «Так-так, — думаю я. — Я усе ще Антон». Та, можливо, мені час саме зараз стати трішки іншим Антоном. Бабуся полюбляє казати, що у війні й коханні все дозволено. А в цій ситуації є потроху від одного й від другого.

— І що ти любиш поробляти?

— Бомки збивати, — відповідаю я.

Воно само якось з язика зірвалося. Ніколи не знав до пуття, що означає «збивати бомки», але такі старушенції й в’язальниці-страховидла, як Улла, мали б зрозуміти.

— А ще в мене зараз перехідний вік, — самовдоволено відповідаю я.

Ось так. Усе чудово. Син у перехідному віці, який бомки збиває, мав би подіяти застрашливо.

— Он як! — каже Улла, її ласкавість чомусь нікуди не зникає, і це дратує. — Мені подобаються дотепні хлопчики.

Улла пересідає по другий бік тата й знову тицяє йому під ніс плетиво. Тато запихає до рота рештки селери й слухняно береться до роботи.

Переді мною непробивна залізна завіса. Ось що треба було вивчати: як відлякувати жінок! Марно витрачені наші зусилля. І що тепер?

У моєму житті зазвичай усе залагоджує Іне. Я без неї ні на що не годжуся. Зовсім ні на що! Тож не моя вина, що сиджу, мов паралізований, поруч з оцим в’язальним спрутом і не уявляю, що чинити далі.

Хай би вже хоч зателефонував якийсь замовник, якому конче треба шість метрів каналізаційної труби! Чи унітаз «Довре-Нільс» з просоченої морилкою сосни. Але нашій родині нечасто щастить. Навпаки.

А тьорноффи синів не стосуються? Я задумався. Волосся в носі не росте, і навіть якщо я смерджу потом, ванільні свічки заглушать сморід.

Але тато вартий того, щоб за нього поборотися. Усі засоби годяться! Хай там як, я стягую шкарпетки. Бо маю трохи задовгі нігті на ногах.

Та де там! Звісно, ніхто цього не помічає. Ті обоє знову по вуха залізли в своє плетиво. Ситуація стає дедалі гіршою.

Спершу мені спадає на думку виставити ноги на стіл і порухати їм перед носом пальцями. Але це надто ризиковано — свічки на столі стоять одна попри одну. Та й всьому має бути своя межа: навіть для того, щоб відлякати настирливу даму, я не пхатиму їй свої пальці під ніс.

І ось я сиджу без шкарпеток на канапі, біля парочки, яка поглинута процесом плетіння і цілком не помічає моїх нігтів на ногах. Одна хоче жерти. А другий буде зжертий.

— Я хотів би завести собі щура, — кажу я ні з того, ні з сього.

Тато ошелешено на мене дивиться. Я й сам вражений. Іноді, не докладаючи жодних зусиль, буваю дуже винахідливий. Бо одна справа — любити дотепних хлопчиків. А зовсім інша — любити щурів. Дуже на це сподіваюся.

— Ти забув, що в мене алергія, — каже тато, не відриваючи очей від плетива.

Ну, як завжди! Підніжка. Від рідного тата. Який не знає, що йому ліпше.

— Або, можливо, заведу собі богомола, — чую я власний голос.

Ого! Я вражений сам собою. І кажу далі, голосно й дуже виразно:

— А знаєте, коли богомоли паруються, самка пожирає самця!

«Це вже, напевно, почують», — думаю я, витримую паузу і починаю багатозначно кивати татові.

Ніякої реакції.

— Ти дуже твердо тримаєш шпицю, — озивається Улла, але не до мене, вона коментує лише татове плетиво.

Зовсім не схоже, що вона чи тато готові до нових знань про богомолів та їхній світ.

«Думай, Антоне, думай! Які дитячі витівки найбільше ненавидять дорослі?»

Я думаю. Найдотепніше, що спадає на думку, з’їсти свої шмарклі. Але щось воно мене не спокушає.

Раптом мій погляд вкотре затримується на заставленому свічками столі. Ось воно! Ну, ясно! Пустощі з їжею!

Нелегко запхати до ніздрі стеблину селери. Вушні проходи в мене ще вужчі, ніж ніздрі, попри велетенські вуха-лопухи.

І ось я, Антон Альбертсен, якому скоро виповниться тринадцять, щосили запихаю собі в носа стебло селери. Ой, лишенько, дивне місце для селери.

Наступна складність: запхати так, щоб селера не випадала з носа. Це непросто. Вихід є: глибоко вдихати. Безперервно. Бо за кожним видихом стеблина випадає з ніздрі.

Окей. Антон Альбертсен готовий до селерного шоу століття. Я глибоко, скільки здужаю, запихаю селеру в ніс і затримую дихання. Це я вмію. А ось постійно вдихати не так само легко.

— Дивіться! — намагаюся привернути увагу парочки, зайнятої плетінням.

Але ніхто не зміг би розібрати оте моє «дивіться!». Збоку скидається на напад астми. Я надсадно закашлююся.

Коли Улла з татом нарешті обертаються до мене, селера лежить собі на моїх колінах. Я ще й кілька разів чхаю. І зовсім нікому не видаюся бридкою, відразною дитиною.

— Господи, як же я ненавиджу в’язані рейтузи! — ото й усе, що вихоплюється з мого рота.

Улла знову регоче. Довго й голосно.

— Це всього лиш кухонна прихапка, — каже вона.

Я розумію, що ми з Іне перестаралися. Помешкання стало занадто затишним. І тому всі мої злісні витівки обертаються потіхою, пахощами й затишком.

Мені спадає інше на думку: пахощі ж можуть бути всілякими. Наприклад, запах часнику. Я веселішаю. Часник паскудно тхне з рота. Його сморід міг би, мабуть, заглушити пахощі ванілі. Поганий запах з рота міг би стати, сподіваюся, ефективним тьорноффом.

Я ще ніколи не їв свіжий часник. Але як треба, то треба. На якусь мить я злякався, що тато з Уллою примчать на кухню рятувати мене штучним диханням з рота в рот. У горлі так дере, що мене аж розносить від кашлю. Відкашлявшись, я ще кілька хвилин утираю рясні сльози, перш ніж повернутися до вітальні.

Цієї миті лунає дзвінок у двері. А як же інакше!

Прийшла Іне. Вона задкує на кілька метрів від мене.

— Я тебе шукала, — сичить вона з другого кінця коридору. — Чого сидиш удома? Не розумієш, що їх треба залишити на самоті?

— Ні, саме цього й не треба, — шепочу я.

— Треба, він сам має з цим упоратися, — Іне махає рукою перед носом. — Це справа дорослих. Просто щастя, що я помітила тебе у вікні. Уявляєш, якби ти отак сів МІЖ ними!..

— Ти не розумієш… — починаю я, але раптом позаду мене з’являється Улла.

Я замовкаю, наче води в рот набрав.

— Привіт! — вигукує вона і голосно сміється, аж сережки у вухах дзеленькочуть. — Твоя подружка?

Іне подає руку, аби справити гарне враження.

— Я прийшла, щоб покликати Антона погуляти, — дуже виразно карбуючи кожне слово, каже Іне.

Чудово! Битву програно! Я навіть похитати головою не можу, бо Улла витріщилася на мене.

— Як гарно, Антоне, — каже Улла, так ніби вона моя мама чи хто…

Я запихаю босі ноги в черевики, накидаю куртку й виходжу вслід за Іне. На щастя, я встиг перед відходом стягнути з канапи плед. Не мав ніякого бажання, щоб на ніжно-весняній зелені залишилися Уллині кучерики.

— Чого це ти наївся?! — кричить до мене Іне з протилежного боку дороги.

— Сирого часнику! — відповідаю я.

А тоді розповідаю, що відбулося, доки її не було. Навіть згадую про те, як паруються богомоли — просто, щоб посилити враження.

— А священик став експертом із шкарпеток, — закінчую розповідь.

— Ну не вмер же, — ввертає Іне.

— Та ні, але він мав такий наляканий вигляд, коли востаннє приходив до нас у школу.

Іне замислюється.

— Думаєш, через Уллу?

— Сто відсотків! Священики завжди повинні бути веселі.

— Гм… — каже Іне.

— Гм… — відповідаю я.

— А ти певний, що татові це все не подобається?

— Що не подобається?

— Жінки з добрим апетитом.

— Я мушу його врятувати, — кажу я. — А не погубити!

Ми сідаємо на дошку-гойдалку й довго мовчки гойдаємося, відштовхуючись ногами від землі. Гойдаємося не тому, що нам подобається гойдатись. Це, швидше, терапія.

— І кортить тим людям… — за якийсь час озивається Іне.

— Чого?

— Кохання і всякого іншого.

Ми далі гойдаємося.

— Кохання — це ж добре, — дивлюся я на Іне, очі в неї трохи темніші, ніж звичайно.

— Можливо… Але, можливо, кохання — це трудна штука.

Ми знову замовкаємо.

— Хіба тобі не треба вправлятися на фортепіано? — питаю я.

— Плани змінилися, — коротко відповідає Іне.

Уночі мені наснилася Улла. Мовби вона велетенська павучиха, яка ув’язнила тата в павутині, схожій на гігантські плетені рейтузи. Я намагаюся його врятувати, а пряжа липне до мене з усіх боків, обплутує руки й ноги; я борсаюся, борсаюся, а виборсатися не можу.

МЕНІ, МАБУТЬ, ПОТРІБНІ ОКУЛЯРИ

Ніхто й ніколи не казав, що запах часнику тримається так довго.

Але Іне дала мені це чітко розуміти. Ми танцюємо парами в спортзалі, і вона щоразу відвертається від мене, коли їй треба вдихнути.

Напевно, я єдиний хлопець в класі, якому подобається розучувати полонез на уроці фізкультури. Ніяких перевдягань, ніяких м’ячів. До того ж я такий маленький на зріст, що там, де інші мусять пригинатися у тунелі з піднятих рук, я проходжу на повний зріст.

Сара й Вільде тягнули жеребок, кому дістанеться Кевін. Одній з них пощастило більше, ніж другій. Сара ступає перед нами за руку з Уле. Він навіть не намагається потрапляти в такт.

Ми проводимо репетицію до великого шкільного випускного балу, останнього в молодшій школі. Одягнемося у костюми й довгі сукні, а батьки, напевно, пхинькатимуть від зворушення. Так, буде чого ридати. Особливо батькам, котрим властиве відчуття прекрасного.

А ось Кевін — виняток. Кевінові вдається мати вигляд, наче йому глибоко начхати на стиль, і водночас вести в танці Вільде, немов наречений наречену чи щось таке. Він точно стане дипломатом. Або одружиться з жінкою королівської крові.

Анне вимикає CD-програвач. Вона відповідає за танці. І за музику.

— Ми ще встигаємо повторити останній номер програми, — каже вона.

Великої радості не спостерігається, однак ми відпускаємо руки одне одних і слухняно вилазимо на сцену. Наш спортзал має невеличку сцену, з завісою і розтелепаним фортепіано, у якому дивом збереглися усі клавіші.

— Станьте так, як ми домовлялися, — каже Анне й знову вмикає програвач.

Хтось вирішив, що закінчити семирічне навчання у молодшій школі треба хоровим співом. «Ми діти Землі». У першому класі ми теж співали цю пісеньку.

Ось так. Сім років школи, і нічого не змінилося: я далі стою в першому ряді, щоб мене було видно.

* * *

— Пригадуєш, як ми мріяли якнайвище підняти дошку?

Іне дивиться на верхівку дерева. Я теж задираю голову.

Так, пригадую. Ми багато про це говорили. Що колись, коли виростемо, прокладемо дошку високо вгорі. Покладемо її між грубою гіллякою одного дерева й трохи тоншою — другого. На однаковій висоті. І зможемо балансувати на дошці назустріч одне одному високо-високо, десь за десять метрів від землі.

— Божевілля, — промовив я.

— Але чисто теоретично таке можливе, — наполягає на своєму Іне.

Я знову задираю голову. Переводжу погляд з одного дерева до другого. Що ж, можливо. Але від цієї ідеї ми відмовилися ще в другому класі. Відтоді багато чого навчилися про баланс і рівновагу. Тому дошка досі лежить на висоті одного метра над землею.

— Ми були маленькі й дурненькі, — кажу я, ставлячи ногу перед ногою.

В очах Іне спалахують іскорки.

— Дехто з нас досі маленький, — каже Іне, крокуючи до мене.

— Дехто з нас і досі дурненький, — сміюсь я, коли ми зустрічаємося посередині.

Ми можемо собі дозволити дражнилки. Бо сказані вони жартома.

Ось Іне стоїть просто переді мною, з такими ж маленькими вушками, як і колись, і викривленим переднім зубом. Раптом я аж завмираю. Невже став короткозорим? Бо в її очах з’явилося щось таке, чого раніше не було. Може, зеленішими стали або більшими чи що…

— Добряче лікарям довелося потрусити ту пробірку, щоб народилося таке диво дивне, як ти, — потішаюсь я.

Іне сміється. Я відчуваю її подих на щоці.

— Три роки трусили, — хихоче вона. — Я могла б уже бути шістнадцятирічною.

Мені раптом обм’якає щось у животі. Іне, моїй найліпшій подружці, могло б уже виповнитися шістнадцять. Шістнадцять! Іне, яку я знаю з дитсадка. Яка на дванадцять днів молодша за мене й святкує свій день народження першого дня після канікул.

Еге ж, щось сталося з її очима. Точно, позеленішали. І вії чорніші, ніж були.

Чи це лише здається, бо ми дуже близько стоїмо одне до одного, ледь не торкаємося носами?

Я потуплюю погляд. Таки зір погіршився. Мабуть, час до окуліста. Мені потрібні окуляри.

Іне зістрибує з дошки.

— Ти досі смердиш часником, — каже вона.

— Тепер я розумію, — кажу я згодом, одягаючи наплічник. — Він надто гарно пахне.

— Хто? — не розуміє Іне.

— Тато… Певно, тому Улла його захотіла.

Іне замислено киває.

— Ага, на жаль, він надто дотримується гігієни…

Як же мені не пощастило, що саме в мене тато-чепурун. А якби він смердів! А ще був старомодний!

Ми саме виходимо на асфальтовану дорогу, коли трапляється дещо дивне. Дивовижа наближається дуже навально. У вовняному пончо. У її вухах бряжчать сережки.

— Це вона! — скрикую я. — Пригнися!

Ми кидаємося ниць за великий кущ.

Це й справді вона. Улла Нільсен мчить під усіма вітрилами. Уперед до чогось. Або назад від чогось.

— Мабуть, була… в тата, — злякано шепочу я до Іне.

Я холону від цієї думки. Улла була в тата, а я про це нічого не знав? Що вони там витворяли?

— Ти мусиш якось цьому завадити! — каже Іне. — Негайно!

І звісно, бере все на себе. Але разом зі мною. Дає мені добрячого й доволі болючого копняка під зад, і я, перечіпаючись, вилітаю просто під ноги Уллі з наляканим криком:

— Привіт!

Улла підстрибує ледь не на метр.

— О, привіт, Антоне! — відповідає вона, поволі оговтуючись.

Я незграбно спинаюся на ноги і ще двічі вітаюся. Спершу в моїй голові цілком порожньо. І раптом: клац! Спрацювала моя миттєва здатність до імпровізації. Ідея, ніби послана з неба, чи як там кажуть.

— Гм-м-м… — мнуся я, щосили думаючи, аж мозок закипає, — я вас наче звідкись знаю…

Улла зводить угору одну брову. Дивиться на мене, потім — на Іне, яка начеб цілком випадково виповзає рачки з кущів.

Пауза дуже коротка, думки аж іскри викрешують.

— О, згадав! — випалюю я. — Ви одна з татових дамочок, тих, що приходили до тата минулого тижня. Як вас звати?

— Улла, — одна її брова застрягла під чолом, вона пильно нас розглядає.

— Ой, справді! — сміюсь я. — Вибачте, так легко заплутатися у тих дамочках.

Я дуже вдоволений собою. А от Іне — зовсім ні. Вона обережно копає мене в литку.

Я швидко зиркаю на неї і теж штурхаю. Бо мої здібності до фантазій не безмежні.

Після обміну копняками западає довга пауза, тривалістю, певно, з місяць. Улла здивовано дивиться то на мене, то на Іне.

— Нам уже час іти! — нарешті вигукує Іне — дуже голосно. — Ми ж в аптеку поспішаємо, за ліками твоєму татові, — Іне тягне мене за собою, багатозначно киваючи Уллі. — У нього короста.

— Що таке короста? — питаю я згодом.

— Сама до пуття не знаю, але звучить гидко, правда?

— Гм… не хотілось би приписувати татові щось аж ТАКЕ гидке.

— Тож не про тебе йдеться, — виправдовується Іне. — Та й це йому лише на користь.

Я, власне, думаю, що трохи й про мене йдеться, але що вже зроблено, те зроблено. Улли ми позбулися, а це найголовніше.

Дзвонить мій мобільний.

— У газеті «Даґбладет» опублікували середовий кросворд, — каже в слухавку Сіґне Сальвесен. — Даю десятку.

Ще одна дама. Але ця хоча би платить.

Іне йде додому, а я купую газету для Сіґне Сальвесен. Це ж треба, мати пунктик на кросвордах. Але вона не має ні чоловіка, ні дітей, то де їй іще ті пунктики брати. А цей не найгірший.

З першої сторінки газети, у самому кутку вгорі, до мене всміхається чорнява жінка. З білими зубами, волосся з полиском. Певно, одна з тих, що їдять водорості. Або селеру оберемками.

— Згадаєш мої слова, — каже Сіґне, коли я даю їй газету. — З цим лише одна дорога.

Вона кивком запрошує мене ввійти до передпокою, довго шукає в гаманці десятку. Сіґне Сальвесен часто говорить усяке дивне.

— З чим? — питаю я.

— Та з красою, — киває стара на фото з чорнявкою. — Краса не вічна. Що ти старіша, то страшніша. Лише це незмінне в усьому світі.

Я дивлюся на себе в дзеркало в передпокої Сіґне Сальвесен.

— А гидке каченя? — питаю я, притискаючи долонями вуха до голови. — Воно ж виросло в прекрасного лебедя!

Однак Сіґне вже відвернулася від мене й перегортає сторінки газети, шукаючи кросворд.

— Гидке каченя виросте гидкою качкою, — категорично каже вона.

Що не кажіть, а важко знайти позитив у цьому світі.

— Гидке каченя виросте гидкою качкою, — зітхаю я сам до себе, спускаючись на перший поверх.

— Це ти до мене?

Я здригаюся. Перед нашими дверима стоїть електричиня, дивиться на мене знизу вгору, бешкетливо всміхається. Ще її бракувало! Зігнувшись, вона зав’язує шнурки й збирається виходити з під’їзду.

— Ні, зовсім ні. Це я… сам до себе…

Жінка всміхається.

— Про качок?

— Моя сусідка вважає, що з гидких каченят не можуть вирості прекрасні лебеді, — пояснюю я.

Узагалі, дивно казати щось подібне електрикам.

— Гм… — електричиня підводиться. — А ти вважаєш, що лише прекрасним лебедям щастить у житті?

Я киваю, думаю цієї миті про альфа-самців.

— Гидким качкам теж цілком непогано живеться, — усміхається електричиня і йде собі.

ДУРНИЙ ПЕС

На щастя, удома жодного сліду в’язального страховиська. На столі у вітальні — вчорашні хрусткі хлібці, на кухні — тато, складає брудний посуд у посудомийку. На підставці під яйце напис «Щасливого Різдва».

Одне не викликає ніякого сумніву: якщо Улла приходила до нас і дзвонила в двері ще до татового повернення з роботи, я нічого йому не скажу про нашу зустріч. Тепер, коли Улла покинула наш з татом світ.

— То Іне вимкнула електричний рубильник? Розумничка! — тато мимоволі всміхається.

Хоча, підозрюю, він доволі збентежений. Електричиня приходила до нас двічі. Першого разу, коли тато забув заплатити за світло, а другого — коли вимкнувся рубильник. Я мав би згадати про нього вранці й увімкнути.

Тато тихо зітхає, переводить подих.

— Знаєш, Антоне, — каже він. — Я не люблю сюрпризів.

«Не любиш, — думаю я. — Звісно, не любиш. Але вони трапляються, рано чи пізно».

Щось у мені мовби чахне. Бо як моє життя зможе набути сенсу, якщо тато не любить сюрпризів?

— Будь такий добрий… не записуй мене більше ні на які курси!

Не буду… Але міг би подякувати. За намір принаймні. Правда, дивно дякувати за погані наміри. Хай би хоч не просив мене бути добрим. Бо я саме й намагався бути добрим. І невдало.

— Насправді, то була ідея Іне, — виправдовуюсь я. — Вона вважала, що тобі варто виходити між люди.

Тато криво усміхається.

— Ага, вона так вважала…

— Так… вважала.

Хоче, щоб я був добрим, буду добрим. Хоча я не так добрий, як боягузливий.

Тато знову зітхає, споліскує брудну тарілку.

— Усе таке, як воно є, — каже він. — З цим треба просто змиритися.

Усе таке, як є… Я розумію — він мене має на увазі. Бо всі його плани полетіли шкереберть з моєю появою на світ. Тато хотів стати астрономом. І ось продає унітази.

— То ти не маєш потреби виходити між люди? — питаю я.

Тато сміється, кошлатить мені чуприну.

— Знаєш, марно вчити старого пса гавкати…

Чесно кажучи, ніхто й не вчив його гавкати. Я лише хочу, щоб тато жив таким життям, про яке мріє. Життям, яке в нього було до появи мене, ходячого нещастя. Але воно в нього ніколи не з’явиться, якщо він сидітиме в чотирьох стінах.

У своїй кімнаті я знову виймаю аркуш з астрономічним балансом.

Під пунктом «поточні досягнення» викреслюю «пишну даму». Натомість пишу «nada», що іспанською означає «нічого».

Далі пишу:

Гидке каченя виростає гидкою качкою, а старі пси ніколи не гавкають. Земля з перехиленою віссю, а Місяць крутиться навколо себе. Ні на що не годиться. Як і я.

Запис «Випрати труси» хай залишається. Хоча й труси не мають ніякого стосунку до Всесвіту.

КУЗИНИ Й СТАРА «ГУМКА»

Немає цілковитої певності, звідки походить слово «кондом». Але існує припущення, що його можна пов’язати з таким собі Доктором Кондомом, який жив у Англії в ХVІ столітті.

Ларс дав мені й Уле кілька посилань на «надійні», як він це називає, сайти про контрацепцію. І ми взялися до роботи. Уле шукає матеріали про протизаплідні піґулки, я — про кондоми. Доповідь на велике «F»…

Отже… Такий собі Доктор Кондом. Одна радість, що він не Альбертсен.

Я читаю далі: Перші згадки про цей контрацептив траплялися ще три тисячоліття тому — у стародавньому Єгипті.

Ого! Нівроку! Люди вже три тисячоліття намагаються уберегтися від дітей. Що діється на світі! Не знаю, наскільки надійними були давні кондоми три тисячі років тому, але здогадуюся: Антон Альбертсен — не єдине нещастя в історії.

Нечасто буває, щоб наш клас працював так інтенсивно. Найма й Вільде, мов приклеєні, сидять над сайтом про закоханість. Поруч Кевін і Сіндре світу білого не бачать за тестостероном. А Ларс ходить від столу до столу й дуже невимушено відповідає на всі запитання.

— Я вже закінчив з протизаплідними піґулками! — голосно викрикує Уле. — Можна переходити до природного методу?

Іне розпливається в усмішці, відірвавшись від свого «гіпофізу». Щиро сподіваюся, що Уле не настільки захопиться контрацепцією, як грибами. Хоча це — своєрідна віддушина.

— Чудово, Уле! — каже Ларс і підходить до нас. — Було б добре, хлопці, трохи прикрасити вашу доповідь.

Прикрасити? Що вчитель має на увазі? Коли Єнні й Сара готували доповідь про гідроенергію, вони влаштували детальну демонстрацію процесу. Але ж у цьому випадку про таке й мови бути не може!

— Якісь плакати або щось таке, — усміхається Ларс. — Я маю з собою кілька кондомів, можете їх продемонструвати.

Ларс помічає, як я зблід.

— Гаразд, я можу й сам продемонструвати, — заспокоює він мене.

— Я вже холодна від усіх цих жіночих і чоловічих штучок, — зітхає на перерві Іне, гризучи морквину, яку їй поклала на перекуску мама.

— Репродукція? — питаю я.

— Повний пакет, і голова обертом! — відповідає Іне.

І це каже Іне, котра завжди все ретельно планує і не допускає, щоб голова пішла обертом. Скоріш зрозуміле моє насторожене ставлення до тих штучок. Але, здається, у неї справді голова йде обертом.

Іне зітхає.

— Я маю кузину.

— Кузину?

— Кузина має батьків…

Іне замовкає.

Кузини зазвичай мають батьків, і що?.. Якщо вони, ясна річ, не з дитбудинку. Я чекаю на продовження, довго чекаю. Зрештою, Іне каже:

— Вона хотіла б, щоб вони більше подружилися.

Я здивовано на неї дивлюся.

— Батьки? Тобі ліпше знати. Я маю лише одного тата.

— І все ж, — Іне знову зітхає. — Їх же неможливо змусити дружити.

— Ні, — кажу я.

— Чи обійматися шість разів на день…

Я замислююся.

— Може, їм варто знайти собі спільне хобі?

Іне дивиться на мене.

— Якщо ти зараз хоч слово скажеш про курси в’язання, я дам тобі по голові.

Я сміюся, хитаю головою.

— Я чув про чимало подружніх пар, які чудово грають разом у гольф.

— Мама ненавидить гольф, — пирхає Іне й швидко додає: — Мама кузини дуже схожа на мою маму.

Іне стиха кахикає.

— Гм-м-м… — кажу я. — А твоя кузина пробувала насипати у ванну пелюстки троянд? Я таке бачив раз по телевізору. Дуже романтично.

— Ні… — Іне задумалася. — Але я їй скажу.

Рятуйте! Чи не стаю я, бува, жінкою. Трояндові пелюстки у ванні, ароматичні свічки й ілюстровані журнали. Скоро я почну думати, як справжня жінка. Та що ж це таке!

ІСТОРИЧНА МИТЬ

Щовесни родина Уле вибирається в одноденний похід. І щоразу ми йдемо разом з ними. Того року я мав вітрянку. Тож батьки Уле відклали мандрівку до мого одужання.

А цієї весни вони кожному подарували вудочку. Новісіньку.

Їхати разом з родиною Уле в авті завжди дуже весело. Дозволено їсти булочки на задньому сидінні. Тому Іне називає ці поїздки «історичними митями». Її мама не надто рада крихтам на сидінні.

Я ж люблю і булочки, і автомобільні поїздки. Я спостерігаю, як повз нас пролітають краєвиди, автомобілі, поля й берізки, а ще лопотить на вітрі з відчиненого вікна волосся Іне. Чудовий день! Навіть для такого нещастя, як я.

Іне штурхає мне під бік.

— Окситоцин, — каже пошепки.

Я запитально дивлюся на неї.

— Там, на передньому сидінні, — вона киває на батьків Уле, які переглядаються між собою і сміються.

О, я розумію, на що натякає Іне. Щоправда, я не певний, чи так уже добре тримати кермо лише однією рукою, але, мабуть, усе ж приємно обійматися, кермуючи автом.

Я задумливо киваю.

— Я рахуватиму, скільки разів вони будуть обійматися.

— Нащо?

— Research, — відповідає Іне. — І ти теж про це подумай.

— Знову? — зітхаю я.

Іне здивовано зиркає на мене.

— Треба ж знайти щось нове, — каже вона так, ніби йдеться про м’яч чи вудочку, чи про будь-що інше, що загубилося чи поламалося; ніби можна ось так просто піти до крамниці й купити татові нову жінку. Дивно…

— Хто перший у воду! — кричить тато Уле, ми ще й зупинитися не встигли.

Змагатися марно. Усі знають, що переможе Іне. Вона відразу стрибає з причалу, гупає у воду всім тілом. А мені з татом Уле треба заходити помаленьку, спершу мізинцем на нозі і аж тоді по плечі. І так відбувається щороку. Я лише занурююся, а Іне вже змерзла до посинілих губ.

— Непогано, Антоне, — сміється тато Уле. — Тримай голову вище над водою, ось так…

Я витираю воду з очей, а тато Уле вчить мене плавати. Кролем… Щороку… Бо то ж класно — вміти плавати, а з іншого боку, тато Уле радо навчає. Сам Уле купатися не любить.

Минає небагато часу, і я теж синію від холоду. Тоді ми виходимо на берег. Уле з мамою уже наготували вудочки, приманку й таке інше. Ми рибалимо аж до сутінків. Закидаємо й витягаємо волосінь, слухаємо птахів і вітер у верхів’ях дерев. Уле упіймав двох окунів, а ми з Іне по одному.

Мені здається, я міг би рибалити все життя.

На другому місці після риболовлі в мене багаття. Як би хотілося, щоб і мій тато навчився розпалювати вогонь. Татове багаття гасне відразу, як згорять газети. А скільки газет можна взяти з собою у похід?

Тато Уле з тих татів, у яких багаття горить довго. Він наколює скіпки й складає цурпалки довершеною пірамідкою, а потім ми дивимося на полум’я, чекаючи достатнього жару, аби засмажити ковбаски.

— Розкажи про те, як я народився, — просить Уле.

Він дотримується своїх традицій. Тому його мама дивиться на нас трохи вибачливо, перш ніж укотре розповісти, як вони з татом довго-довго чекали, щоб стати врешті справжньою родиною. Аж чотирнадцять днів понад термін вагітності. І як тато Уле не витерпів, привіз дружину з її пологовою валізкою до лікарні й навідріз відмовився йти геть, доки на світ не з’явиться дитинча.

— А тоді народився я, — каже Уле.

— А тоді народився ти, — усміхається його мама.

— І більше нічого на світі вам більше не треба було, — задоволено підсумовує Уле.

Отже, Уле теж був запланований. Ніякого сумніву. Це не гумкове нещастя.

Потім ми наштрикуємо ковбаски на шпички, яких настругав Уле, а його мама чистить і патрає рибу.

Ми довгенько смажимо на вогні ковбаски й рибу. Але куди квапитися?

Тато Уле їсть окуня з побожністю, як він сам каже. Ми решта — з кетчупом. І хрусткою смаженою цибулькою.

Я усміхаюся. Бо дуже люблю сидіти отак перед багаттям, коли обличчя припікає теплом від вогню, а спина мерзне, коли тріскотять дрова, а ковбаски ось-ось обвугляться. Видно, я людина природи. Десь глибоко всередині.

Мама Уле, без сумніву, також, однак вона полюбляє надягнути на себе купу теплих одежин. Тому стурбовано дивиться на нас з Іне. Волосся у нас досі мокре, а Іне сидить, обхопивши руками коліна, щоб зберегти тепло.

— Мені не треба тут застуджених дітей, — мама Уле подає нам плед. — Накрийтеся обоє.

Флісовий плед з серденьками. Нам з Іне доводиться сидіти дуже тісно, щоб ним обгорнутися. Пледа ледве вистачає. Проте стає трохи тепліше.

Іне шпортає багаття скіпкою.

— Слухай, — каже вона тихенько, — ти коли-небудь думав про одруження?

— Одруження? — перепитую я ще тихіше.

— Ну, коли виростеш?

Я теж знаходжу скіпку, щоб пошпортатися у багатті.

— Не знаю, чи це станеться, — відповідаю я.

— Що станеться?

— Чи я виросту…

Іне сміється.

— Звісно, виростеш!

Ми довго мовчки дивимося на вогонь, рука Іне близенько до моєї руки, від ліктя до плеча. І я думаю, що це так само приємно, як риболовля. І думаю, що очі Іне блищать від відблисків вогню.

Поруч на пледі припали в довгому поцілунку батьки Уле.

Не ховаючись від нас.

— Я тут подумав, — каже тато Уле в авті дорогою додому. — Що скажете на свято усім класом?

І розповідає, що вони надумали влаштувати в себе вдома свято закінчення молодшої школи. З танцями й усяким іншим.

— Круто! — каже Іне.

— Круто, — підтримую я.

Усе, окрім танців. Але вголос цього не кажу.

Свято класу. Як це схоже на батьків Уле. Як же вони люблять гостей. Тому й вікна відчиняють навстіж, коли печуться булочки.

— Круто, — останнім радіє Уле.

Цікаво, чи Іне любить танцювати? Ніколи раніше про це не задумувався.

ЩОСЬ ЗОВСІМ ІНШЕ

— Дванадцять разів, — каже Іне.

Ми подякували родині Уле за мандрівку, помахали на прощання руками й ось простуємо додому, кожен зі своїм пакетом з мокрими купальниками.

— Що — дванадцять разів? — не зрозумів я.

— Обіймалися, — пояснює Іне. — Так і повинно бути між батьками.

Я киваю. Мабуть, так і повинно бути.

— І три поцілунки. Щонайменше, — веде далі Іне.

Я розумію, як її надихнули батьки Уле. Бо ж Іне має кузину, котрій треба допомогти.

— А що в тебе? — дивиться вона на мене. — З’явилися якісь ідеї?

Я розумію, що мушу сказати все, як є. Що тато більше не хоче сюрпризів. Тобто проект «Вирівняти татову вісь» закінчився. Разом з астрономічним балансом.

Раптом я відчуваю, що трохи аж злий на батьків Уле, які сидять собі на пледі й весь час щасливі. Не всі так можуть. Або не хочуть.

І не всі можуть бути сенсом життя.

— Я здався, — зізнаюсь я.

Якусь мить триває тиша.

— Що? — питає Іне.

— Оте з жінками, — я намагаюсь говорити недбало, копаю на дорозі камінець, якого там нема.

Іне мовчить.

— Я ж спробував, але нічого з того не вийшло.

— Не вийшло? У світі існує багато жінок.

— Звичайно, — погоджуюсь я. — Але я більше не вірю в кохання. Кохання для людей, які сидять собі на килимку. Для таких, як батьки Уле. Вони ніби народилися для нього.

Я замовкаю і думаю про великі вуха й гидких каченят, про обвислі «кінські хвости» й коробки з-під піци під кухонним столом.

— Якщо ти не народжений для цього, то нема чого й рипатися, — кажу я з невпевненим смішком.

— Дурень! — відрубує Іне. Дуже тихо.

Я дивлюся на неї — чекаю, що вона засміється, як завжди, коли обзиває мене дурнем. Але вона не сміється. Натомість потуплює погляд у землю і пришвидшує крок.

— Що ти маєш на увазі? — питаю.

— Що ти — дурень.

— Чому? — я намагаюся зазирнути їй в очі.

— Бо отак просто здатися — це боягузтво.

— Боягузтво? — я задумуюся над словами Іне, але це не так просто, коли доводиться її наздоганяти. — Гаразд! То й що?

— Боягузтво, — вперто повторює Іне. — Не можна просто… — вона замовкає на півслові, копає камінець, який справді лежить на дорозі.

— Та чому ж? Це — мій тато! Тож я можу вчинити з ним, як захочу, не тобі тут злитися!

— Не можна просто…

— Що просто? — серджусь я.

Раптом Іне зупиняється і дивиться мені у вічі. Очі її темні й злі, і ще в них щось, чого я не розумію.

— …відмовитися від кохання! — голос Іне зривається. — Не можна так вчинити!

— Ще й як можна! — відрізую я так само злісно. — І тобі до цього зась! Ти й так маєш двох батьків і таке інше!

Іне далі впивається в мене поглядом; якби я її не знав, то подумав би, що вона ось-ось заплаче. Вона довго стоїть, голосно дихає, ніби наготовлюється до чогось, та, зрештою, твердо цідить крізь зуби:

— Ти коли-небудь думаєш ще про когось, окрім себе?

А тоді різко відвертається від мене й біжить геть.

Я стою, стою, дивлюся їй услід. Мені зціплює горло. Я не можу ковтнути, довго-довго.

Що це було? І навіщо?

Погано повівся? Ні. Тільки й сказав, шо вона має двох батьків, а це ж ніяка не новина. І сказав, що зневірився у коханні. Але це не її справа. І все ж на душі так, мовби я її скривдив. Бо її поведінка дуже незвична.

Ми й раніше сварилися, але не так. Якось у першому класі Іне пожбурила в мене шишкою, бо я обтраскав її штани водою з калюжі. А в третьому я підклав в її черевики два горішки, просто так, задля жарту.

А попри те ми завжди були друзями. Жартували й дражнилися. Іне обзивала мене дурнем сотні разів. Але не серйозно.

Та ще ніколи вона не дивилася на мене такими темними злими очима. І ніколи-ніколи не цідила слова крізь зуби.

Мені знову стискає горло. Цього разу все інакше. Це щось зовсім інше.

ЖІНОЧІ ЧЕРЕВИЧКИ

Я поволі бреду додому. На дорозі купа камінців, які можна копати носаком.

Бо раптом увесь день перемінився. Пішов у мінус… І вже зовсім не радісно, що на гачок упіймався окунь і що я майже навчився плавати «кролем». Відчуття, мовби увесь день був суцільною дурною, дурнуватою сваркою. Відчуття, що я нічого в цьому світі не розумію.

І неправда, що я думаю лише про себе. Я і про тата думаю. Про нього навіть більше, ніж про себе.

Хай там як, а я не вважаю, що так уже егоїстично хотіти стати чиїмось сенсом життя. Та, мабуть, не варто сподіватися на розуміння від Іне. Вона такий життєвий сенс для своїх батьків, що навіть могла б уже бути шістнадцятирічною.

Я зітхаю. На цю мить у моєму житті лише одне добре: я позбувся Улли. Хоч щось… Тепер навіть пальцем не поворухну, щоб знайти татові нову жінку. Віднині хай знову починаються звичайні будні. З брудними шкарпетками й пригорілою піцою. Я цьому аж радію.

Я витираю ноги до килимка перед помешканням, відчиняю двері й з порога закидаю пакет з плавками у ванну. Удома все, як завжди. За винятком одного: у коридорі стоїть пара жіночих черевичків.

Моя підсвідомість відразу їх упізнає, і перший порух — утікати. Так і треба було вчинити. Бо на нашій з татом канапі у вітальні сидить не нова мила дама з босими ногами. Ні! Там сидить стара страхопудлива в’язальниця, готова до нападу. Пишна Улла. І всміхається.

Я ціпенію на порозі, мов паралізований. Улла! Я ж її відлякав! Хіба вона не зрозуміла, що від тата, немитого бабія, треба негайно втікати світ за очі? А його син з довгими пазурами на ногах збиває бомки в перехідному віці?

— Привіт, Антоне, — нарешті озивається тато. — Ми маємо до тебе невелику балачку.

Невеличка балачка. І він каже «ми»! Звучить дуже неприродно.

— Ну, добре, — кажу я голосом наляканого кролика.

Я не рушаю з місця. Дверний отвір сприймається цієї миті як стратегічна позиція.

— Ти бачив Уллу вчора? — питає тато.

— Е-е, бачив, — відповідає кролик.

— І що?

— Я, мабуть, її не впізнав, — пищу я.

Тато полегшено зітхає.

— Ага, зрозуміло, — усміхається він. — Таке трапляється…

Але Улла кахикає.

Тато переводить на неї погляд. Потім знову на мене.

— Ну… отже, Уллі здалося, що ти… що ти намагався змалювати мене чоловіком, який… е-е… має багато жінок.

— Та ж так воно і є, — кажу я.

— Антоне! — зітхає тато. — Хто ті жінки?

— Бабуся, — кажу я. — І тітка Ґрю.

У тата такий вигляд, ніби він зараз розсміється. Улла далі всміхається. Але зовсім не приязно.

— А ще Іне сказала, ніби в мене… короста?

Я видушую усмішку.

— Ти ж знаєш Іне…

Щоб тобі добре було, Іне!

Улла знову кахикає. І шкіриться ще злобливіше.

— Любий Антоне, ходи, сядь тут біля нас, — каже вона, поплескуючи долонею по канапі.

Біля нас? Коли це тато з Уллою стали «ми»? Я холону аж до кінчиків пальців на ногах. До того ж який я їй «любий»? Я маленьке гидке каченя, котрому страшенно кортить вкусити Уллу за ногу. Якщо качки, звісно, кусаються.

Я сідаю. Біля тата.

— Ти не мусиш просити вибачення, — так само злостиво всміхається Улла.

Щойно тепер до мене доходить, що усе це мало б означати: Улла вирозуміла жінка. Вона геть усе розуміє. І зараз мовби намагається виграти змагання. Нахиляється до мене, плескає по коліні.

— Я розумію, як важко, коли в родину приходить чужа жінка.

У вітальні стає дуже тихо. Тато йорзає між подушками. Видушує з себе тихенький, боязкий смішок.

— Ну, родина… — покректує він, — мова ще не…

— Так, ще ні, — впевнено усміхається Улла.

І раптом я розумію, ким є ця Улла. Не чудовиськом і не богомолихою. А привидом-причепою. Яка хоче причепитися до нас з татом. Щоб ніколи більше не відпустити.

У мене таке відчуття, що тато теж похолов до кінчиків пальців ніг.

КОПНЯК ПІД ЗАД

Понеділок, і я сам їду велосипедом до школи. Радше веду велосипед за кермо, ледь переставляючи ноги. Видивляюся Іне й ніде її не бачу. Боюся, вона пішла до школи найкоротшим шляхом. Тим, який не проминає наші дерева.

Я не знаю, що мав би їй сказати. Вибач? Але за що?

Тож сподіваюся, що Іне першою заговорить. Але хай би не зволікала, бо я так багато маю їй розповісти. А вона багато чим мусить мені допомогти. Усе пішло геть не за планом.

Колись у давнину існували, звісно, чоловіки, які тримали гарем. Повний дім жінок, з якими вони були одружені. Такого я ніколи не збагну.

Бо мені, направду, достатньо тих кількох, які є в моєму житті. Іне, яка на мене ображається, не знати й за що, і Улла, яка надто вже запопадлива. Бабуся і тітка Ґрю живуть, на щастя, далеко на півночі, у Тромсі, інакше вони, теж цілком непередбачувані, були б тут, з нами.

Я доходжу до школи. Велосипед Іне вже стоїть у стояку. Я ставлю свій поруч.

На першому уроці фізкультура. Репетиція полонезу. І це не так вже й зле. Іне напевне заговорить зі мною. Бо важко залишатися недругами, танцюючи в парі…

Анне вже стоїть наготові біля програвача в кутку спортзалу.

— Ставайте парами! — репетує вона, вмикаючи музику. — І повторюйте за нами!

Вона тягне за собою розгубленого Симона й веде його перед зграйкою учнів.

Як швидко все перейшло до «нас». Про «нас» я тепер знаю усе.

Я вишукую поглядом Іне. Он там Уле розшукав Сару, перші пари вже рушили рівним кроком. Чи кульгавим. Як хто… Я витягую шию.

І раптом відчуваю укол в живіт, біль розповзається нудкою хвилею аж до кінчиків пальців ніг. Бо он вона — Іне, — за кілька кроків попереду. Волосся зв’язане кінським хвостом, червоний светр. Моя найближча подружка, з якою я щодня ходжу, балансуючи, дошкою. З якою я зовсім недавно сидів перед багаттям.

Мені спирає подих. Моя найближча подружка тримається за руки з іншим. Отим з крутою зачіскою, брунатними очима, схожим на кінозірку.

Альфа-самцем Кевіном.

У нашому класі завжди було трохи більше хлопців, ніж дівчат. Тому, коли ми ставали парами, хтось завжди залишався зайвим. Ось і зараз наша вчителька Анне веде полонез з Симоном.

Я хлопець. Я зайвий. Спершу я ціпенію і думаю, як трирічка в дитсадку: хто мене зараз візьме собі до пари?

А потім обираю стратегію, у якій я неперевершений. Тихенько й непомітно — наскільки це можливо — скрадаюся до маленького закутка спортзалу, де лежать купою м’ячі, обручі й гімнастичні мати. Бо там стоїть великий матрац для стрибків. Матрац прихилили до стіни, під ним чудово ховатися таким, як я.

— Антоне! — раптом чую я голос Анне.

Вона запитально на мене дивиться.

Я неохоче обертаюся, човгаю назад і беру за руку Оскара. Він майже на метр вищий за мене й уже має вусики під носом.

Ото вже дівчата мене підвели!

«Наполеон у похід через Альпи зібрався». Саме так називається пісенька, під яку ми маршируємо. Мелодія надто бравурна, як на солдатський марш. Зрештою, надто бравурна в усіх сенсах.

Я шкутильгаю за руку з Оскаром, за тисячі миль від Альп, і не можу відвести очей від Іне. Вона раптом стала зовсім іншою Іне, ніж я знав досі. Як чітко вона дотримується такту і вигляд має не менш стильний, ніж Кевін. Ніби танцює полонез у якомусь середньовічному замку, чи що.

Можу закластися, що в ілюстрованих журналах Сіґне Сальвесен їх назвали б «гарною парою». І я не зміг би заперечити. Іне — з маленькими вушками, чорними віями й волоссям, яке просто сяє. І Кевін — кінозірка. Який шепоче їй щось на вухо. А вона сміється, довго й дзвінко сміється.

Додому я повертаюся з Уле. Але спершу довго стою біля стояка з велосипедами, щоб начеб випадково зустрітися з Іне. А Іне цілком випадково стоїть цілу вічність посеред шкільного подвір’я, теревенячи з альфа-самцем. Хоч надворі дощить. Знаю, якою нині дорогою повертатиметься додому. Кевін — її сусід. І мене це не тішить.

— Сьогодні не ходитимеш по дошці? — запитує Уле.

Дошка без Іне. Ще ніколи не ходив дошкою без неї.

— Ні, — кажу я.

Але, якщо вже ситуація змінилася, передумую. Вилажу на дошку й переходжу від одного дерева до другого, не зупиняючись посередині, як з Іне. А тоді проходжу усю відстань у зворотному напрямку. Ніхто не заступає мені шлях, дощ періщить в обличчя. Кілька разів проходжу туди й назад. І мені добре так.

Раптом відчуваю себе мовби полярником: Антон Альбертсен, сильний і самотній. Який завжди тримає рівновагу і не потребує нічиєї допомоги. І раптом думаю: «А хто сказав, що треба розставляти в боки руки, аби втримати рівновагу?».

Звісно ж, Іне. Ха-ха! Можу побитися об заклад, що чудово балансуватиму навіть з руками в кишенях!

Я ж маю велетенські вуха. Для чогось же вони мусять згодитися.

Що й треба було довести: вуха й руки маю свої виняткові функції. Вуха не допомагають втримувати рівновагу. А руки сидять надто глибоко в кишенях.

Я гепаю носом у дошку й приземляюся коліном та ліктем на розквацяну землю.

* * *

Ще мені зараз тільки бракувало, щоб тато чистив мій ніс ваткою з антисептиком. Я прокрадаюся повз наші двері на поверх вище, до Сіґне Сальвесен. Вона, здається, була колись медсестрою.

— Ага, — каже Сіґне Сальвесен, дивлячись на мій роздряпаний ніс. — Ти закохався?

— Закохався? — перепитую я.

Сіґне киває. Вона знаходить вату ще, певно, з часів Другої світової війни, і намочує її рідиною з великої коричневої пляшки. Пече, аж ой-ой!

— Що ж, — каже вона, — Іне варта того, щоб за неї побитися.

— Іне? Та ні, ви помиляєтеся. І зовсім я не бився! Я впав з дерева…

— Он як… — каже Сіґне, закручуючи корок. — Так також буває, коли закохуються.

Сперечатися з Сіґне Сальвесен марна справа. Вона заклеює мій ніс пластиром і наливає склянку соку.

— Балансувати дуже важко, — пояснюю я.

Відчуваю, як болить і лікоть, і коліно, і заліплений пластиром ніс.

— Гм… Балансувати можна по-різному, — каже Сіґне Сальвесен.

«Де там, по-різному», — думаю я. І помічаю глобус. Він стоїть на підвіконні, весь американський континент пожмаканий. Схилений навскоси, як усі глобуси. Як земна куля. І як тато. Я зітхаю.

— Як гадаєте, що треба, щоб вирівняти земну кулю? — питаю я.

Визнаю, дивно питати про такі речі стару даму.

— Щоб вирівняти будь-що, треба дати копняка під зад, — відповідає Сіґне Сальвесен. — Хочеш печива?

* * *

— Упав з велосипеда? — питає тато, побачивши мене.

— Єп-п! — відповідаю я.

Я жбурляю брудний одяг у кошик для брудної білизни й перевдягаюся у піжаму. Добре було б собі похворіти трішки. Але я забагато хочу.

Я падаю на канапу й заходжуся перемикати телеканали, як раптом помічаю: тато плете на шпицях.

Я так відверто витріщаюся, аж тато ледь не регоче.

— Трохи тренуюся, — усміхається він.

Трохи тренується? Що б це означало? Тренується до чого?

— Шалик? — питаю я.

— Можливо.

Я відчуваю, як мені холонуть ноги. Ось знову…

МИРНА УГОДА

— Я передумав! Кохання таки існує!

Сьома година ранку. Я натискаю «Надіслати» на мобільному. Скоріш за все, я брешу, але це брехня на благо.

Відповідь від Іне приходить, коли я вже встиг швиденько помитися в душі й поснідати.

«ОК» — відписує вона. Іне аж ніяк не багатослівна.

«Хочеш і надалі мені допомагати?» — набираю я текстове повідомлення на ходу, відчиняючи двері. Відповіді немає. Але он на вершку пагорба стоїть зі своїм велосипедом Іне, чекає на мене.

— За однієї умови, — це перше, що вона каже, дивлячись собі під ноги й знічев’я блимаючи велосипедною фарою.

— Якої?

— Що ти допоможеш… моїй кузині.

Яка ж вона добра до своїх родичів! Мушу погодитися… Мені й самому дуже потрібна її допомога.

— Окей, — кажу я, несміливо усміхаючись.

Іне набирає повітря, ніби хоче щось сказати. Натомість довго, уважно дивиться на мене й видихає. Без усмішки.

Я відразу переходжу до розповіді про Уллу, яка несподівано повернулася до нас і намагається бути толерантною. І про тата, який раптом почав плести на шпицях і якому треба дати копняка.

— Що про все це думаєш? — питаю я.

— Думаю, що її треба виконкурувати.

— Виконкурувати??? — розгублено перепитую я.

— Так, вона має програти в конкуренції з іншою жінкою.

Інша жінка. Я подумки зітхаю. Але я ж уже став віруючим у кохання. Шляху до відступу немає.

— Окей, — кажу я. — Твої пропозиції?

— Жодних. Моя черга розповідати.

І вона починає розповідь. Про батьків кузини, які не вміють спілкуватися і постійно сваряться, а як не спілкуються, то тупо мовчать. Гм, видно, дуже невесело живеться кузині Іне.

— Але ж існують консультації для проблемних подружніх пар? — кажу я.

— Уже пройдений етап.

— А пелюстки троянд у ванні?

— Та-а, — зневірено махає рукою Іне.

Я намагаюся згадати, про що написано в ілюстрованих журналах Сіґне Сальвесен. Про окситоцин і шість обіймів на день. Ще трохи подумавши, згадую про «спільні інтереси», що мало б бути доволі помічним.

— Що любить її тато? — питаю я.

— Автомобілі.

— Автомобілі, — задумливо повторюю я. — А ще що?

— Можливо, газонокосарки.

Автомобілі й газонокосарки…Трохи замало простору для фантазії. Навіть мій тато має більше зацікавлень. Я, направду, радий, що не є консультантом у питаннях подружнього життя.

— А мама що любить?

Іне замислюється.

— Лад.

Що ж, не всі завдання бувають легкими. Вочевидь, ситуація Іненої кузини не менш складна за мою.

* * *

«If you obey all the rules, you miss all the fun». Це — напис на футболці мого тата й означає: «Якщо дотримуватиметеся усіх правил, усе прекрасне в житті пройде повз вас».

Отже, час насолоджуватися прекрасним. Хоч тато й не любить сюрпризів, ми з Іне далі сидимо за комп’ютером і проводимо дослідження, як йому допомогти. Мабуть, я таки важкий підліток, попри все.

Але ми теж вишукуємо способи, як допомогти кузині Іне. Пошукові слова: «Поради для подружнього життя». Згодиться і мені, й Іне. Чи радше: моєму татові й Іненій кузині. Бо і там, і там є певні проблеми. Над татовими проблемами доведеться ще добряче попрацювати.

Вечір. Ми з Іне знову, як і колись, проводимо багато часу разом. Принаймні на перший погляд. Хоч вона й просиділа самотою у бібліотеці всю велику перерву, додому ми йдемо разом. Не завертаючи, проте, до нашої дошки між деревами.

«Кохання керується своєю особливою логікою, — читаю я. — Іноді найменші дрібниці можуть присмачити стосунки». Ми натрапили на сайт, який називається «Сердушковий закуток», і сподіваємося там знайти, чим присмачити стосунки в обох випадках.

Іне схиляється над монітором ноутбука й читає далі: «Серденько з малинового варення на її канапці, шматочок шоколаду йому до кави. А може, гарний музичний супровід до миття посуду? Романтичний фільм після вечері?».

Іне підводить голову. Погляд у неї задуманий.

— Романтичний фільм? Знаєш якісь романтичні фільми? — питає вона.

Останній фільм, який ми дивилися з татом, називався «Рятуйте, ми їдемо у відпустку». Не думаю, що його варто рекомендувати Іне.

— Я знаю лише один романтичний музичний твір, — каже Іне.

І я знаю, що вона має на увазі. «Місячне сяйво».

— Там ідеться про Місяць, — каже Іне.

Але відразу згадує, що ще не вивчила кінцівку п’єси. І вирішує порадити кузині написати романтичне вітання на дзеркалі у ванні. Губною помадою. Це мало б подіяти, якщо вірити «Сердушковому закутку». Обоє батьків вважатимуть, що написав хтось інший з них — так ми собі подумали.

Іне усе занотовує в записник.

— Перейдімо тепер до мого тата, — кажу я.

— Добре, — погоджується Іне.

— А якщо ми знайдемо йому ще гіршу нову даму! І вона зуміє витіснити Уллу?

— Гірших треба відсіяти.

— Як? — питаю я. — Проводити співбесіди?

Іне знову замислюється. Надовго. І врешті каже:

— Подамо оголошення про знайомство.

Оголошення! Я тетерію.

— Чи ти здуріла? А якщо хтось відповість?

— Дурень! — каже Іне, але цього разу всміхається. — Для того й подаються оголошення, щоб на них хтось відповів. Напишемо твій номер телефону.

— Мій?! — знову скрикую я; добре, що тата немає вдома. — І що я скажу?

— Нічого, звісно. Попросимо не телефонувати, а прислати коротку смс-ку з інформацією про себе. А тоді виберемо найліпших.

Іне мене не переконала.

— І як вчинимо з обраними?

— Влаштуємо сюрприз твоєму татові, — усміхається Іне.

Здається, Іне знову стала давньою Іне, тобто самою собою.

ПЛАКАТИ Й ЗАТИШОК БІЛЯ КОМИНКА

— Гарно, — каже Анне й вимикає програвач.

Клас саме доспівав «Ми діти Землі». Усі, за винятком Симона, який, вочевидь, подумав, що це ще не кінець пісні, і доспівав власну коротеньку строфу.

— Супер, молодці! — Анне захоплено аплодує, вдаючи публіку. — А тепер підносимо вгору плакати!

Вільде піднімає шматок картону з написом «УРА». З намальованими надувними кульками й квіточками. Емілія обмалювала слово «НАШІЙ» зіркою. Останнім піднімає плакат з написом «ШКОЛІ» Кевін, театрально струшуючи при цьому головою. Таке подобається дівчатам. Хтозна, можливо, у майбутньому він стане рок-зіркою, а зовсім не дипломатом.

Однак він стає у неправильному місці. Якщо прочитати написи на трьох плакатах зліва направо, то вийде «ШКОЛІ УРА НАШІЙ». І такому дивному текстові вже не надто допоможуть чудові мальовані кульки.

А з іншого боку, батьки не дуже прискіпливі. Однаково щасливо всміхатимуться.

— Гаразд, мої маленькі-солоденькі, — каже Анне. — Це все на сьогодні. Лише трішки відшліфувати, і не встигнете й озирнутися, як станете старшокласниками.

Клас підсміюється стиха. Анне називає нас маленькими-солоденькими лише останні кілька тижнів, тож ми розуміємо, що вона так жартує.

Але я не сміюся. Бо я, Антон Альбертсен, досі найменший у класі й досі стою у хорі в першому ряду, щоб мене було видно. І думаю про старшу школу. І про молодшу школу, яка скінчиться уже за кілька тижнів.

Одне, безперечно, знаю точно: за ці кілька тижнів багато чого має статися. Надто багато.

Я зістрибую зі сцени, хапаю наплічник і виходжу зі спортзалу. Зранку, ще до уроків, Іне була в стоматолога, тому ми відклали важливу розмову до великої перерви — за повіткою на шкільному подвір’ї.

У моєму списку з’явилася нова категорія:

Те, що має відбутися до початку навчання у старшій школі.

Я пишу:

Зріст (підрости прибл. на півметра)

Волосся (не на голові) (прибл. 2 см)

Надходить Іне, я швиденько жмакаю папірець і запихаю його в наплічник. Іне зла й кидає на ходу: «Промах!».

— Ти про що? — у розмовах з Іне мені постійно треба уточнювати, що вона має на увазі.

— Напис на дзеркалі, — зітхає Іне й гупає біля мене. — Тато… тобто тато моєї кузини розсердився і лише запитав: «Хто це навазякав на дзеркалі?». Мама сказала, що точно не вона. А потім вони довго й прискіпливо дивилися на мою кузину.

— І що далі?

— А далі вони подумали, що ВОНА закохалася!

Я мимоволі всміхнувся. Але Іне було зовсім невесело. Щось надто щиро вона перейнялася долею кузини.

— І як мені тепер діяти? — розводить руками Іне.

— Гм, а вона не може сама з цим упоратися?

— Хто? — питає Іне.

— Та ж твоя кузина! Це ж її батьки…

Іне хитає головою.

— Ні, — каже стримано. — Моя кузина… не дуже добре знається на коханні…

Здається, я розумію. Кузина Іне не має досвіду в коханні. А ми з Іне саме починаємо набувати такий досвід. З Уллою і рештою.

Ми сидимо, мізкуємо, Іне скептично заглядає у свою коробочку з перекускою.

— А що з фотками? — озиваюсь я.

За порадами «Сердушкового закутка», треба повернутися до тих часів, коли пара була закоханою. Разом розглядати старі фотографії, намагаючись розбудити давні почуття. Ніби заново стати молодими й закоханими. Ну, якщо не молодими, то хоч закоханими. Навіть давні фото не в змозі сотворити диво й повернути молодість.

Іне задумливо киває.

— Розумію, про що ти, — каже вона й занотовує щось у своєму маленькому записнику. — Можливо, у них десь зберігся весільний фотоальбом.

Я нишпорю у наплічнику, шукаючи свій пакунок з перекускою. З одного боку, це добре, що саме зараз Уле сидить в учительській і розмовляє про гриби, тоді як ми працюємо над питанням кохання, але мені бракує його перекуски. Бо я довго нишпорю у надрах наплічника, доки нарешті мої два нещасні хрусткі хлібці вигулькують між підручником з математики й рефератом про контрацепцію.

— Хочеш ріпу? — пропонує Іне з кривою усмішечкою.

Вона вже дописала свої нотатки.

Я заперечно хитаю головою, виловлюю з наплічника скибку сиру й кладу на хрустку пластинку хлібця.

— Що трапилося з твоєю мамою? — питаю натомість. — Стала сентиментальною чи що?

Я маю на увазі банан у коробочці Іне, де вся їжа поскладана шарами. «Найкраща в світі Іне», — написано на банані. Трохи несподівано. Бо зазвичай її мама пише щось на кшталт «Повторення — мати навчання». А такі ніжності — незвичне явище. Іне чистить банан, відводить погляд.

— Ніколи не могла збагнути мам, — каже вона.

Я гризу сухий хлібець і тихенько зітхаю. Я не можу збагнути татів. Надто, коли вони починають плести на шпицях. Без примусу…

— …і кохання не годна збагнути, — веде далі Іне.

Цілиться шкуринкою в смітник. Майже поцілює. Бананова шкуринка з написом «Найкраща в світі Іне» чіпляється за сміттєвий бак і зависає на краю. Потім Іне з тріском зачиняє коробочку.

— Досить базікання про банани, — твердо каже вона. — Берімося за оголошення про знайомство.

Я відчуваю, що мій живіт ще дуже сумнівається, чи це добра ідея. Зате голова повниться фразами, вичитаними в журналах Сіґне Сальвесен. Дещо можна використати в нашому оголошенні.

— Затишок біля коминка. Це можна взяти.

— Навіщо? Ви ж не маєте коминка!

— Зате маємо мрії про нього!

Я виймаю кілька видертих удома журнальних сторінок.

— Ось поглянь, — кажу я і читаю вголос:

«Молодявий чоловік з бешкетною іскоркою в очах шукає жінку для ближчого знайомства. Люблю мандрівки на природі. Не курю, помірний в алкоголі. Мрію знайти з тобою щастя. Перевага, якщо ти любиш собак».

Я тріумфально дивлюся на Іне.

— От бачиш! Якщо цей чоловік мріє знайти своє щастя, то чому б татові не помріяти про коминок?

— Ну, так, — погоджується Іне. — У кожного свій смак.

Я переходжу до іншого оголошення, нижче:

«Жінка, 40 років, хочу знайти чоловіка для спільного життя. Люблю природу й мрію про спокійні вечори на твоєму теплому плечі перед коминком. Люблю мистецтво й літературу. А може, й тебе?»

Іне вмить запалюється.

— Негайно телефонуймо їй!

— Ні, — заперечую я. — Цілком переконаний, що це не татів тип.

— Чому? — закочує Іне очі. — Твій тато підготується до зустрічі з нею і неодмінно стане експертом у питаннях мистецтва й культури. Це ж неважко!

— Журнал 1994 року, — пояснюю я. — Дама, у ліпшому випадку, вже давно перебуває у старечому притулку.

— А-а, — розчаровано протягує Іне й трясе головою, мов старушенція. — Так, пролітаємо… Іноді час минає надто швидко…

Я киваю. Майже все минає надто швидко. Тому мені подобається Сіґне Сальвесен. Я певний, що її годинник змушує час уповільнюватися. Іноді мені аж хочеться бути старим. Старій людині живеться начеб простіше.

— Твоєму татові варто ще помріяти про звірячу шкуру, — каже Іне, подумавши.

Я здивовано на неї дивлюся.

— Якщо йому так конче кортить мати коминок, то коминок мав би романтичніший вигляд з простеленою перед ним звірячою шкурою, — пояснює Іне.

Романтично… Мій живіт знову посилає мені сигнали сумніву.

— Не певний, чи татові вистачає романтизму в душі на звірячу шкуру… — кажу я з ваганням у голосі.

— То, може, накидка на фотель? З оленячої шкури? — не відступає Іне.

— Ну, це вже більше підходить.

— Можеш у нас позичити, — задоволено промовляє Іне й бере чистий аркуш паперу. — Які ще пункти візьмемо для нашого оголошення?

Я швидко переглядаю журнальні анонси.

— «Тепле плече», — зачитую вголос. — Багато хто собі такого бажає в оголошеннях.

— Добре, — Іне записує угорі на аркуші: коминок, накидка на фотель, тепле плече. — А ще він повинен бути молодявий, — каже Іне, гризучи олівець.

— Обов’язково, — погоджуюсь я.

— Принаймні мусить спробувати, — додає Іне.

Ми обоє впадаємо в глибоку задуму. Молодявість, боюся, не найвиразніша татова риса. Звісно, усе залежить, з ким порівнювати. Тато молодявий порівняно з бабусею, наприклад.

— А якою повинна бути дама? — Іне підводить риску під уже написаним.

— Весела, — миттю відповідаю я. — Щоб тато став ще веселішим.

Іне пише «весела» під рискою.

— Тільки ж не занадто весела, — уточнюю я, трохи подумавши. — Щоб не реготала без угаву!

Іне киває, розуміє, що я маю на увазі. Ми вже мали одну таку даму, нестримну в реготах.

— Як тобі таке: «Сумний чоловік шукає не занадто веселу жінку для спільних приємностей»? — пропонує Іне.

Я зважую її слова й хитаю головою.

— «Приємності» не годяться. «Затишок» ліпше пасує.

Іне погоджується. Ми кілька разів промовляємо фразу вголос, але вона щось нам не дуже подобається.

— Замало романтики, — вважає Іне.

Я теж вважаю, що чогось замало.

— «Молодявий чоловік з теплим плечем…» — пробую сформулювати по-новому, бо щось не впевнений в усій тій романтиці; тепле плече принаймні надійне, усі мають тепле плече.

Іне киває.

— Це може підійти, — каже вона. — «Молодявий чоловік з теплим плечем… шукає затишок біля коминка», наприклад?

— Звучить так, ніби тато зібрався на пікнік грилювати ковбаски.

Ми переглядаємося й зітхаємо хором. Як же важко! Я доїдаю хрусткий хлібець, Іне викидає недогризену ріпку в кущі.

— Треба написати кілька слів про те, що любить твій тато. Щоб могло когось звабити, — міркує вголос Іне.

— Він любить піцу.

— У піці замало звабливості, — вважає Іне.

— Телевізійні новини, — кажу вже не так впевнено.

Цієї миті дзвонить дзвінок на урок. Я жмакаю папір, у який була загорнена перекуска, і потрапляю у смітник з другої спроби.

— Напишемо свої варіанти оголошення, — пропонує Іне дорогою до шкільної будівлі. — А завтра виберемо найліпший.

Я страшенно радий, що ми з Іне знову друзі!

ХЛОПЧАЧИЙ ТУАЛЕТ

«Контрацепція». Я прокашлююся, намагаюся уявити, як витріщатимуться на мене однокласники, а я зберігатиму незворушний спокій. Тато колись вчився цієї техніки на спеціальних курсах. Але не з нашими генами…

Ми з Уле проводимо генеральну репетицію свого виступу з рефератом. У класі для групових занять номер шість. Бо «репродукція» уже підтискає, каже Ларс. І він має на увазі не те, що на земній кулі замало людей, і треба розмножуватися, а завдання, з якими деякі групи спізнюються — а тому треба поквапитися закінчити роботу над рефератами. Бо на наступному уроці природознавства вже маємо виголошувати свої доповіді.

Як же я ненавиджу ці виступи. Стовбичиш перед усім класом, коліна трусяться, голосок писклявий, як завжди, коли не треба. Ніби хтось мене переїхав… У мене мав би вже почати ламатися голос, але добре, якщо з моїми темпами пощастить з цим десь так років через десять.

Я переводжу подих.

— «Немає цілковитої певності, звідки походить слово «кондом». Але існує припущення, що його можна пов’язати з таким собі Доктором Кондомом, який жив у Англії у ХVІ столітті».

Уже на цьому реченні клас корчитиметься від сміху. Треба загартовуватися. Я обводжу поглядом порожні парти в класі й відчуваю, що мені навіть не треба уявляти собі публіку. Я боюся до дрижаків вісьмох порожніх парт!

І все ж продовжую.

— «Кондом — це запобіжний засіб, він створює бар’єр між сперматозоїдами та яйцеклітинами».

А сам собі думаю: «Ага, бар’єр, аякже! Якщо я прорвався крізь гумку, то про який бар’єр може йти мова? І як мені таке вдалося, мені, якому ніколи нічого не вдається?».

«Безпечність кондомів буває різною», — читаю я далі й киваю Уле — якщо вже це генеральна репетиція, то все має бути по-справжньому. Уле нагинається і піднімає догори намальований власноруч плакат. Ми трохи сперечалися щодо тексту, але з огляду на те, що Уле витратив майже годину на вимальовування кольорових літер, останнє слово залишилося за ним. «СПОСОБИ ЗАСТОСУВАННЯ КОНДОМІВ», — написано на плакаті кольоровими бульбашатими літерами. А ще Уле домалював квіточки й надувні кульки. Дивячись на його плакат, можна подумати, що існує безліч святкових способів застосування кондомів.

А з іншого боку, хтозна, може, це й добре. Принаймні Ларс буде задоволений, бо він просто схиблений на різних наочних матеріалах.

— «Однак, за правильного користування, кондом може бути добрим запобіжним засобом», — закінчив я.

Правильне користування… Ну, так, я давно збагнув, що трапилося, коли зародилося моє життя. Бо коли хтось має незграбу-тата, який завжди пече пригорілу піцу, то решту легко можна додумати. Просто кажучи: якби було можливо надягнути кондом задом наперед, то це зробив би мій тато. Можу закластися.

Тепер черга Уле доповідати, а мені — піднімати свій плакат. «Протизаплідні піґулки», — написано на ньому вузькими чорними літерами. Я нічого не прикрашував барвистими мазками.

— Міні-піґулки, — починає розповідь Уле, але відразу замовкає.

Раптом відчиняються двері й до кімнати групових занять зазирає Ларс.

— Це ви взяли кондоми з учительської кафедри в класі? — питає він.

Ми з Уле розгублено перезираємося, налякано хитаємо головами.

Невже Ларс залишив кондоми на учительській кафедрі? А я думав, що нормальні люди тримають їх у шухляді нічного столика. І чого він подумав, що це МИ їх взяли?

— Для доповіді… — усміхається Ларс.

А, у цьому сенсі… Ми теж ледь усміхаємося.

— Ні, — відповідаємо в один голос.

Ларс чухає голову.

— Думав продемонструвати вам їх на уроці… — каже він. — Ну, нічого… Намалюю на дошці! Працюйте далі, хлопці, усе буде добре! За десять хвилин зустрічаємося у класі!

— Свято класу! Круто!

Уле не з тих, хто запишнюється, коли чимось гордиться. Він ходить класом уздовж і впоперек, широко усміхається й неквапно розкладає запрошення на парти.

— І танці будуть! — пищать від захоплення Вільде й Сара.

Вони зиркають одна на одну, потім — на Кевіна й знову одна на одну. А тоді, як завжди, вдоволено хихочуть.

Я ж дивлюся лише на Іне. Не тому, що мені кортить потанцювати. Просто думаю, чи кортить цього їй.

Важко сказати… Іне сидить, втупившись порожнім поглядом у вікно, і думками десь ген далеко. Останнім часом вона часто так завмирає. Не те щоб я постійно не зводив з неї очей, аж ніяк! Та багато дав би, аби довідатися, про що вона думає.

Навряд чи Іне сушить собі голову, придумуючи текст оголошення для мого тата.

Зненацька до Іне обертається Кевін. Він сидить перед нею. Якщо перехилить стілець назад, то може запросто лягти на її парту. Я бачу, як він їй щось шепоче, Іне тихенько сміється і теж шепоче щось у відповідь.

Чому це вона сміється до нього. От іще! Вона ж має мене! До того ж Кевін досі, за будь-якої нагоди, обзиває мене Speedo-труселями. Не пасує по-змовницькому хихотіти з хлопцем, який обзиває твого найліпшого друга.

Бо ми з Іне найближчі друзі. І завжди були найближчими.

Кевін відгойдується на стільці вперед, а Іне знову втуплюється у вікно.

«Найближчі друзі», — думаю я. Суперкласно мати близького друга. Бо друзі не переймаються тим, що хтось маленький на зріст або має великі вуха. Їм байдуже, хто першим чи останнім прийде до фінішу; їм байдуже до тих, хто театрально відкидає назад волосся, зводячи цим порухом дівчат з розуму. Близькі друзі ходять до школи окружними шляхами й балансують разом на дошці.

Як ми з Іне. Принаймні ще кілька днів тому.

Я згадую, скільки разів ми вилазили на дошку й крокували, балансуючи на ній, назустріч одне одному, скільки разів обдирали собі коліна, падаючи додолу. Згадую, як мріяли підняти дошку до самих верхівок двох наших дерев.

А насамкінець додумую думку, яка зародилася у мені ще тієї миті, коли ми з Іне танцювали полонез нарізно. Думку про те, що Іне, отам під вікном, зовсім нічим не сушить собі голову. Можливо, Іне, моя найближча подружка, закохалася. У Кевіна. В отого альфа-самця. І коли вона отак дивиться з вікна в світ, то, може, це — світ, де вони з Кевіном разом? Де вони танцюють удвох? І він театрально відкидає назад волосся?

Раптом мені стає страшенно боляче в животі. Наче він наповнений нудким желе, і від того живіт обм’якає і болить водночас. Ще ніколи не мав таких відчуттів.

Я піднімаю руку й прошу в Ларса дозволу вийти в туалет посеред уроку.

У хлопчачому туалеті, на щастя, нікого й нічого немає. Я не про туалетний папір, кажу про всяк випадок, і не про інші речі, котрі можуть засмітити й так брудну підлогу. Просто я сам. Стою між двома смітничками й думаю. «Антоне Альбертсене, — питаю сам себе. — І як тепер вчиниш?»

Не певний, чи відповів собі, відчуваю лише одне: мене нудить. Тому заходжу в єдину кабінку, яка замикається на заклацку й бекаю над унітазом, намагаючись звільнити шлунок. Обличчя стає аж мокре від сліз. Але виблювати не можу. Хоча нестримно хочеться позбутися огидного желе в животі, прибацаного свята класу й хлопця, котрий театрально відкидає волосся.

Потім я довго стою перед дзеркалом над умивальником. Хтось великими літерами написав на ньому похабне слово. І крізь те слово прозирає обличчя Антона Альбертсена з двома величезними вухами по обидва боки.

Я думаю: «Ех, Дамбо, ти, Дамбо… Ніколи тобі не злетіти й не відірватись від землі…».

Я мию руки, прискаю холодною водою собі на мармизу. Думки проясняються. Я думаю: «Мабуть, з’їв щось не те. Може, салямі, датоване вчорашнім днем? Логічне пояснення. Бо, чесно кажучи, не може людину знудити до блювоти лише те, що найближча подружка, можливо, закохалася у дурбецала, який смикає головою, відкидаючи волосся?».

Я витираюся і лише біля вішаків перед класом помічаю, що до підошви черевика причепився клапоть туалетного паперу. Жмакаю його й закидаю в кишеню Кевінової куртки.

— Я відразу додому, — каже Іне після уроків.

— Ага, — відповідаю своїм найбуденнішим голосом, на який лиш здатний.

— «Місячне сяйво». Страшенно важка для розучування п’єса…

Мені дуже кортить запитати, чому їй так важливо вивчити ту дурнувату п’єску, натомість кажу лише: «Окей!».

На думку спадає наша дошка. Востаннє я ходив по ній сам. Під дощем.

— Але ж ми будемо переписуватися повідомленнями? — Іне закидає ногу на велосипед.

— Про що?

— Про оголошення, звісно. Бувай! — відповідає Іне й крутить педалями геть від мене.

Сподіваюся, Кевін не проводжатиме її додому?

Я спроквола закріпляю наплічник на багажнику, відмикаю велосипедний замок.

Цієї миті надходить Уле. Він, звичайно ж, веселий і збуджений, а мені зовсім не до веселощів.

— З ким захочеш потанцювати? — запитує він без передмов.

Я тягну з відповіддю.

— Може, з Іне?

— Можливо… а може, і ні. Залежатиме від натхнення.

— Це ж як?

— Я танцюю лише з тією дівчиною, з якою захочеться потанцювати конкретної миті, — відповідаю я.

Раптом мені неймовірно кортить відкинути театрально волосся. Але я стримуюся. Бо ж не перед Уле випендрюватися.

— І з ким тобі захочеться танцювати? — не відступає Уле.

Я дивлюся на нього, тихо зітхаю і змінюю тему.

— А тобі?

— Я вибрав собі Емілію, — задоволено хвалиться Уле. — А тато навчив мене танцювати.

Останнє так мене приголомшило, аж я забув йому нагадати, що спершу варто було б запитати згоди Емілії.

Невже реально? Щоб тати вчили синів танцювати?

Зроду такого не чув. І мій тато, впевнений, теж.

— І чого… він тебе навчив? — питаю я.

— Ось цього!

Уле несподівано кладе мені одну руку на плече, а другою обіймає за стан.

Рятуйте! Я блискавично випручуюся, налякано озираю велосипедну стоянку.

— Не тут! — ніяковію я.

— А де? — здивовано запитує Уле.

— У мене вдома… Завтра…

Уле киває.

— Окей.

— Потренуйся до завтра, — додаю я і кочуся на велосипеді додому.

МІЙ СПОКУСЛИВИЙ ТАТКО

На робочій нараді. Буду вдома не скоріше сьомої. Піца в холодильнику. Татова записка лежить на кухонному столі.

Чудово. Моя найліпша подружка, ймовірно, закохалася в іншого, у мене, можливо, з’явиться мачуха-в’язальниця, і ніхто не навчив мене танцювати. Коротко кажучи: справжня життєва криза. Єдина, хто мене чекає, — холодна піца.

Але нехай. Зрештою, цілком незле побути самому вдома, коли треба придумати оголошення про знайомство. І ще ліпше, що вдома немає того, кому не слід бачити того оголошення.

Я закидаю холодну піцу в мікрохвильовку, беру з холодильника відкорковану пляшку коли, з якої давно вже вивітрилися бульбашки. Я теж як вивітрена кока-кола. Так би мовити, без газу.

Але беру себе в руки, кладу перед собою аркуш паперу й олівець і почуваюся зовсім дорослим. Бо дорослим постійно доводиться робити те, до чого вони не мають ніякого бажання.

Спокуси, пишу я. І ставлю знак запитання.

Іне вважає, що тата треба зобразити спокусливо. Я помахую олівцем і напружено думаю, чим же може спокусити тато.

Охайний чоловік. Добрий початок. Раптом згадую, що жінки не люблять самозакоханих чоловіків. Отже: Охайний чоловік, який знає, що не є красенем, шукає…

Та-а-ак… Кого ж він шукає?

Якщо чесно, то нікого він не шукає. Це я шукаю. І зараз мені глибоко начхати, чи стануть вони закоханими. Головне, аби знайдена дама відлякала Уллу.

Проте фраза «Охайний чоловік шукає страшну жінку» звучить не надто добре.

Ні, жінка повинна бути приємною. Бо інакше катастрофа!

І ще: жінка не повинна почуватися надто розчарованою, коли побачить тата. Тобто, якщо вона сподівається познайомитися з Суперменом, то забереться геть просто з порога. І татові буде образливо.

Тому треба бути чесним. Принаймні частково.

«Охайний чоловік, який знає, що не є красенем, шукає приємну жінку. Любить коминок, тепле плече й накидку на фотель».

І раптом згадую про татову професію. І портативний туалет «Гірський Кнут» з обробленої морилкою сосни, і «Ютун-Пер», який абсорбує вологу, і «Довре-Нільс» з шестиметровим шлангом для відведення сечі. Усе це не надто спокусливі речі.

Гм… Може, варто викласти відразу всі карти на стіл? Щоб жінки, які морщитимуть носа на те чи інше в оголошенні, просто відклали його й не зацікавилися татом? Я обдумую якийсь час цю ідею і приймаю її.

Отже, з чим повинна миритися татова кохана? Пишу:

Кінський хвостик (тато)

Пригоріла піца

Хлопчики (я)

Татова професія (дачні туалети)

З піцою ще якось упораємося. З кінським хвостом — теж, бо в кухонній шухляді лежать ножиці.

З татовою роботою ситуація гірша. І мене ніяк не позбутися. Попри все…

«Ти матимеш перевагу, якщо любиш хлопчиків і дачні туалети», — дописую я.

СТРАХ ВИСОТИ

Іне я не переконав. Вона швидко відписує. «Хто любить ДАЧНІ ТУАЛЕТИ???!!!»

«Ну, знайдеться немало людей, які будуть раді доброму туалету на дачі», — думаю я.

Але я розумію, що має на увазі Іне. Усе залежить від ситуації. Комусь припече в туалет, а комусь — запопасти коханого. На все свій час.

«Може, ТИ маєш ліпшу пропозицію?» — пишу я до Іне.

«Нічого. Мушу грати», — пропищала її смс-ка.

Так я й повірив! Ага, грати вона мусить! О ні, Іне, мабуть, сидить за столом у своїй бездоганній кімнаті й пише бездоганного листа бездоганному хлопцеві, який театрально відкидає назад волосся.

Хоча желе з живота майже зникло, я все одно недобрий. Куди й поділося натхнення складати нове оголошення. Натомість сідаю дивитися по телевізору повтор програми про природу. Там розказують про лосів, від них мені зараз ніякої користі.

Такі передачі не надто підбадьорливі. У лосів теж лише найкрутіші особини можуть завоювати собі даму серця. Як не пнеться бідолашний самець, усе марно. Лосиху він не цікавить.

У розпал лосиного гону дзвонить мобільний.

— Е-е… Антоне, — каже в слухавку тато.

— Слухаю.

— Трапилося невеличке нещастя.

Нещастя? На щастя, я вловлюю у голосі тата ніяковість і розгубленість. Так не буває, коли йдеться про загрозу життю чи щось таке. Можна не лякатися…

— Де трапилося? — питаю я.

— У ліфті… Мені стало зле.

— Ти ж не боїшся ліфтів, — дивуюсь я.

— Ні… досі не боявся, але, мабуть, уже почав.

Ліфтофобія. Лише цього бракувало! Не надто крута риса характеру. І не надто спокуслива.

— Чого б це? — допитуюсь я.

— Страх висоти…

І тато розповідає… Робочий семінар відбувався у готелі «Плаза», в одній з найвищих будівель міста. Після семінару на тридцять четвертому поверсі тато зайшов у ліфт, щоб спуститися на перший. Але не в той ліфт. У зовнішній, скляний, з якого можна милуватися міською панорамою. Неймовірне враження, але занадто потужне для тата. Йому ніколи не кортіло побачити місто згори. Ліпше роздивлятися навколо, коли тверда земля під ногами. Не дивно, що ми мешкаємо на першому поверсі.

— Дуже вдарився? — питаю я.

— Мабуть, ні, але на чолі ґуля. І я лежу на дивані в рецепції готелю. Звеліли трохи полежати, перш ніж іти додому.

— Окей.

Бідолашний мій татко. Його вісь не лише перехилилась, як вісь Землі. Сьогодні він ще й завис над прірвою. Дуже сподіваюся, що жінки, котрі читатимуть оголошення про знайомство, не такі вибагливі, як лосихи.

Я нечутно зітхаю і кажу:

— Відпочивай, я дам собі раду тим часом.

Після телефонної розмови з татом я беру аркуш і пишу: «Симпатичний, приземлений чоловік, 40 років, шукає кохану. Якщо ви зацікавлені, надішліть мені повідомлення» І дописую свій номер телефону.

Добре звучить, вважаю я. І ще дописую: «P.S. На жаль, я не можу відповісти на дзвінок, але залюбки прочитаю смс-ку й якнайшвидше сконтактуюся».

Сподіваюся, що оте «приземлений» відлякає дам, котрі люблять дряпатися скелями.

Цього разу Іне дуже задоволена моїм текстом. Навіть телефонує мені, не обмежується смс-кою.

— Чудово, — полегшено зітхаю я. — Що далі?

— Розвісимо.

— Розвісимо?

— Звісно! А ти як думав? Розвісимо оголошення по всій вулиці.

— Я, власне, думав про якісь журнали.

— Та ні! Це займе надто багато часу. Опублікують за місяць, не раніше. За той час твій тато ще, чого доброго, встигне одружитися з Уллою.

— Думаєш? — я аж похолов.

— Єп-п! Треба написати в багатьох екземплярах! Що більше людей прочитають анонс, то більше шансів, що хтось таки відповість, правда? Біля крамниць і супермаркетів є спеціальні дошки для оголошень. Біля «Rema», «Kiwi» і «Coop».

Але я потерпаю, ану ж тато побачить.

Іне поблажливо зітхає. Їй і казати нічого не треба. Ми обоє знаємо, який тато неуважний, особливо до дрібниць. Особливо в крамницях. Він навіть не здогадується про існування подібних дошок оголошень.

— До речі, ніхто не захотів оглядати фотоальбоми, — каже Іне. — Я про свою кузину кажу.

— Гм… А чому?

— Мама вважала, що надто товста в своїй шлюбній сукні, а тато вважав, що деяким речам варто дати спокій.

— Дати спокій?

— Не питай! — буркнула Іне.

На тому розмова закінчилася.

Але вже за кілька секунд знову задзвонив мобільний. Я, навіть не слухаючи, відразу випалив:

— Можна ж створити романтичний настрій з трояндовими пелюстками у ванні, хіба ні?

На іншому кінці панувала тиша. Щоправда, лише мить, а тоді почувся добре знайомий регіт. Іне так не сміється.

— Це ти, Антоне? — аж гикає голос у слухавці.

Я раптом прагну лише одного: заховатися під подушки на канапі й під свіжо-зелений весняний плед, якого Іне досі не забрала.

Бо ж, звісно, телефонувала Улла. Не в тому місці й не в той час, як завжди.

— Е-е… так… — белькочу я. — Я саме хотів… набрати собі ванну.

— Ага, — регоче Улла. — З пелюстками троянд?

— Так, а що? — прокашлююсь я. — Мені подобаються такі… трохи настроєві моменти.

Я аж сам кривлюся зі своїх слів. Улла вже, мабуть, не просто підозрює про мої дивацтва. Вона абсолютно впевнена, що я дивна дитина.

Улла далі сміється.

— Та вже добре… Я просто подумала, що це татів номер телефону. У «Жовтих сторінках» він записаний під татовим іменем.

Story of my life. Я уже й не знаю, скільки разів мені телефонували татові клієнти, цікавлячись сухими туалетами й сечовивідними шлангами. П’ятдесят чи більше…

— Під татовим іменем записані два номери, — зітхаю я. — Один з них — мій. До того ж тата немає удома.

— Гаразд, — каже Улла. — Я подзвонюю пізніше. У церкві має відбутися цікава зустріч. Для батьків підлітків. Хотіла б повести туди твого тата.

Для батьків підлітків? Але ж Улла не має малих дітей. Ані підлітків, зрештою.

— То коли він повернеться? — запитує вона.

— Не знаю, — кажу я, і це правда. — Тато в «Плазі».

— Он як?

У голосі зацікавлення. Вона не може знати, що в «Плазі» був робочий семінар, на якому говорили про туалети й каналізацію. Мені раптом страшенно захотілося, щоб Улла подумала, ніби він у готелі з жінкою. Яка цілком здатна її відлякати.

— Що він там робить? — питає вона.

— Побився, лежить… розбитий, — відповідаю я.

Усе правда. Окрім «розбитий». Фраза зависає в повітрі, і я не кваплюся щось пояснювати. Хай Улла добряче розхвилюється, чому це тато лежить і побився. І з ким.

— Я подзвонюю пізніше, — каже Улла. Дуже коротко.

Ні тобі «прощай навіки», ні чогось іншого, що зародило б у мені надію. Ой, ні, Уллу, видно, не так легко налякати дамами, які, ймовірно, б’ються з татами у «Плазі».

Вочевидь, вона мені не повірила. Я це можу зрозуміти.

На жаль, так воно є. Щоб Улла відлякалася, вона мусить на власні очі побачити татову даму. Іншого виходу, окрім оголошення, не існує.

Трудність у тому, що Улла не така вибаглива й вередлива, як лосиха.

IF YOU OBEY ALL THE RULES

Тепер уже я залишаю татові записку.

Сьогодні уроки в школі починаються дуже рано. Гарного дня. Антон.

Тато ще солодко спить, коли я вислизаю з дверей. Він не спав би, якби знав, що я задумав.

З його канцелярськими кнопками в кишенях.

О такій ранній порі в супермаркеті «Rema», на щастя, ще мало людей. А ті, що прийшли, дуже заклопотані. Мені це дуже підходить, не хочу, аби хтось звертав на мене увагу. І все ж я нервую. Щоб відволікти увагу, спершу купую льодяники від болю в горлі. Ніколи не знати наперед, коли заболить горло.

Потім з байдужим виглядом проходжуюся перед дошкою оголошень, щонайменше тричі, читаю почеплені там папірці. Справді, дуже багато пропозицій. Анна радо вимиє ваш дім, Бйорк навчить йоґи, Заріта зможе зазирнути у ваше майбутнє, а заодно почистити карму.

Але ніхто не пропонує сорокалітнього чоловіка.

Досі ніхто не пропонував. Я зиркаю праворуч, потім — ліворуч і наважуюся.

Відкриваю наплічник, виймаю аркуші й чіпляю їх на дошку з таким неймовірним спритом, аж сам собі дивуюся.

Серце гупає. Я роздивляюся своє творіння. «Розклад на тиждень для 7-Б», написано там. І норвезька, і математика. Розклад на тиждень для 7-Б???

Я стиха лаюся, зриваю розклад з дошки, знаходжу те, що треба. У скаженому поспіху завішую половину Заріти й добрячу частину йоґи Бйорк. Нишпорю в кишені за ще одною кнопкою, щоб причепити папірець на віки.

І раптом чую:

— Привіт, Антоне!

Я так рвучко висмикую руку з кишені, що все, що там було, висипається на підлогу. Та я не дуже тим переймаюся.

Натомість щосили напускаю на себе буденний вигляд. Мовби чекаю на когось і, нудячись, знічев’я розглядаю дошку оголошень.

Бо за спиною у мене стоїть тато Іне, з текою під пахвою і дуже дивним виразом обличчя. Я не дуже добре його знаю, бо зазвичай бачу лише в гаражі, коли він миє три свої автомобілі, і все ж — який дивний у нього погляд.

Тато Іне дивиться на підлогу, потім підводить очі на мене.

— Що це ти тут робиш? — питає він.

— Я просто… досліджую… — кажу я, витріщившись на плакати.

— Досліджуєш? І що ж ти досліджуєш, дозволь поцікавитися?

— Те й се…

Нудке відчуття, що тато Іне чудово знає про мої наміри.

— А що твій тато про це думає, як гадаєш?

Ну ось! Він здогадався, що я розвішую оголошення про знайомство для свого тата. У моїй голові раптом з’являється гулка порожнеча. А з рота виривається найприбацаніше, що я будь-коли ляпав.

— If you obey all the rules, you miss all the fun, — по-дурному всміхаюсь я.

Тато Іне нічого не каже. Стискає губи й рішуче прямує до крамниці. Вигляд у нього ще дивніший, ніж перед тим.

Я, тремтячи, переводжу подих і нахиляюся позбирати розсипані кнопки.

І раптом бачу… З моєї кишені висипалися не лише кнопки й льодяники. На підлозі перед дошкою оголошень, окремо, гостро впадаючи у вічі, лежить пакетик кондомів.

Справжнісінька пачка кондомів фірми «Ньоккен».

Мені хочеться заревіти на повний голос. Та не просто рикнути, а закричати: «Як пачка кондомів опинилася у МОЇЙ куртці?!».

На душі стає ще паскудніше. Бо я зненацька згадую, як тато Іне перевів на мене погляд від підлоги. ВІД ПІДЛОГИ!!!

Майже істерично відмотую назад наш розмову, намагаючись згадати кожне слово, яке йому сказав.

І згадую, звісно! Аж занадто виразно згадую. «Я просто досліджую. Те й се…» ПРОСТО ДОСЛІДЖУЮ?!!! Мені аж морозом сипонуло по шкірі. ТЕ Й СЕ???!!!

Невже тато Іне подумав, що я збираюся досліджувати те й се за допомогою… КОНДОМІВ???!!! Чоловік міг подумати, що в мене незворотно поїхав дах.

А згадавши свою останню фразу, я в розпачі затулив долонями обличчя.

«If you obey all the rules, you miss all the fun».

Ледь притомний, я бреду далі до «Kiwi», «Coop’а» і маленького магазинчика «Joker», де продаються майже винятково стокові товари. Усюди розвішую оголошення, погано усвідомлюючи свої дії.

Бо тепер я все розумію. Розумію, куди поділися кондоми з учительської кафедри, які Ларс мав продемонструвати нам на уроці. Не треба бути Ейнштейном, щоб це збагнути. Хтось їх украв і запхав мені до кишені. Ось так просто.

Маю величезну підозру, що це витівка альфа-самця.

МІЙ ПЕРШИЙ ТАНЕЦЬ

Ну як, вдалося? — цікавиться Іне, коли ми стрічаємося перед школою.

Я киваю. Власне, я хотів усе розповісти Іне. Але, боюся, вона візьме мене на сміх. А ще боюся, що вона вважатиме Кевіна неймовірно дотепним за таку витівку. Тому просто кажу:

— Усе за планом, — і відводжу погляд.

Брехати Іне не надто легко.

На щастя, цієї миті Іне не надто заклопотана саме моїми оголошеннями.

— Пам’ятаєш, я була в стоматолога? — питає вона й стишує голос. — Видерла ось це, доки чекала в приймальні.

Іне роззирається на всі боки й виймає з кишені зіжмакану сторінку журналу.

Там написано: «Добрі поради, як зберегти подружнє життя».

Іне знову жмакає аркуш і запихає до кишені.

— За повіткою! На великій перерві! — кидає мені, уже йдучи.

Усе зазвичай відбувається так, як закерує Іне.

— Я ось тільки не розумію, чому ота твоя кузина потребує аж так багато твоєї допомоги, — зітхаю я; знала б Іне, який МЕНІ сьогодні випав день; це мені потрібна невідкладна допомога, а не її вередливій кузині. — Я маю на увазі, що я її навіть ніколи не бачив.

Іне відкриває коробочку з овочами.

— Я ж уже казала! Моя кузина зовсім не розуміється на коханні, — каже вона, розгортаючи з харчової плівки морквину. — До того ж вона жила… в Америці… досі.

Я пересмикую плечима.

— То й що… Вважаю, що їй уже давно час стати більш самостійною.

Після тривалої паузи Іне підводить на мене очі.

— Ми ж з тобою умовилися, забув?

Вона розгортає зім’яту сторінку й читає: «Поклади нишком записку в коробочку з перекускою твоєї коханої: “Чекай приємної несподіванки ввечері”».

Я скептично поглядаю на Іне.

— Приємна несподіванка ввечері?

— Ну, ти ж розумієш…

— Ну-у… І як твоя кузина зуміє влаштувати цю несподіванку?

— Підкладе записочки батькам, — легковажно каже Іне.

Я далі дивлюся скептично.

— А якщо ніякої приємної несподіванки так і не трапиться?

— Хай там як, варто спробувати, — категорично стоїть на своєму Іне.

— Ми купили мерехтливу диско-кулю!

Уроки закінчилися, і Уле чекає на мене біля велосипедного стояка. Він задоволено всміхається, запихає в наплічник книжку «Їстівні трубчасті гриби Норвегії», з якою ніколи не розлучається.

Я стиха зітхаю. Як же мені бракує буденної одноманітності. Бо цієї миті відчуваю, що живу так, мовби постійно переношуся з однієї дивної ситуації до іншої. Нинішній день не виняток. Бо ми йдемо до мене додому танцювати. Удвох з Уле.

— Ми ще й у гру гратимемо. «Правда чи дія», — радісно повідомляє Уле, сподіваючись такої ж радості й від мене.

Але я щось зовсім не радію.

— «Правда чи дія»? — перепитую я. — Хто таке придумав?

— Вільде й Сара.

Не сподівався від них.

Доки я відмикаю велосипед, повз мене проходить Кевін. Він начеб ненароком штурхає мене своєю неймовірно крутою шкільною торбою.

— О, Speedo! Гарний був день? — питає він.

Я не маю бажання йому відповідати. До того ж терпіти не можу ту прозиванку. Але Кевіну й байдуже, він криво усміхається і застрибує на свій велосипед.

— Уже не дочекаюся послухати вашу доповідь, — хихоче він.

Доповідь! Ще тільки цього нагадування мені бракувало. Я розлючено мружуся йому вслід і щиро сподіваюся, що шматок туалетного паперу досі в його кишені.

Багато хто пам’ятає свій перший в житті танець.

Я ж маю велику надію, що зі мною цього не станеться. Звісно, Уле мій друг і мені дуже потрібна його наука, але якщо вже згадувати танець, то ніяк не найперший: Уле і я, у моєму помешканні — тупцяємо у вітальні між телевізором і обіднім столом.

По-перше, Уле щойно зжував шматок макрелі в томаті і заївся томатним соусом.

А по-друге, він навчився лише чоловічої ролі в парі. Отже, мені відведено роль дами. Дуже сподіваюся, що на святі в Уле ця роль мені не згодиться.

— Поклади мені руку на плече, — видихає на мене макрельні випари Уле.

Я вагаюся.

— Мене, власне, більше цікавлять ноги, — кажу я. — Як їх переставляти?

— Клади руку! — велить Уле і кладе мою руку собі на плече.

Відчуття дурнувате. А коли він обіймає мене за стан, стає ще дурнуватіше.

— Якщо є бажання, то можна ще й щоками притулитися, — пояснює Уле.

— Цього вчитися не обов’язково, — кажу я.

— Ні, з дівчиною значно приємніше тулитися щоками.

— Обійдемося без щік, — полегшено зітхаю я.

Ми тупцяємо повз телевізор і прямуємо до комода.

— Тато каже, що з дамами треба бути галантним, — пояснює далі Уле.

— Окей, — киваю я.

— Бо дівчата найбільше люблять галантних кавалерів, каже тато.

«Гм, — думаю я. — Цікаво, чи тато Уле орієнтується у нинішньому молодіжному середовищі? Хіба дівчата люблять галантних? Скоріш, віддають перевагу бундючним альфа-самцям».

— Як думаєш, у мене можливо закохатися? — зненацька запитую я, бо, як правило, я милий і галантний, принаймні мені так здається.

— Ні, — заперечує Уле. — Я б нізащо не закохався.

Я зупиняюся, як укопаний.

— Та я не хочу, щоб ТИ в мене закохувався!

— І я не хочу в тебе закохуватися.

— А хтось інший? — допитуюся.

— Хто?

Уле тугодум, коли йдеться про абстрактні речі.

Я знизую плечима.

— Та будь-хто…

Уле довго думає.

— Ні, — нарешті відповідає він.

Я зітхаю і знову кладу руку йому на плече. І думаю, що, певно, мені судилася доля Місяця: смуток і самотність. Доля хлопця, який собі кружляє і притягує лише диваків. Астронавтів, вовкулак і подібних…

— Ні, не будь-хто, — раптом озивається Уле, мало не зваливши мене на торшер під вікном. — Лише Іне…

СОНЯ З СУЛЬВІКЕНА

Радість ніколи не триває довго. Наступного дня Іне всю першу перерву стоїть і балакає з Кевіном і навіть кілька разів сміється. Пан і пані Досконалість. Є чого скиснути. До того ж її підвозили до школи. Можу побитися об заклад, що й Кевіна з собою прихопили.

Коли дзвонить дзвінок на урок, я проходжу повз них, не вітаючись. Однак Іне біжить за мною.

— Хтось написав? — схвильовано питає ще здалеку.

— Єп-п! — кажу коротко.

— Прочитай!

А що Іне покинула Кевіна стояти самотою, я зупиняюся, чекаю на неї.

Виймаю мобільний і читаю повідомлення, яке надійшло вчора ввечері, коли я лишень ліг у ліжко. Ось воно: «Жінка, 38 років, радо з тобою зустрінуся. Люблю музику, фільми й мандри на природі. Сподіваюся на твою відповідь. Соня з Сульвікена».

— Соня з Сульвікена, — Іне немов смакує ім’я. — Гарно звучить. Ще хтось?

Я хитаю головою.

— Треба, мабуть, дати їм трохи часу, — кажу я аж наче трохи благальним тоном.

Бо страшенно боюся татового невдоволення ще одним небажаним сюрпризом.

— Трохи… — повагавшись, погоджується Іне. — Але не багато. Улла дуже ефективна…

Десь під кінець уроків пищить ще одне повідомлення. Від Беати, яка захоплюється астрологією та індійською кухнею. А близько четвертої години одне за одним приходять ще три смс-ки: від консультантки з інтер’єру Сів, від особистої тренерки Сірі та від Ґру, яка має собаку.

О сьомій я укладаю список. З іменами й номерами телефонів.

Навіть не підозрював, що сорокарічні можуть мати такий попит.

— Восьмеро жінок? — питає Іне вранці. — Достатньо…

На першому уроці у нас «самостійна робота» у бібліотеці. Ми сіли за стелажем «Релігійна література». Тут не буває багато читачів.

— Ти впевнена, що не варто ще трішки зачекати? — питаю я тоненьким, несміливим голоском.

— На всі сто! — шепоче Іне. — Погляньмо, що вони пишуть про себе!

І хоч користуватися мобільним на уроках заборонено, я виймаю телефон і показую смс-ки Іне. Вона швиденько занотовує на задній обкладинці підручника з математики дані Ґру, Сірі й Соні з Сульвікена.

— Консультантка з інтер’єру… Що це таке? — цікавлюсь я.

— Людина, яка стильно прикрашає дім усередині, — пояснює Іне. — Ну, знаєш, декоративні подушки, ароматичні свічки…

До ароматичних свічок я матиму нехіть на все життя. Думаю, тато — теж.

— Так… Особиста тренерка, — далі веде Іне.

— Наскільки особиста? — питаю я.

— Стоїть над тобою і командує, доки ти присідаєш — встав-сів, встав-сів…. Ось настільки особиста, — розтлумачує Іне.

Я уявляю тата. Правильніше кажучи, я зовсім не уявляю його в такій ролі. Ніколи в житті не бачив, щоб він присідав. Ще й тато аж ніяк не з тих, кого можна змусити до чогось криком.

— Її теж викреслюємо, — категорично кажу я.

Іне проводить довгу риску через ім’я Сірі.

— А як тобі астролог? У них купа спільного…

— Астрологи вірять у знаки зодіаку, — буркаю я. — У Левів, Дів і таке інше. Тато в таке не вірить. Йому більше подобаються планети. І ще, може, місяці.

Мені трохи шкода викреслювати Беату, бо я люблю індійську їжу. Але як треба, то треба.

Зупиняємося на Соні з Сульвікена. Вона була першою.

— Який номер телефону твого тата? — питає Іне.

Я відповідаю рефлективно, бо знаю його напам’ять.

— Окей!

Голос звучить задоволено, ніби Іне щойно ухвалила важливе рішення.

Я запитально дивлюся на неї і раптом розумію, що вона набирає смс-ку на моєму телефоні.

— Соня зателефонує твоєму татові о дев’ятій вечора, — втішено всміхається Іне. — Я їй дала його номер.

ПРИЙДИ Й ПОРЯТУЙ НАС, СОНЮ

Грудка в животі розрослася до нових висот — чи широт, як там кажуть? Я чекаю повернення тата з роботи, у туалеті побував уже тричі.

Ні, я не створений для стресу.

Біда в тому, що тато не розуміє того, що розуміємо ми з Іне. Що єдине, що може врятувати його від Улли, — нова жінка. От хоча б Соня з Сульвікена.

І він не розуміє, що його вісь треба відлагодити. Щоб моє життя набуло сенсу.

Правду кажучи, тато багато чого не розуміє. Але відразу зрозуміє, що це новий сюрприз. А сюрпризів він не любить.

О пів на п’яту з крамниці приходить тато з двома пакетами.

— Тату… — кажу я, доки він виймає з пакета хліб з борошна грубого помелу. — Чи хотів би ти познайомитись з деким із Сульвікена?

— Сульвікена? — тато нарізає хліб.

— Ну, так… для прикладу.

— Та… мені не надто важливе походження… — каже тато.

— …лиш би людина була хороша, — докінчую я.

— Щось таке, — погоджується тато, намащуючи на скибку ікрову пасту.

Я витримую паузу.

— А якби це була одна жінка… — починаю я знову.

— Антоне! — уриває мене тато. — Ми ж уже закрили цю тему, хіба ні?

«Ні, — думаю я. — Знав би ти, як ми ще далеко від закриття цієї теми!» Але нічого не кажу. Бо тато мене різко урвав. Натомість теж мащу собі скибку хліба. Кладу зверху сир. Хоча зовсім не голодний.

— Як справи на роботі? — питаю за якийсь час.

З потайною думкою. Бо, якщо тато скаже, що не все добре, я зможу ввернути, що, можливо, приємно було б познайомитися з жінкою. Людиною, яка зможе розважити. З Сульвікена, наприклад.

Однак мій план провалюється. Тато радісно розповідає про дачні туалети розмаїтих розмірів і форм.

— Найважливіше для клієнта — відсутність запахів, — розповідає тато, зручно вмощуючись на канапі. — Тому треба, щоб туалет був роздільний, відділяв мокре від сухого. Ось у чому секрет.

Тато невимушено веде розмову про туалети, смакуючи канапкою. Таки не всі його гени я успадкував.

— До того ж багатьох цікавить туалет лише для дозвілля.

— Дозвілля? — хапаюсь я за тему, щоб повернути розмову в попереднє русло.

— Використання на дозвіллі, — пояснює тато, — це коли туалетом користуються двічі на рік. Тоді достатньо маленького. Але він швидко переповнюється…

Я відкладаю канапку.

— Тоді я раджу більшості клієнтів подумати на перспективу. Надто якщо вбиральнею користується більше, ніж двоє осіб.

Я киваю.

— Більший туалет? — вдаю я зацікавленість.

— Так, ну, щоб не дзюрити в кущі, — киває тато.

Рятуйте! Щиро сподіваюся, що він не почне побачення розмовою про свій фах. Бо це НЕ буде добре.

— Але я мушу підняти продажі, — веде тато далі. — Тож спробував дати оголошення в газету. Трохи таке… динамічніше…

Динамічне оголошення про дачні туалети? Як це, цікаво?

— Найкраще продається «Довре-Нільс».

Я вирішую трохи зачекати, не відразу розповідати татові про Соню. На щастя, до дев’ятої ще багато часу.

Але чекання не така вже й приємна штука, як про нього часто кажуть.

Ну, ось! Хто це нам махає? Хто нас помітив у вікні вітальні, і вже пізно ховатися під канапою чи вдавати, що нікого немає вдома?

— Хо-хо!

Тато відчиняє двері, й Улла весело сміється, наче вона різдвяний гном чи ще хтось потішний.

— Маю для тебе невеличкий сюрприз, — чую її голос.

О, ні, ні, ні! Це я наготував сьогодні татові сюрприз. Усе шкереберть!

— Е-е, справді? — каже тато.

— У церкві тематичний вечір, — повідомляє Улла. — Думаю, буде дуже цікаво.

— …тематичний вечір?

— Для батьків, які мають дітей-підлітків, — енергійно киває Улла. — Тема: «Твої, мої і наші діти».

На тата нападає кашель.

— Он як… Але я щойно приготував собі вечерю… то…

— Вечерю? — Улла рішучим кроком проходить повз мене до столу у вітальні. — Канапка може зачекати…

Тато розгублено кліпає очима.

— Та я добряче голодний…

— Тоді доїдай її скоренько. Я зачекаю, — не відступає Улла.

— Ти знудишся, чекаючи… Я з’їв би зараз купу канапок…

Улла голосно регоче й валить на кухню, відриває чималий шмат харчового паперу.

— Приготую перекуску, а ти тим часом взувайся, — велить вона. — Але поквапся. Початок за десять хвилин!

Я оніміло спостерігаю за подіями. Як вона сказала? «ТВОЇ, МОЇ І НАШІ ДІТИ»?

Мені нестерпно захотілося, щоб Соня зателефонувала вже, негайно! І вмить його зачарувала! Хай би навіть посваталася! Та що завгодно!

Мене пронизує думка: а якщо Соня зателефонує, КОЛИ ТАТО З УЛЛОЮ СИДІТИМЕ НА ТЕМАТИЧНОМУ ВЕЧОРІ? Він же нічого ще не знає!

— Ти повернешся до дев’ятої? — тоненько пищу я, доки Улла тягне тата з дверей.

— Спробую, — невпевнено відповідає тато.

І здається на поталу Уллі.

ІНША ТЕЛЕФОННА РОЗМОВА

Нема нічого гіршого за чекання. У цьому я остаточно впевнився. Бо вже пів на дев’яту, а мені в голові крутиться лише одна думка: скільки може тривати тематичний вечір для батьків, котрі мають дітей-підлітків?

Про це я думаю і за двадцять хвилин до дев’ятої. І за чверть до дев’ятої.

Ось уже за десять дев’ята. Мені припікає в туалет. Що робити? Я не можу ризикувати, що сидітиму на унітазі в той момент, коли тато повернеться додому. Бо насамперед мушу підготувати його до телефонної розмови з Сонею, яка ось-ось подзвонить. А ще ліпше було б мати зайвий час, щоб налаштувати його на відповідний настрій.

За п’ять дев’ята! На мене нападає гикавка.

«Соню, — подумки благаю я, — прошу, будь непунктуальною! Потягни час! Хоча б на чверть години!»

За дві хвилини до дев’ятої я розумію, що подолати стрес мені вже не під силу. Я ніколи не зможу стати парамедиком, фахівцем, який миттєво повертає до життя, має холодну голову і точно знає, як діяти.

Ні, мені аж ґвалт треба до туалету! Надто страхітливими можуть бути наслідки.

І тоді, звісно, ж повертається тато. Я чую, як він скидає черевики перед дверима.

— Тату! — кричу я крізь гикавку, коли він проходить коридором повз туалет.

Але він не чує. Я ледь не вибігаю зі спущеними штанами. Поспіхом підтираюся.

— Тату! — репетую я.

Чую, як він наповнює водою мийку на кухні.

— Тату! — верещу я.

Дзвонить його телефон.

І вже надто пізно.

Тато винахідливий чоловік. Коли чимось зайнятий, завжди вмикає в телефоні гучномовець, щоб виконувати дві роботи одночасно. Ось сьогодні теж так.

Я виходжу з туалету, а тато тримає обидві руки у мийці — миє посуд. Я чую, як він каже діловим голосом:

— Слухаю! Чим можу допомогти?

Будь ласка, благаю я подумки, будь ласка, виявися звичайним туалетним клієнтом, якому кортить проконсультуватися щодо сухого туалету або унітазу «Довре-Нільс» з темного дерева.

— При-и-ивіт, я стосовно оголошення…

Моє серце набирає шалені оберти. «Оголошення» може означати лише одне: це — Соня з Сульвікена.

— Так, він чудовий, правда? — підхоплює розмову тато.

І тієї секунди я усвідомлюю: «Оголошення» може означати НЕ одне й те ж. Цієї миті воно може мати щонайменше два значення. Навіть два взаємовиключні значення. Про яке ж це оголошення казав тато? Яке він подав у газету? Динамічна реклама дачних туалетів!

Мій тато подумав, що Соня з Сульвікена цікавиться дачним туалетом!

А Соня з Сульвікена думає, що тата цікавить приємна жінка.

Якщо це справді вона… Дама на другому кінці може цілком виявитися звичайною клієнткою, яка прочитала анонс у газеті. «Будь ласка, — думаю я, — запитай про шестиметровий сечовивідний шланг!»

У деяких галузях прийнято про дещо не говорити прямо, а, так би мовити, «загортати в папірці». У похоронних бюро, наприклад. Вони ніколи не назвуть мертву людину «трупом». Це я добре пригадую, коли минулого року ховали стареньку тітку Рут.

У туалетній сфері так само. Тато, скажімо, ніколи не запитує: «Скільки ви з чоловіком напісюєте за тиждень?» чи «Ваш старий туалет вже повний?».

Так ось… Тато веде розмову здалеку й не дуже зрозуміло.

— То ви бажаєте собі… простішого життя?

Соня ніяково сміється.

— Простішого? Що ж, можна і так це назвати…

Її голос такий розгублений, що я вже не маю сумнівів. Це — Соня. З Сульвікена. Яка мала б нас урятувати.

Тато бряжчить каструлями в мийці й навіть уявлення не має, що ось-ось гряде роман.

— Щось припало вам до смаку? — питає він.

— Припало до смаку? — знову ніяково сміється Соня. — Хе-хе… Можливо… Важко сказати без ближчого знайомства…

Я знаю, що зараз думає тато. Ось дама, яка розуміє, що таке стиль, думає він. Перш ніж попісяти, їй треба напудрити носик.

Тому він продовжує розмову дуже тактовно.

— Ближче знайомство… чом би й ні… До речі… ви маєте… е-е-е… велике коло знайомих?

Скільки людей ходитиме на ваш унітаз і як часто? Ось що мав на увазі тато. Але цього, звісно, не розуміла Соня!

— Велике коло знайомих? — розгублено перепитує вона. — Що ви маєте на увазі?

— Об’єм… Я ж хочу запропонувати вам найкраще!

— Е-е… дякую! — ще більше розгублюється Соня.

— То які ваші потреби?

Соня нервово сміється.

— Ну… мої потреби… я…

Якби вона тут сказала, що її потреби — «вірний і надійний коханий» або «піші мандрівки в лісі та в горах», можливо, вони б намацали правильну стежку. Але фраза повисає у повітрі. Яка ж вона дурна….

— Я так здогадуюся, що мова йде про використання на вихідні? — питає тато.

Я тихенько закопуюся під подушки на канапі.

— Використання на вихідні? — голос Соні напинається, мов струна.

Ясно, що вона мріяла не лише про використання на вихідні.

— Ну, так, — каже тато. — Бо якщо йдеться про постійний вжиток, то лише для двох, тож…

Якщо користуватися дачним туалетом цілорічно, то його вистачить лише на двох осіб. Ось про що намагається повідомити їй тато.

Але ж Соня говорить не про туалети.

— Я й не мала на увазі більше двох… — гостро відповідає вона.

— Ніколи не можна сказати напевно, — уриває її тато. — Дехто буває більш соціальним, ніж інші.

І… катастрофа! Він веде далі:

— А ще ж запах…

— Запах?

— Я хотів запитати, чи вас цікавить варіант без запаху?

Тато вже втомився загортати в папірці.

На другому кінці лінії довга пауза. Я чую, як дихає Соня.

— Це ненормально, — нарешті каже вона.

— Та що ви, це цілком по-новому, — з ентузіазмом відповідає тато. — Я маю неймовірно багато клієнтів!

Я ще глибше закопуюся в подушки й намагаюся не думати, яких саме татових клієнтів уявляє собі Соня.

— Ага! — злісно цідить вона. — Мене це НЕ цікавить!

Але тато так просто не здається, ще чого.

— А як вам «Довре-Нільс»?

Соня голосно сопе. А тоді, поволі карбуючи кожне слово, питає:

— Який ще Нільс?

— Найкращий! — емоційно запевняє тато. — Приємно поглянути… Шестиметровий сечовивідний шланг!

І тут Соня з Сульвікена зривається на крик:

— Та хто він збіса такий?!

Далі я не слухаю. Тихенько сповзаю з канапи, крадуся до дверей, вислизаю з помешкання і біжу сходами на другий поверх. Бо такий я боягуз…

ФЛЕМІНҐ

— Ви багато наробили помилок?

Я сиджу на канапі вдома в Сіґне Сальвесен, жую печиво «Марія» і думаю про тата.

— Купу! — киває Сіґне Сальвесен. — І добрих, і поганих.

— Гм, хіба бувають добрі помилки?

Сіґне довго дивиться на мене.

— Бувають, — каже нарешті, наливаючи мені соку. — Ти ніколи не чув про Флемінґа?

Ні, не чув. Мабуть, якийсь старий чоловік, з яким Сіґне познайомилася на церковному кавуванні. Я заперечно хитаю головою.

— Флемінґ досліджував бактерії, — пояснює Сіґне. — Одного разу він забув кілька вирощених бактерій у склянці. Забув так надовго, що склянка заросла грибком.

— Фе! — пирхаю я.

Сіґне хитає головою і водночас помахує пальцем.

— А ти знаєш, що то був за грибок?

Ні… Це Уле цікавиться грибами. Не я.

Сіґне хитро всміхається, дві секунди мовчить, а тоді каже:

— Пеніцилін! Ліки такі… Пеніцилін убив бактерії у склянці. І фокус-покус! Флемінг відкрив грибок, який убиває бактерії. А все через свою помилку, — Сіґне киває мені. — Уявляєш, скільки людських життів урятував?

Я задумливо киваю. Ну, так… Флемінґ був забудькуватий. Яке щастя для людства! А я ніяк не врятую людське життя, втягнувши тата в свою аферу.

— А ще я спізнилася, — каже Сіґне й бере з тарелі печиво.

— Куди?

— На своє весілля. То найліпше, що зі мною трапилося.

— Найліпше? — я аж рота роззявив від здивування.

Сіґне жує печиво, хитає головою.

— Чоловік і діти — це не для мене. Надто багато гармидеру. Книжки цікавіші. І кросворди…

Я підводжу очі на книжкові полиці Сіґне Сальвесен. Ібсен, Весос, книги рекордів Ґіннеса. Охайні ряди. Зненацька я майже розумію, що має на увазі Сіґне.

Принаймні оте про чоловіка й дітей. У помешканні поверхом нижче ми маємо і те, і інше.

І все ж дивно. Бо мені завжди було шкода Сіґне Сальвесен через те, що вона самотня, без чоловіка.

— Помилки можуть бути дуже різні, — каже Сіґне. — Пам’ятай про це!

Я киваю.

— А що з поганими помилками? — цікавлюсь я, уже збираючись додому, бо саме погані помилки найактуальніші для мене.

— Я їх забуваю…

Легко їй казати! Вона така стара, що скоро цілком втратить пам’ять.

Тато витирає посуд, коли я повертаюся додому.

— Я записався на курси, — повідомляє він.

Я, мушу визнати, полегшено зітхнув після цих слів. Бо якби тато збагнув, що істерична дама, з якою він щойно розмовляв, телефонувала з приводу оголошення про знайомство, він би зараз говорив зовсім інакше.

— Курси продажів, — пояснює він, вішаючи кухонну шматинку на кран. — Гадаю, мені це дуже потрібно. Відчуваю, що мені бракує навичок комунікації.

Я киваю. Я розумію. Тато відчуває, що в останній телефонній розмові не зумів донести інформацію клієнтці.

Соня з Сульвікена, вочевидь, теж це відчула. Неважко зрозуміти її реакцію. Коли шукаєш коханого, а тобі натомість пропонують вбиральню, хто б не роззлостився.

Я тихенько зітхаю. Якби я був крутим альфа-самцем, то сказав би все, як є. Просто зараз. Що Соня з Сульвікена полювала не за дачним туалетом, а за коханим. А все через мене, бо я почепив оголошення на дошці в супермаркеті. Бо мені потрібно було знайти жінку, здатну відлякати Уллу. Бо я, на своє горе, притягнув Уллу в наш дім.

Але я не альфа-самець. Я маленьке нещастя з великими вухами. Яке в цьому світі спроможне лиш на одне: влазити в усілякі катавасії.

Хай там як, Іне точно не стане психологом, коли виросте.

Перед сном я телефоную їй і розповідаю про телефонну розмову, у якій усе пішло шкереберть. Іне довго, надто довго сміється. Не дуже професійно, як на мене.

— Ти боягуз! — каже вона. — Якби ти розповів татові про Соню заздалегідь, усе було б добре.

Потім я ще довго думав, що насправді це дуже добре, що я не закоханий в Іне. Як вона зі мною поводиться! Ага, боягуз! А брехати Уллі й розвішувати оголошення у супермаркеті — теж боягуз? Дуже навіть сміливець. Як на мене… І хоч Іне дозволено все, нема чого сміятися з людини, котра в біді.

Сидячи на краю ліжка, я додав до свого списку астрономічного балансу ще одну категорію. Вона називається: Чого я навчився.

Я записую:

Ніколи не відкладай відвідини туалету.

Навіть забудько може стати всесвітньовідомим (Флемінґ).

Мені знову подумалося про місяці й порвані гумки, і я дописав:

Помилки можуть бути такі різні, як ти, наприклад.

Ха-ха-ха…

ЧЕКАЙ ПРИЄМНОЇ НЕСПОДІВАНКИ ВВЕЧЕРІ

Увесь цей тиждень клас дзижчав, наче бджолиний рій. Особливо голосно дзижчали дівчата. Вони весь час озиралися, кидали оком то на одного хлопця, то на іншого, а тоді збиралися зграйками й хихотіли.

Не думаю, що й на мене позирали. Хіба лише Вільде раз обернулася до мене, щоб позичити стирачку. Але це ж не рахується.

Сьогодні рахуються лише круті хлопці. Бо сьогодні п’ятниця, останній урок — невдовзі почнеться свято вдома в Уле. Ось із чим це дзижчання пов’язане.

Уле цього тижня теж нівроку дзижчить. Значно менше про гриби і значно більше про диско-кулі. Хоч якась переміна принаймні, хоча я досі ще не визначився зі своїм ставленням до цього свята. Чесно кажучи, зі своїм ставленням до уроку танців удвох з Уле теж іще не визначився. Здається, він учив мене танцювати вальс. А в мене таке відчуття, що дівчата очікують інших танцюльок.

Я так глибоко поринув у думки про танець з обіймами, що й не помітив, як раптово перед моєї партою опинилася Іне.

— Чекай приємної несподіванки ввечері! — скоромовкою прошепотіла вона.

Приємної несподіванки ввечері? Я розгублено моргаю, щокам стає гаряче. Про що це вона?

Іне нічого не пояснює, тицяє мені в долоню клаптик паперу.

— Просто напиши це, — каже нетерпляче. — Для моєї кузини.

Подає мені ручку. Таку, яка пише срібним кольором.

Нарешті до мене доходить. Ну, звичайно! У нас знову година допомоги кузині!

— Чому Я повинен це писати?

— Бо в тебе доросліший почерк, — каже Іне. — Батьки ж повинні подумати на когось з-поміж себе. Тому почерк має бути дорослий.

— Ну, добре.

Мій почерк нітрохи не доросліший за почерк Іне, але я не маю бажання сперечатися. Бо ж ми уклали угоду, як-не-як. Я лише встиг написати сріблястою ручкою «Чекай», коли від учительської кафедри почулося кахикання Ларса. Іне миттю шмигнула за свою парту.

Видно, не завжди легко бути вчителем. Бо Ларс обводить поглядом клас і зітхає.

— Ви сьогодні нестерпно прикрі, — каже він.

І загадує нам щось намалювати, щось гарне. Лиш би ми перестали галасувати.

Спершу я нашкрябую записку для Іне, ховаю під підручник математики й цілком забуваю про неї, потім малюю два дерева й прокладену між ними дошку.

Посеред розмальовування зелених листочків дзвонить дзвінок з уроку. І я раптом помічаю, що «Математика» зникла. Мабуть, Ларс зібрав підручники, доки ми малювали.

Я налякано озираю парту. Куди поділася записка? На якій написано «Чекай приємної несподіванки ввечері»?

«О, ні», — думаю я. «Тільки не це», — думаю я. На підлозі — покришена стирачка, хлібні крихти й більше нічого. Під стільцем — теж. Я відчуваю, як блідну до самих кісток.

А якщо записку знайшов Ларс? Що подумає учитель, яка приємна несподіванка може чекати на нього ввечері?

Це, видно, ніколи не скінчиться. Доведеться уникати тата Іне до кінця свого життя. Й Улли — теж. Та ситуація з власним учителем набагато гірша. Хай навіть до закінчення сьомого класу залишилися лічені тижні.

Я хочу затулити обличчя долонями і раптом думаю: «Ларс не знає, що записку написав Я. Принаймні не може мати такої певності. Він може подумати, що записка адресована МЕНІ. Хоча певності не маю».

Від цієї думки я трохи заспокоююся і пишу нову писульку на вирваному з англійського словника аркуші. Тепер вона має потрапити до рук Іне з кузиною і до нікого іншого.

Емілія за партою попереду озирається і дивиться мені вслід, коли я виходжу з класу. Якась дивна в неї усмішка, але це, мабуть, від засохлого ще з великої перерви молока на верхній губі.

— Ти пам’ятаєш, що ми ночуємо? — питає Іне, запихаючи записку собі до кишені. — Після свята?

— Звичайно!

Так бувало вже не раз. Ще коли ми були восьмирічними чи щось таке. Тобто ночували в Уле. Бо в нього такі батьки, що можна ночувати, коли заманеться. Хоч цілою ватагою.

Найбільше такі ночівлі любить, як мені здається, Іне, бо в Уле їй можна їсти цукор і лягти спати щонайменше на чотири години пізніше, аніж удома. Для мене різниця не така разюча, але я теж люблю ночувати в Уле. Ще й татові сьогодні дуже підходить, що ночуватиму не вдома. Він саме зібрався на оті свої курси з продажів. Його не буде до пізньої ночі.

— Побачимося, — каже Іне й прямує до паркінґу перед школою.

— Побачимося, — відповідаю я.

Я таки трохи радію танцям увечері. Бо ж найближчі друзі можуть танцювати удвох? У цьому ж немає нічого дивного?

* * *

Тато мав би мене навчити хоча б двох речей.

По-перше, танцювати.

По-друге, користуватися парфумованою водою після гоління. Ні, я не маю що голити. Зовсім не маю що… Але саме сьогодні, коли вийшов з душу, а в голові невідчепно крутилися думки про танці-обійманці, я раптом згадав дядька Ернста, який живе в старечому притулку. Він — татовий дядько й цілком пристойно пахне на відстані. Та щоразу, коли, пооб’їдавши всі кремові «шапочки» на тістечках, ми збиралися додому, треба було обійняти дядька на прощання. І ці обійми завжди мали кислий душок. Щоразу…

Можливо, він смердів тому, що дуже старий і майже мертвий. Але обіймів було не уникнути. Тож ліпше вжити запобіжних заходів.

Згадалася книжка анекдотів з бібліотеки, де я вичитав жарт про чоловічка, який був такий маленький на зріст, що його чуприна смерділа брудними шкарпетками. Попри те, що від ніг до чуприни я не аж такий короткий, жарт мене вразив.

Тому, вважаю, вік не має ніякого стосунку до парфумованої води після гоління. До того ж класно трохи пахнути чоловіком, хоча ніщо поки про це не свідчить.

У татовій шафці у ванній стоїть пляшка з написом «Joop». Як прізвище відомого модельєра. Я обертаю пляшку на всі боки, шукаю хоч щось схоже на інструкцію. Марно…

Наважуюся проекспериментувати. Сім-вісім пшиків під кожну пахву, по два — за кожне вухо й три — на шию. «Найгірше, що може бути, — передозування», — думаю я собі. Виходжу в коридор і пшикаю по чотири рази в кожний черевик. Іноді, якщо довго не знімати черевики, мої ноги мають неприємний запах.

Я проходжу повз дзеркало в коридорі й думаю: «Отак і повинен пахнути справжній чоловік».

Потім повертаюся до ванної, а там нема чим дихати.

Відчинене вікно й інтенсивне провітрювання не дає жодного ефекту. «Joop», видно, потужніший, ніж я очікував. Інтенсивніший. Але пахтить не ванна. Це я так пахчу…

Справжні чоловіки так не пахтять. Бо я смерджу старим туалетом.

Уф! І година вже пізня. Мабуть, ліпше спізнитися на свято до Уле, ніж прийти в образі ходячого флакона з парфумами. Не закоркованого…

Я знову залажу під душ. Довго шкребу себе губкою. Доки шия стає бурякового кольору. І закінчується тепла вода в крані.

Зрідка, та все ж іноді, буває, щастить. Я вже на три чверті години спізнююся на свято до Уле. Аж раптом на порозі з’являється тато й здивовано витріщається на мене. Він же мав затриматися на курсах до пізньої ночі! Але мені щастить: він зможе підвезти мене до Уле.

Мені дуже незручно, що я напівголий метаюся коридором, бо за спиною тата стоїть електричиня. Тато пояснює, що нарешті настав час замінити електрощиток. Ага, ось чому вона тут…

Щоправда, вигляд вона зараз має трохи інакший. Мабуть, випрала свій робочий комбінезон, бо сьогодні в святковій блузці, на губах — помада. Щось не пригадую її раніше такою.

Тато каже, що має ще плани на сьогодні. Зайшов додому лише перевдягнутися, бо йде на якусь там вечерю. Тому це таки дуже добре, що я заночую в Уле. Це просто чудово.

Я погано чую, що він говорить, більше вгадую, бо електричиня шалено чимось гуркотить в електрощитку.

— Цікаві курси? — питаю в авті.

— Так, я навчився ЗАХОПЛЮВАТИ увагу публіки, — відповідає тато.

— О, це як?

— Штормом!

А тоді тато починає говорити про щось зовсім інше.

— Що це, до речі, за список у твоїй кімнаті? З якимись номерами телефонів?

Я ціпенію.

— Список?

— Так! З жіночими іменами й телефонами?

— Отой, що вісім імен? — питаю я лише для того, щоб виграти час.

Я вже здогадався, який список знайшов тато. Список жінок, котрі відповіли на оголошення.

Жах! Я гарячково думаю. Пам’ятаю, що в списку, на щастя, лише імена й номери. Нічого про собак чи особистих тренерів.

Тому напускаю на себе невимушеність і кажу:

— А, це ті, що цікавилися дачними туалетами, — і додаю: — Мені весь час хтось телефонує, замість телефонувати тобі…

Рятуйте, хто може! Не дай Боже, закінчу одного чудового дня життя кримінальним злочинцем! Мене добряче лякає моє вміння брехати.

— Аж так багато? — дивується тато. — Нівроку! Це все, мабуть, через моє оголошення в газеті.

Він задоволено всміхається.

Спершу я відчуваю радість і полегшення, а потім — докори сумління. Знову… Бо татова реклама зовсім не така заманлива, як він собі уявляє. Добре, що тато на тому й заспокоївся. Хай тішиться поки що…

У кінці дороги видніється дім Уле. З надувними кульками на воротах. Я відчуваю, як поколює в животі.

— Що це за запах? — раптом питає тато.

— «Joop», — кажу я.

Бо ж набризкав по чотири пшики в свої черевики. А шкарпетки, на відміну від мене, у душі не побували. І це дедалі відчутніше.

— Ага! Ну, хай щастить! — каже тато, випускаючи мене з авта перед будинком Уле. — Але дивись, без витівок, — хихоче він.

Аякже! І це каже тато, за яким ніколи не ходила слава бешкетника. Гени не ті.

«ПРАВДА ЧИ ДІЯ»

Удома в Уле ніхто не дзвонить у двері. Як і в себе вдома, я відчиняю двері, скидаю в коридорі черевики. Але раптом завмираю. Знову відчиняю двері, виставляю черевики надвір. Своїми пахощами вони можуть будь-кого нажахати.

— Антоне, я тобі зайняв місце!

Уле у вітальні вже розсаджує гостей за стіл. Кур’єр щойно привіз піцу. Над столом — хаос рук, усі намагаються вхопити собі ласий шматок.

Уле широко мені всміхається і плескає долонею по столі біля себе.

— Сідай тут! — каже він гордо.

Я розумію його наміри. Він запланував танцювати з Емілією, тому її картка лежить навпроти нього. А я, на його думку, мав би сидіти навпроти Іне, бо ж захочу потанцювати з нею.

Важко передбачити, чи вона теж матиме таке бажання. Іне сидить, задумливо насупивши чоло й, здається, навіть не помічає моєї появи. Але вона причепурилася, почепила у вуха сережки.

«А я тут напахнився, — думаю я. — Та ще й так невдало». Я запихаю ноги якнайдалі під стіл.

Емілія теж причепурилася. Густо наклала блакитні тіні на повіки й підмалювала рожево губи. Гарніше, ніж засохлі молочні вуса, але не набагато. Та Уле начеб подобається.

Після п’яти піц, двох раундів настільної гри, де треба вгадати, що намалював партнер, і трьох кока-кол, приходить тато Уле з чіпсами. Три велетенські полумиски. Один ставить перед нами, однією рукою обіймає за плечі Уле, другою — мене.

— Усе добре, хлопчики? — усміхається він.

Ми киваємо. Він підморгує і каже:

— Скоро почнуться танці.

Тато Уле має дуже веселий вигляд. Він справді любить гучні забави. А я думаю, як Уле пощастило з таким татом. І все ж: жодний тато на світі не допоможе Уле танцювати з тією, з якою він мріє. І нічого з цим не вдієш…

Тієї миті я помічаю, як Емілія надто довго дивиться на мене. І наче підморгує. Не Уле, а МЕНІ. Двічі. Можливо, й тричі.

Емілія стає трохи дивною. Будемо сподіватися, що їй просто потрапило щось до ока.

Згодом, коли батьки Уле відсунули стіл, щоб звільнити місце для танців, більшість гостей збилися під стіною. Неприродно скромні й незвично мовчазні. Мабуть, не лише я сушив собі голову тими танцями.

А ось Вільде й Сарі зовсім не до нас. Вони стоять у кутку біля канапи й грають на пальцях у «камінь, ножиці, папір». Сумніваюся, що за мене…

— Направду, нічого не розумію.

Це — Іне. Вона вже не витримує «підпирати стіну» й підходить до нас з похнюпленим виразом на обличчі. Тепер, коли всі вийшли з-за столу, я бачу, що вона в сукенці. Іне в сукенці — це завжди така несподіванка! Мої щоки знову починають пашіти.

— Мені не дозволили заночувати, — пояснює вона, наморщивши чоло.

— Чому? — питає Уле.

— Не знаю… Тато лише сказав, що про це ЗОВСІМ не може бути й мови!

— Дивина! — кажу я.

Але вже за кілька секунд думки навалюються у мою голову. Я додумуюся до того, що «ЗОВСІМ не може бути й мови!» зовсім не дивне. Я навіть починаю розуміти тата Іне. Неприємне відчуття, що тут замішані кондоми. Оті, що вивалися мені з кишені перед дошкою оголошень у «Rema».

Іне зітхає.

— Не уявляю, що на нього найшло.

Я мав би розповісти Іне, що її тато зовсім не темряви боїться. І про кондоми в супермаркеті мав би розповісти. Але я знаю, що до цього не дійде. Ніколи. Бо тоді все зміниться. Назавжди. І буде дуже важко запросити Іне потанцювати зі мною.

— Що за запах? — раптом питає Іне.

Я дивлюся на свої ноги. І розумію: хай мої черевики й стоять на сходах ґанку, це мене аж ніяк не рятує.

— «Joop», — кажу я.

— «Joop»?

— Парфуми після гоління, — зітхаю я. — Побризкав шкарпетки.

— Трохи дивне застосування…

Я з нею погоджуюся. Хоча напахчені шкарпетки могли б іноді стати добрим помислом. Для тата, наприклад.

— Я подумав, що гарно було б пахнути парфумами на святі.

— Непогана думка, — каже Іне, махаючи рукою перед носом.

— То ти не вважаєш, що так я трохи пахну чоловіком? — запитую я.

— Як на мене, ти смердиш сільським виходком, — відповідає Іне.

Це направду щастя, що мені знайомий кожний закуток у домі Уле. Я, наприклад, чудово знаю, де лежать його шкарпетки. Охайно складені в нижній шухляді комода й пахнуть свіжою випраністю.

Я завжди казав: Уле вигідний друг. У нього знайдуться і шкарпетки, і коричні вертуни.

І дзеркало, у якому, якщо стати навшпиньки, видно мене всього. Я стою перед дзеркалом зо дві хвилини, вдихаю на повні груди.

— Що ж, Антоне, — кажу до себе в чистих шкарпетках. — Тепер ти готовий до свого першого танцю.

Іноді добре збрехати самому собі…

У вітальні танці в розпалі. Сара, видно, виграла в «камінь, ножиці, папір» і тепер урочисто пливе кімнатою у парі з Кевіном. Який, ясна річ, вміє танцювати не лише полонез. Кевін уміє все! Він поволі вихиляє тіло то в один бік, то в другий, притулившись щокою до Сариної щоки. Джеймс Бонд та й годі. Без пістолета…

Іне ще ніхто не запросив. «Моя найдорожча подружка», — думаю я, і щокам стає гаряче. Приємно потанцювати з найліпшою подружкою. Я уявляю, як Іне покладе долоню на моє плече, а я обійму її за стан. Ми танцюватимемо, притулившись щоками, у чистих шкарпетках.

Але двері до вітальні перегородила… Емілія.

— Ну? — ледь не злісно питає вона, взявши руки в боки.

Я розгублено дивлюся на неї, нічого не розумію.

— То на яку приємну несподіванку я мала чекати ввечері?

Я оніміло витріщаюся. Звідки мені знати? Хай собі сподівається чого хоче, мені що до того?

— Антоне, я знаю, що то був ти.

Був я? Я не розумію, що знає Емілія. Що я позичив шкарпетки Уле?

— Ти позичив сріблясту ручку Іне, — каже вона. — Я тебе бачила.

Сріблясту ручку Іне… Поволі до мене доходить, куди поділася записка з-під «Математики». На якій було написано «Чекай приємної несподіванки ввечері».

То це тому Емілія мені підморгувала. Двічі, може, й тричі. Вона подумала, що чекати приємної несподіванки треба їй.

Я безпорадно дивлюся на Уле, який стоїть біля торшера. І на Іне, мою найліпшу подружку, яка самотньо стоїть біля коминка. Але чим вони допоможуть? Я ще не встигаю нічого пояснити, як Емілія хапає мене й тягне танцювати.

Я з більшою радістю потанцював би з Уле. І хоч аж ніяк не мрію запам’ятати наш з Уле танець на все життя, ще менше хочу запам’ятати танець з Емілією. Яка без кінця штурхає і смикає мене, тягає по підлозі, наче я спортивна торба.

— Та ти якась справжня рохля, — каже Емілія. — Навіть відважитися сказати не можеш.

— Що сказати?

— Що хотів потанцювати зі мною, звісно. І стати моїм коханим.

Я раптом закашлявся. Аж мені памороки забило.

— Коханим? — кашляю я.

Емілія усміхається рожевими губами, лиш трохи гарнішими за засохлі молочні вуса.

— Я це відразу зрозуміла, — каже вона й далі кружляє мене кімнатою.

— О, — лише й спроможний видушити я з себе.

Треба добре прочистити свої мізки. Гадаю, так зазвичай і роблять, коли несподівано звалюється на голову кохана, яку зовсім не кохаєш.

— Але мені не подобаються хлопці, у яких на думці лише комп’ютерні ігри, — веде далі Емілія. — Тому доведеться тобі з ними попрощатися.

Я марно намагаюся ковтнути. Горло пересохло.

— Можемо ділитися шкільними перекусками, якщо матимеш булочки, — торохтить Емілія.

І раптом мені спадає на думку ідея. Блискуча, як на мене. Я цілеспрямовано — наскільки цілеспрямованою може бути спортивна торба — підтанцьовую до Уле біля торшера.

— Сталася плутанина, — кажу я Емілії, а потім голосно додаю, щоб усі почули: — Сказати, якої приємної несподіванки ти мала чекати сьогодні ввечері? УЛЕ!

Я прискорюю крок і заводжу її просто в обійми Уле, у які вона падає з тихим, здивованим зойком.

Уле всміхається. Він бере Емілію за стан, майже так само галантно, як Кевін, і веде її на середину кімнати під диско-лампу, що мерехтить червоними й зеленими блищиками.

Звісно, Емілія кидає на мене довгий сердитий погляд. Але гарнішого танцю вона собі й уявити не могла б. А мені тепліє на серці.

Та хто сказав, що вечір від мого шляхетного вчинку стане щасливим. Ані раз! Хмара невдач, як завжди, впевнено нависає над моєю головою.

Доки я був зайнятий шляхетними вчинками, Джеймс Бонд уже встиг уп’ястися пазурами в Іне. Про щоки вкупоньку я вже й мовчу. Тулиться до її щоки, погойдуючись у такт музиці. Ведучи Іне від торшера аж до коминка.

У животі знову набухає желейна маса. Лиш би не виблювати в туалеті Уле!

— «Правда чи дія»! — викрикую доволі голосно.

На мене здивовано озираються.

Сара з Вільде обирають «дію». Як і треба було сподіватися.

— Ти поцілуєш Кевіна, — каже Вільде до Сари.

— Ти теж мусиш поцілувати Кевіна, — каже Сара до Вільде.

Ми починаємо. Уявляєте, я навіть зрадів можливості пограти в «правду чи дію». Усе ж ліпше, ніж дивитися, як Кевін тулиться щокою до щоки Іне.

А щоб бути цілком чесним, то мені просто нічого боятися у цій грі. Зазвичай небагато буває охочих цілуватися зі мною.

Однак багато хто має великі сподівання. Хай там як, Ганна дуже розчарована, що їй довелося з’їсти те, що лежить на верхній поличці холодильника Уле.

Спершу було дуже потішно спостерігати, як вона гризе зелену паприку, але гризла вона її надто довго, тож ми вирішили продовжити гру, не чекаючи, доки вона її з’їсть.

Симон першим обрав «правду». Усі знають, що він здебільшого шахрує, тож йому нічого втрачати.

— Хто найгарніша дівчина в класі? — запитує Ганна.

— Емілія, — відповідає Симон, і всі розуміють, що він придурюється.

— Коли моя черга?! — вигукує Уле.

Він не надто винахідливий у запитаннях, але ж свято відбувається у нього вдома, а це майже як день народження святкувати. На іменинника заведено зважати насамперед.

— Який гриб тобі найбільше подобається?

Усі ж знають, що Уле схиблений на грибах.

— Рижик, — усміхається Уле. — Дуже смачний їстівний гриб.

Тепер черга Уле запитувати.

— Правда чи дія? — питає він і, звісно ж, дивиться на мене.

Я обираю «правду». Бо ненавиджу їсти затхлі харчі з чужих холодильників. До того ж я не боюся підступу від Уле. Він точно запитає про гриби. А правду про гриби можна й не приховувати.

— Ти закоханий в Іне?

Я ціпенію. Що це? Такий підступ супроти людини, яка тримає під контролем усі трубчасті, пластинчасті гриби й усі різновиди лисичок, щоб знати, що відповісти Уле! І ось раптом друг Уле запитує, чи закоханий я в Іне? Він зовсім ЗБОЖЕВОЛІВ?

Я дивлюся собі під ноги.

— Ні, — відповідаю захриплим голосом.

Уле здивовано дивиться на мене.

— Але це неправдива відповідь, — каже він. — Ти повинен сказати «так».

Увесь клас сміється, а я ще глибше пробуравлюю поглядом підлогу. У тому місці, де слід від сучка схожий на серце. Уся кров у тілі змінює русло й припливає до голови.

— Нічого я не повинен, — відповідаю я, чую глузливий смішок і не вірю своїм вухам, що це мій смішок.

— Повинен, — наполягає Уле. — Бо треба казати правду. Ти закоханий в Іне. Мусиш сказати «так».

Найгірше, що Уле намагається мені допомогти. А ще гірше, що однокласники починають свистіти.

Я насилу відводжу погляд від серця на підлозі.

— Що я закоханий в Іне? Ще чого хочеш? Відповідь «ні», — я голосно сміюся, ніби Уле надокучливий малюк, який виканючує солодощі посеред тижня. —  «Ні» і ще раз «ні».

— Це ж неправда, — розгублено повторює Уле.

Але цієї миті мені зовсім його не шкода.

— Це ти кажеш неправду, — кажу я, гнівно дивлячись на нього.

І клас знову регоче.

Я завважую багато слідів від сучків на підлозі у вітальні Уле. Доки всі далі грають у гру, я тихенько сиджу й щосили кліпаю повіками, стримуючи щось мокре в кутиках очей.

На Іне ні разу й не глянув. Здається, я більше ніколи не зможу на неї поглянути.

На щастя, вечір закінчується. Я, попри все, встигаю напхатися до переситу солодощами з полумиска в кутку. Аж до нудоти. Боковим зором бачу, як Іне до переситу напивається лимонадом, сидячи на канапі з Кевіном. Я добре знаю, що напиватися з незвички лимонадом дуже зле.

Об одинадцятій свято закінчується. Доки гості розбирають свої куртки, а мама Уле витирає зі столу розлиту кока-колу, до мене підходить Іне.

— Думаю, моя кузина більше не потребує твоєї допомоги, — холодно промовляє вона.

— То й чудово! — кажу і ніяк не можу проковтнути грудку, яка застрягла в горлі. — Вона вже добряче почала діяти мені на нерви, — кажу я більше до підлоги, ніж до Іне.

ГРИБИ

Ми лежимо в кімнаті Уле, він — на своєму ліжку, я — на матраці на підлозі. Північ, а я бадьорий, наче вдень. Але не по-доброму бадьорий.

Трохи втішає лише те, що Уле більше на мене не сердиться. Я пояснив йому, що гра — це просто гра, у грі все несерйозно. І попросив вибачення за своє роздратування.

— То… ти не думаєш, що я — суцільна помилка? — питає Уле.

«Помилка, — думаю я. — Знав би Уле, хто тут справжня помилка! Хто просто собі тріщинка в гумці!» Але нічого не кажу.

— Ніхто не помилка, — кажу натомість, я ж мастак брехати. — До того ж бути помилкою — це одне, а допускати помилку — зовсім інше.

Ого, нівроку! Я аж повторюю подумки свою фразу. Іне таки має рацію: іноді я говорю, як старий філософ. І аж трохи пишаюся собою. Мій язик, мабуть, мудріший за мозок.

Раптом Уле каже таке, чого я від нього ніколи не чув.

— Знаєш, я трохи інакший…

Зненацька я наче шпортаюся. І старий філософ у мені шпортається теж.

Бо Уле знає, що він інакший. Дивно про таке думати. І дуже важко щось відповісти.

— Більшість людей інакші, — кажу я.

— Не такі інакші, як я, — наполягає Уле.

Якусь мить я мовчу.

— Що з моїми вухами? — питаю.

Уле дивиться на мої вуха.

— Вони великі.

— Так, великі, а ще — інакші. Важко знайти інакшіші вуха. Тому тобі годі зі мною змагатися.

— Я не вуха мав на увазі, — заперечує Уле.

— Я знаю…

Настає невеличка пауза.

— Я мав на увазі помилку, — знову озивається Уле. — Бо хіба людина не стає помилкою, коли вона інакша?

Я мушу подумати. Думаю довгенько. Бо хочу придумати гарну відповідь. І це ж треба, що старий філософ замовк у мені саме зараз!

— Ну, тоді ти такий, як грибок, — бовкаю я.

— Грибок?!

— Ага, пеніцилін.

Я переказую Уле почуте від Сіґне Сальвесен. Про те, що пеніцилін був доброю помилкою. Став ліками, які щороку рятують тисячі людських життів.

Уле дивиться на мене. Усміхається.

— Я люблю гриби.

— Я знаю…

Трохи подумавши, говорю далі. Більше сам до себе.

— Якщо змінювати чиєсь життя на краще, то в цьому є сенс.

— А я змінюю чиєсь життя? — Уле дивиться на мене з надією в очах.

— Звичайно!

— Як?

— Ну, наприклад, береш булочки на шкільну перекуску. Це багато змінює у нашому з Іне житті.

— Справді?

— Звичайно! Іне вмерла б від своєї здорової їжі, якби не ти. А я — від своїх хрустких хлібців…

Уле усміхається. А мені веселіє на душі. Принаймні трішечки.

— Антоне? — голос Уле звучить сонно.

— Що?

— Ти добрий друг.

З тими словами він загортається у свою квітасту ковдру й засинає.

Але не я. Я лежу й думаю. Про те, що добре було б, якби Іне ночувала з нами. І якби все склалося, як завжди, вона б теж зараз не спала. Ми розмовляли б і сміялися до глибокої ночі.

А тепер я не маю з ким поговорити. Якось так. Цікаво, чи все добре між нами ще повернеться? Бо після нинішнього вечора уже ніколи не буде так, як колись.

Після нинішнього вечора слово «закоханість» завжди стоятиме між нами. Такі слова можуть геть усе зруйнувати.

Я довго втуплююся у стелю. Слухаю, як дихає Уле й цокає будильник.

Якоїсь миті, перед самим засинанням, я раптом розумію: Я ЗАКОХАНИЙ. У свою найближчу подружку. Але не маю ніякогісінького шансу.

«МІСЯЧНЕ СЯЙВО»

Клас заспокоюється. Усі, крім мене. І крім однієї моєї ноги. Вона живе своїм окремим життям, як я й передбачав. Дуже дивно, що стресувати перед виголошенням доповіді про кондоми починає саме ліва нога. Цікаво, правій теж страшно?

Я обводжу поглядом клас. Коли ми проводили свою репетицію читання доповіді в класі для групових занять номер шість, я боявся вісьмох порожніх стільців. Тепер їх тридцять. І на кожному по одному учню.

Ми з Уле добре підготувалися, не цього я боюся. Під стіною стоять плакати для ілюстрації доповіді, у відповідній послідовності. Про це ми подбали ще перед першим уроком. Уранці в ванній я розігрівав голос вправами, яких навчився від учителя музики. Аж тата налякав, і він довго грюкав у двері ванної. Коли я пояснив йому, що готуюся до дуже неприємної для мене доповіді, тато лише сказав:

— Уяви собі, що всі слухачі голі. Тоді буде не так страшно.

«Ага, — думаю я тепер. — Уявляти голими однокласників мало приємності. Особливо тоді, коли доповідь про кондоми».

Ларс плескає в долоні.

— А тепер просимо до пекла Уле й Антона! — оголошує він. — Прошу, хлопці!

Клас пирхає сміхом. Оскар свистить, Кевін штурхає сусіда. Ми можемо починати.

Я глибоко вдихаю, набираю повітря аж до живота, як радив учитель музики. Результат зовсім не такий, як треба: я ледь стримую відрижку.

— Ми розкажемо вам про контрацепцію, — починаю я. — Спершу поговоримо про кондоми.

Прекрасно. Пан Кролик тут як тут. Він ніколи не зраджує.

— Кондом — бар’єрний метод, який не дає сперматозоїдам дістатися до яйцеклітини, — пищу я.

Кілька хлопців квокчуть, наче курки, які знесли яйце. Ларс шикає на них.

Я стискаю в руках реферат і щосили намагаюся заковтати у шлунок відрижку.

— Надійність кондомів не однакова, — веду я далі писклявим голоском і виразно дивлюся на Уле.

Він повинен підняти вгору плакат.

І він піднімає плакат. Усе за планом. Ось тільки на плакаті не напис «СПОСОБИ ЗАСТОСУВАННЯ КОНДОМІВ». На ньому великими бульбашаними літерами написано «УРА!». І намальовані надувні кульки.

Клас вибухає реготом. Навіть Ларс сміється. Голосно й довго.

Я бачу, як Кевін знову штурхає свого сусіда. І розумію, хто підмінив плакат.

Я увесь день не розмовляв з Іне. І тепер, коли уроки закінчилися, я йду до свого велосипеда, навіть не роззираючись за нею. Бо цілком певний — Іне ніколи більше не захоче зі мною дружити.

Але іноді роззиратися таки не завадить. І раз, і двічі…

Між велосипедами я раптом помічаю маму Іне, вона має якийсь напружений вигляд.

Мама Іне гарна. Аж ніби відполірована. З гладеньким обличчям, гладеньким волоссям і гладенькими нігтями — пригладжена з ніг до голови.

— Хочу тебе щось запитати, Антоне, — каже вона, навіть не вітаючись.

Очевидно, саме так спілкуються адвокати в суді. Коротко й рішуче. Я не знаю, куди подіти очі, боюся найгіршого: зараз заговорить про кондоми на підлозі супермаркету. Звісно ж, тато Іне розповів їй про той випадок.

— Я знайшла вчора записку в наплічнику Іне, — каже мама Іне, пильно вдивляючись мені в очі. — І впізнала твій почерк.

Тепер уже я витріщаюся на неї. Про що це вона?

— Там було написано: «Чекай приємної несподіванки ввечері», — карбуючи кожне слово, каже мама Іне і нервово барабанить пальцями по блискучій чорній торбинці.

Чекай приємної несподіванки ввечері? Я аж рота роззявляю від несподіванки. То йдеться лише про це? Я ледь не злітаю в повітря від полегшення.

Мама Іне не розуміє моєї реакції. Але бачить, що я ось-ось засміюся. І їй це зовсім не подобається. Зовсім…

Вона набирає в груди повітря, ніби готується взяти найвищу ноту, як в оперній арії чи щось таке. Її голос звучить дуже пронизливо.

— І ось мені цікаво, Антоне, що ти мав на увазі, обіцяючи їй приємну несподіванку під час ночівлі в Уле?

Мені досі шумить в голові від полегші, що мова не про кондоми. Трохи занадто шумить…

— Булочки, наприклад, — затинаючись, белькочу я.

— Булочки? — перепитує мама Іне.

— Солодощі… — додаю я. — Я знаю, це погано для зубів…

— Я питаю не про зуби! — мама Іне майже кричить.

Тепер вона поводиться зовсім не як адвокат.

— …і для решти тіла?..

Мама Іне раптом замовкає і довго дивиться на мене.

— Решта тіла? — перепитує підозріливо.

— Іноді ми граємо в настільну гру «лудо»… — намагаюся я щось пояснити.

Але їй байдуже до ігор, вона хапає мене за вухо.

— Навіть не намагайся зі мною жартувати, Антоне Альбертсене! — шипить вона. — Нащо ти писав записку Іне?!

— Іне?

Я ще ніколи не чув, аби хтось так голосно барабанив пальцями по торбинці.

— Записка була не для Іне, а для її кузини! — виправдовуюсь я.

Я завжди був упевнений, що адвокати мають великий досвід розпізнавання, чи люди говорять правду. Та, вочевидь, мамі Іне потрібно більше часу, щоб здобути такий досвід. Спершу вона дивиться на мене, розтуляючи й стуляючи рот. Потім здається, ніби вона міркує над розв’язанням надзвичайно складної математичної задачки. Насамкінець схоже на те, що мене помилували чи виправдали, бо її обличчя враз наче осувається.

Але не стає на звичне місце.

— Іне не має кузини, — каже вона.

Щастя, що мама Іне квапилася на батьківські збори і вже спізнювалася. Я стою заціпенілий біля велосипедного стояка.

Раптом до мене долинають звуки фортепіано. З класу музики на першому поверсі. Ледь чутні, бо вікно зачинене. Я зазираю досередини. Так і є. Там сидить Іне, сама-самісінька. І вправляється.

«“Місячне сяйво”, — думаю я. — Найромантичніший з усіх відомих її матері музичних творів».

Іне не перестає грати, навіть коли я заходжу до класу. Я тихенько сідаю за парту біля самих дверей. І слухаю.

Хоч як дивно, я ще ніколи не чув її гри на фортепіано. І не бачив отак наживо. Ми разом лише ходимо по дошці чи ще щось таке. Тож я ні коли не знав, які в неї гнучкі пальці. І як вони можуть видобувати стільки звуків нараз.

«Іне, — думаю я. — Моя найближче подружка. Моя Іне, чудова, розумна й крута. Яка завжди приходила мені на допомогу».

Такою я її ще не бачив. Бо вираз її обличчя не має зараз нічого спільного з крутизною. Він м’який, я б сказав. Хай це звучить по-дурному, але цієї миті вона дуже гарна.

Я заплющую очі й думаю, що «Місячне сяйво» звучить, як дзюрчання води. Ніжна, тепла вода хлюпоче й дзюрчить, несе, мов на хвилях сну. Романтично — без сумніву. Хоча саме слово «романтичний» найтупіше з усіх, які я знаю. Найтупіше в світі.

Потім я думаю, що все склалось би інакше, якби Іне грала на барабанах. Зовсім інакше.

Я сиджу за партою, яка насправді призначена для першокласників, і починаю тужити. Отак без причини.

Бо «Місячне сяйво» до цього спонукає.

І йдеться у п’єсі про Місяць.

Коли музика змовкає, стає дуже тихо. Іне дивиться у вікно.

— Напевно, найлегше тому, хто комусь допомагає, — озиваюсь я за якийсь час.

Спершу Іне мовчить. Довго дивиться на ворону або сороку, яка сидить на гілці.

— Що ти маєш на увазі? — нарешті питає вона, зовсім тихенько.

— Найлегше бути сильним.

Мабуть, на гілці сиділа ворона. Уже полетіла.

— Не дуже приємно, коли хтось каже, що йому набридло, — веду я далі. — Мабуть, легше мати кузину.

Іне не ворушиться.

— Можливо, — відповідає, зрештою.

— Я хотів лише сказати, що існує різниця між кузинами й близькими друзями. І якщо б мені довелося допомагати мирити батьків, то я з більшою радістю допоміг би другові.

Іне далі дивиться у вікно.

— І як би ти допоміг?

— Губна помада… — кажу я. — На дзеркалі у ванній.

Іне поволі обертається до мене. І хоч від одного ока тягнеться щокою мокра смужка, вона усміхається.

— Дурень! — каже Іне.

Дорогою додому ми зупиняємося біля наших дерев. Але не стаємо на дошку.

Натомість сідаємо на горбик неподалік і мовчки скубаємо траву — цілими жменями.

— У них річниця весілля у четвер, — нарешті озивається Іне. — Я подумала, якби я зуміла влаштувати їм приємну несподіванку, романтичну вечерю чи щось таке… я заграла б їм «Місячне сяйво» під вечерю.

— Гарна ідея. Ти дуже гарно граєш!

— Дякую!

— Допомогти тобі… з вечерею? — питаю я.

Іне задумується.

— Умієш різати цибулю?

Я усміхаюся і киваю. Сьогодні я вмію все!

— Щось іще?

Іне вагається.

— Я подумала про ванну… як ти казав… з плавучими свічечками…

— Залюбки! — відразу погоджуюсь я. — Але тоді ще потрібні пелюстки троянд! — додаю, бо згадую одну даму з телевізора, яка знову шалено закохалася у свого чоловіка; гадаю, через трояндові пелюстки.

Іне з сумнівом дивиться на мене.

— Ми ж уже не новачки, — переконую я. — Ось навіть Уллу зуміли підчепити на гачок. Трохи знаємо, що і як функціонує…

Щоправда, тепер треба ЗНЯТИ Уллу з того гачка. Але це вже інша історія.

— Окей, — каже Іне. — Тільки ж не перестарайся.

— Окей, — кажу я.

І ми знову замовкаємо.

Ми ще трохи сидимо на траві. Земля суха й тепла, як посеред літа. Задок не намокає, як іноді буває, коли довго сидиш і не помічаєш вогкості. Я далі скубаю траву. Іне жує стеблинку й розглядає свої черевики.

— Я іноді брешу, — починаю я.

— Знаю.

— То ж лише гра, в яку ми грали в Уле.

Іне мовчить.

Раптом висмикує чималий жмут трави й запихає мені під светр.

— Дурень! — вигукує зі сміхом і втікає.

Я ще трохи сиджу. Досі відчуваю її руку під моїм светром. Витягаю з пазухи траву й біжу за нею.

* * *

Я давно вже не був такий веселий і радісний. Тато — теж. Він стоїть на кухні, пече піцу й мугикає собі під ніс.

— Знаєш, — каже зненацька. — Я немов заново повірив у себе.

Тато, зі своїм кінським хвостиком, у квітастих рукавицях на обох руках, стоїть посеред кухні й усміхається. Я запитально дивлюся на нього.

Тато кахикає.

— Я, звичайно ж, маю на увазі курси продажів… Вони просто мене змінили…

Тоді я теж усміхаюся. Чудово, якщо курси можуть так добре вплинути на людину.

— До речі, у четвер мене запросили на зустріч, — веде далі тато. — Я повинен захопити публіку. У цьому головний фокус!

— Прекрасно! — кажу я, а сам не дуже розумію, як можна захопитися дачними унітазами.

Але це не так страшно. Поки що… Тато, мугикаючи, кладе піцу на стіл у вітальні й ножицями для паперу розрізає на два шматки. Усе чудово!

— Знаєш, що? — каже тато. — Я собі подумав про банер на сцені, такий шмат тканини, розумієш…

— На сцені?

Мені важко уявити собі когось з нашої сім’ї на сцені. Принаймні не з унітазами.

— Ага… — каже тато з повним ротом піци. — А на банері напис «Якість насамперед» або щось таке. Я орендував задля цієї нагоди Малу сцену.

— Он як! Класно, мабуть, буде.

— Думаєш? — питає тато.

Я дивлюся на нього. Ось мій тато — з піцою, бляшанкою пива й ногами на столі. І думаю, який сьогодні гарний день. Коли ми обоє веселі й радісні.

— Звичайно! Звичайно! — киваю я.

Думки Антона Альбертсена про астрономічний баланс. Нова версія.

Статус:

Земля (тато) усе ще зі скривленою віссю. Місяць (я) усе ще нещастя.

Мета: попередня — стати сенсом життя.

NB: Проект у стані очікування. Стосується нового термінового завдання:

ДОПОМОГТИ ІНЕ:

Причина: вона таки не має кузини.

Кількість чистих трусів у шафі: 3

З них соціально прийнятні: 2

Інше: До кінця життя носити той самий светр. З травою і відбитками долоні.

ТРОЯНДИ У ВАННІ

Настав четвер. Річниця весілля. Ми з Іне відразу після школи їдемо до неї додому. У повітрі дуже багато літа. Небо яскраво-блакитне з такими хмаринками-цятками, які тато називає макрельними — ніби рибимакрелі плавають небом, пахне травою, зеленню і сухим асфальтом.

Іне відчиняє двері й каже:

— Можеш повісити зовні на двері серденько. Для настрою…

— Добра ідея, — відповідаю я, і ми заходимо в дім.

Удома в Іне зовсім інакше, ніж у домі Уле. Чи в мене… Хоч у Іне найбільший будинок з нас усіх, ми нечасто тут буваємо. Бо її домівка зовсім як її мама. Пригладжена, так би мовити. І дуже охайна.

Я обережно ступаю білою плиткою передпокою, заходжу до їдальні.

— Застелимо червоною картатою скатертиною? — питає Іне, прискіпливо оглядаючи стіл. — Додамо трохи французького шарму.

— Буде гарно, — запевняю я.

— Дебюссі теж був французом, — каже Іне. — Це він написав «Місячне сяйво».

Місячне сяйво. Я дивлюся на фортепіано Іне. І мені так хочеться теж послухати Іне, коли вона гратиме для своїх батьків. Багато звуків нараз. Про місяць.

— Сьогодні, видно, багато хто святкує, — каже Іне, визираючи у вікно.

З вікна видно садок Кевіна. Він сусід Іне. Кевінові батьки виносять у садок стільці, столи й величезний гриль.

— Щорічне свято в саду, — пояснює Іне. — Його батьки співають…

Я запитально дивлюся на неї.

— Співатимуть увесь вечір. На кілька голосів. «Божа благодать» і всяке інше.

— Божа благодать? — перепитую я.

— Ага… А далі такі слова: «Глянь, яке життя прекрасне…». Кожнісінького року співають.

У садок виходить Кевін. У сорочці з короткими рукавами. Він вішає на яблуньку надувні кульки, і я бачу, які в нього пружні біцепси.

Раптом згадую, як Іне прошмигнула в хлопчачу роздягальню. Як погрожувала хлопцям, що всім розкаже, у кого найменший пісюн, якщо не перестануть обзивати мене Дамбо. То був сміливий вчинок. Але зараз я подумав про інше, про те, що Іне бачила Кевіна голим. Хай то й було три роки тому.

— У Кевіна гарне волосся… як думаєш? — питаю я.

— Гарне.

— І він красунчик?

Іне дивиться на мене дивним поглядом.

— Трохи є… Допомагай же мені! На вечерю будуть тапас. Ще багато справ треба залагодити.

Так, багато. То й добре. Бо мені зовсім не кортить ще щось довідуватися про Кевіна.

Ми розділили обов’язки: Іне купить тапас і напої, а я, тим часом, подбаю про ароматичні свічки й сушені трояндові пелюстки. На щастя, усе це продається в одному місці, у супермаркеті неподалік. Коли ми повернемося з закупами додому, то матимемо ще вдосталь часу. Іне сказала, що її батьки прийдуть додому не раніше шостої.

— Скільки пелюсток треба купити? — питаю я.

Іне відчиняє двері до ванної.

— Щоб устелили… — каже вона.

— Підлогу чи ванну, — перепитую я, бо ванна в Іне дуже велика; якщо встеляти підлогу, на це піде не один кілограм.

— Ванну… І, може, ще стежку прокласти від дверей до ванни.

Ванни бувають такі несхожі між собою. Якщо ми з татом маємо душ і туалет разом, то родина Іне має у ванній окрему кімнатку на туалет. Якщо у нас стоїть сушарка для білизни, то в Іне — маленькі столики з вазонками й товстий Будда, помальований золотою фарбою.

Раптом мені спадає на думку одна ідея.

— А напої?

Іне дивиться на мене й не розуміє, про що я кажу.

— У серіалах герої часто сидять у ванні з келихом шампанського, — пояснюю я.

— Ти забагато дивишся серіалів, — буркає Іне.

— Це правда, — погоджуюсь я. — Зате вони потім часто закохуються.

Іне визнає мені рацію.

— Але мені не можна нічого брати з татового льоху.

— Тоді безалкогольне шампанське, — киваю я. — Головне, щоб воно мало бульбашки.

Я записую на клаптику паперу «ароматичні свічки, трояндові пелюстки, яблучний сидр» і водночас уявляю чоловіка й жінку, які цокаються келихами, сидячи у ванні.

У жінки зелені очі, вона всміхається. А в чоловіка біцепси на руках. І він театрально відкидає назад волосся.

СЕМЕРО ЖІНОК І НЕСПОДІВАНИЙ ТЕЛЕФОННИЙ ДЗВІНОК

Давно ми з Іне не ходили на закупи. Я вже заскучав за нашими походами в супермаркет, так хотілось би знову, як колись, котити удвох возик і складати в нього йогурти з чорносливом та анчоуси для Сіґне Сальвесен. Але сьогодні задля ефективності мусимо розділитися. До того ж Іне знається на тапас. Її батьки іноді таки влаштовують вечірки. А ми з татом — ніколи.

Тому я слухняно прямую до крамниці, яку мені показала Іне. Там стоять кілометри полиць з серветками й свічками всіх можливих кольорів і запахів. Не кажу вже про написи з мудрими крилатими висловами. На кожному кроці «Carpe diem»[1].

Але чи така то вже премудрість, замислююсь я. Бо дослівно «Carpe diem» означає «хапай день». Щось у тому є. Принаймні у мене трапляються дні, яких я не можу вхопити й втримати.

Після довгих роздумів я вибираю кілька маленьких рожевих свічок із запахом жувальної гумки. Це нагадує мені літні канікули й бензозаправки, де можна купити морозиво. Таке повинно спрацювати.

— Чим можу допомогти?

До мене підходить дама з дуже червоними нігтями й дуже великим бажанням допомогти.

— У вас є трояндові пелюстки? — питаю я. — Висушені?

Продавчиня киває, усміхається і знаходить на полиці пакетик. Усередині щось сухе й вицвіле. Я довго вагаюся, роздивляючись пакетик.

— Трохи не те, що мені потрібно, — нарешті кажу я.

Уявляю, як батьки Іне, замість насолоджуватися романтикою у ванні, замітатимуть оце сміття.

— А для чого тобі пелюстки? — цікавиться дама з червоними нігтями.

Я відчуваю, як мені паленіють щоки.

— Та треба дещо прикрасити, — відповідаю хрипко й трохи стишую голос. — Ванну…

Я ціпенію в очікуванні, що дама зараз посуворішає і грізно гляне на мене. Але вона підморгує і каже:

— Попитай у квітковій крамниці.

Почервонілий до самих коренів волосся, я плачу за рожеві ароматичні свічки і йду.

Я саме стою перед квітковою крамницею, тримаючи в руках п’ятнадцять червоних троянд, як дзвонить мобільний. Це — тато.

— Хотів лишень сказати, що після зустрічі запрошений на вечерю, тому прийду пізно. Ти не проти?

— Не проти! Не no problem!

— Чудово! Ага, дуже дякую за твій список!

— Список?

— Ну, отой з дамами… Усі хочуть зустрітися, окрім однієї. А ще кількох потенційних клієнтів я мав раніше. Усе просто прекрасно!

Список? У голові починає щось ворушитися. Імена жінок. Особисті тренери. Ґру, котра має собаку, і татові унітази. Згадки починають кружляти в голові дедалі швидше. Зрештою, мені вже здається, ніби я сиджу на каруселі, а навколо все зливається в суцільній круговерті. І не можу схопити день. Зовсім нічого не можу вхопити.

Усе ж починаю розуміти: тато запросив жінок з мого списку на зустріч-презентацію дачних туалетів. І я здогадуюся, хто саме відмовився. Та, що з Сульвікена.

— І що… що ти написав? — тонко пищу я.

— Що написав? Та нічого особливого. Просто запросив їх на Малу сцену.

— І все? Нічого про… туалети?

— Та ж вони й так про це знають. Інакше навіщо телефонували б!

Мені відбирає мову. Від страху чи від чого?

— Гаразд, мені час готуватися. Зустріч починається о четвертій. Бувай! — каже тато й кладе слухавку.

І тієї миті я чую глухий «бенц!» То пакет зі свічками гепнув на підлогу.

Що робити? Одна справа — розмова з ОДНІЄЮ дамою, яка розгнівалася, почувши незрозумілі балачки про шестиметрові сечовивідні шланги, і зовсім інша — навала жіночої юрби. На Малій сцені…

А ми з Іне ще хотіли вивести тата межи люди. Ліпше було б замкнути його в чотирьох стінах!

Я набираю татів номер. Не залишається нічого іншого, як зізнатися. В усьому. Негайно! «Привіт! Це — автовідповідач Пола Альбертсена. Залиште повідомлення після звукового сигналу, а я вам зателефоную, щойно зможу. Гарного дня!»

Гарного дня? Де там гарний день! Справжня катастрофа! Тато вимкнув мобільний.

Я дивлюся на годинник. За двадцять хвилин четверта. За двадцять хвилин тато стоятиме на Малій сцені й ЗАХОПЛЮВАТИМЕ публіку. Агітуватиме…

Ось у цьому я нітрохи не сумніваюся.

На щастя, я знаю, де Мала сцена. Ми там бували на святі новорічної ялинки, коли я ще був малий. Пригадую, їхали п’ять зупинок п’ятнадцятим автобусом.

Я вибігаю з торгового центру. На ходу набираю номер Іне.

— Катастрофа! — шиплю у слухавку, гарячково роззираючись на всі боки в пошуках автобусної зупинки.

— Катастрофа?

— Я все купив, — захекано кажу я. — Троянди й усе решта. А тепер мушу рятувати тата.

Онде, внизу, відразу за поворотом, блакитна табличка з намальованим автобусом. Я мчу, мов скажений, а свічки й троянди витанцьовують у пакеті самбу.

— Рятувати тата?

Над’їжджає автобус. Я зриваюся на спринт. Іне довго чує в слухавку, які в мене короткі ноги й паскудна фізична кондиція. Я застрибую в автобус. Секунда, і двері за мною зачиняються. Падаю на сидіння, довго відсапуюся.

— Обіцяю повернутися якнайскоріше! — пищу я, бо кисню в легенях зовсім не залишилося.

Іне все розуміє. Тоді, нарешті віддихавшись, я розповідаю про список дам, який потрапив татові до рук.

— Я тим часом сама впораюся, — заспокоює Іне. — Зустрінемося у мене. Щасти!

Нормальне дихання повернулося лише через дві зупинки. З думками було важче. Карусель в голові обернулася на американські гірки, а в них по черзі застрибують то Кевін, то Соня з Сульвікена, то трикілометровий шалик.

Автобус їде, думки кружляють, я сиджу, притулившись чолом до шибки. Світ направду дивний. Ось саме цієї миті він зовсім різний у різних точках. Візьмімо, наприклад, водія автобуса. У нього звичайний робочий день. Без каруселей. І він собі, напевно, думає, що я цілком звичайний пасажир у цілком звичайному автобусі.

Як же він помиляється!

По-перше, я зовсім не звичайний. Хотів би таким бути! Зі звичайними вухами й звичайною родиною. Таким собі пересічним хлопчиком, який швидко бігає на уроках фізкультури й ніколи не вплутується у неприємності. Ані з кондомами, ані з будь-чим іншим…

А по-друге, цей автобус теж не звичайний.

Це автобус № 15, який колись збив на смерть маму.

Карусель трохи сповільнює кружляння. Бо я починаю думати про випадковості.

Випадковості, які призвели до того, що мами немає, а я є. П’ятнадцятий автобус, який прибув раніше, ніж повинен був. І кондом, який тріснув.

Отже, я замінив у цьому світі маму. Один плюс, один мінус. Десь так…

Плюс і мінус дають у сумі нуль. Ніщо. Не знаю, чи в цьому є якийсь баланс.

Цікаво, у філософів також іноді бувають каруселі в голові?

ТАТО ЗАХОПЛЮЄ ПУБЛІКУ

На Малій сцені все, як я пам’ятаю. Хіба сама сцена тепер видається значно меншою. Коли я бував тут на святах новорічної ялинки, гачки в гардеробі були недосяжно високо, і я міг баламкати ногами, сидячи на лавці під стіною. Певно, попри все, таки трохи виріс.

Я роззираюся за татом. Наскільки я його знаю, сидить, мабуть, у туалеті, бо в нього завжди, перед будь-яким виступом, збурюється у животі. Ми не створені для стресу.

Та все ж, про всяк випадок, я заглядаю до залу. Так і думав… У залі в третьому ряді самотньо сидить лише один чоловік, та в нього щось занадто стильний вигляд.

Тож думаю, що моя «туалетна» теорія правильна. Треба лише зачекати. Татові зазвичай потрібно багато часу на туалетні посиденьки.

Зал теж менший, ніж мені уявлялося. Але я впізнаю зелені оксамитові завіси по обидва боки сцени. За ними зазвичай ховався різдвяний гном, перш ніж вийти на сцену з мішком подарунків. Досі пам’ятаю, як смерділа цигарковим димом його борода. А в моєму подарунковому мішечку було надто багато лакричних солодощів.

Я вирішую почекати в залі — це наймудріше. Тут я можу не боятися, що тато непомітно прослизне повз мене на сцену. Я сідаю за два ряди позаду вишукано вбраного чоловіка, скраю від проходу. Щоб можна було відразу перехопити тата.

— Е-е… привіт!

Дама з густо підмальованими чорним віями, у червоній легкій сукні. Це вона заговорила. Але не до мене, а до чоловіка попереду.

— Це… ви? — питає вона.

Стильний чоловік дивиться на неї.

— Е-е… напевно… — відповідає він, але не ствердно, а з запитальною інтонацією.

Дама йому всміхається.

— Це я, Беата, — каже вона й сідає поруч. — Та, що захоплюється астрологією та індійською кухнею.

Дама нервово хихоче.

Беата. З мого списку. Я розумію, що вона подумала. Що стильний чоловік — мій тато. Бо ж мій тато запросив її на приємну зустріч на Малій сцені. Бо шукає собі кохану.

Такого перебігу подій я не передбачав. І уявлення не маю, як вчинити далі. Тому принишк і тихенько сиджу.

— Он як, — відповідає трохи розгублено чоловік; він же не здогадується, що його вважають шукачем кохання. — Індійська кухня… Цікаво…

Він, можливо, й любить індійську кухню. Але зараз його цікавлять лише дачні туалети. Тож чоловік барабанить пальцями й замовкає.

Беата озирається.

— То… — питає вона з надією. — Що тут відбуватиметься?

Чоловік здивовано дивиться на неї.

— Почекаємо й побачимо.

Беата, певно, сприймає його слова за обіцянку чогось надзвичайного.

— Он як, — підморгує вона. — Сюрприз? Саме так і було написано в моєму гороскопі, — каже змовницьким тоном. — Що на мене чекає несподіванка. Сьогодні…

Стильний чоловік лише спантеличено дивиться на неї, не знає, що йому казати, й далі барабанить пальцями.

Беата озирається.

— А ВОНИ що тут роблять?

Зал поволі починає заповнюватися. П’ятеро жінок сидять окремо одна від одної, і щонайменше троє з них мають трохи розгублений вигляд.

— Вони? — перепитує чоловік, оглядаючись. — Те саме, що й ви, гадаю. І всі решта.

— Усі решта?

Я бачу, як Беата трохи напружується.

— Думаєте, вони всі прийшли сюди на запрошення?

Чоловік сміється, трохи аж наче зверхньо.

— Звичайно! — каже він, не підозрюючи, як усе руйнує. — Що іще можна тут робити у четвер увечері?

Беата глибоко вдихає. Затримує трохи дихання. І я щосили сподіваюся, що вона з тих жінок, котрих від образи просто заціплює.

Однак Беата виявляється зовсім не сумирною істотою.

— Звичайно?! — кричить вона. — То ви вважаєте, що це порядно?

Чоловік ошелешено витріщається на неї. Куди й поділася вишуканість, він нервово вовтузиться на стільці й розгублено кліпає очима.

Зате Беата скаженіє. Підведені чорною тушшю очі звужуються до маленьких щілинок.

— Повний зал жінок, так?! Щоб поглумитися над ними?

Чоловік безпомічно роззирається навсібіч. Уже й пальцями навіть не барабанить.

— Поглумитися? — перелякано перепитує він.

Беата ще на октаву підвищує голос, обводить поглядом зал.

— Дами! — верещить вона. — Цей чоловік — свиня! Щоб ви знали!

І лиш війнула подолом червоної сукні з дверей. Гороскоп справдився! Сюрприз вдався!

Стильний чоловік кинувся у туалет. Може, блювати. Хтозна…

Я роззираюся залом. Дами з мого списку сидять розгублені, вражені звинуваченням чоловіка у свинстві. Але ніхто не встає і не йде геть. Неймовірно.

Здається, я вирахував, хто з них Ґру. Одна дама в першому ряду тримає у торбинці собачку.

За дві хвилини до четвертої ще дві жінки сідають переді мною. Одній на вигляд шістдесят, вона має обвислі груди. Друга значно молодша.

— Ви теж отримали запрошення? — питає молодша.

Вона почувається невпевнено. Дуже засмагла шкіра, з-під коротких рукавчиків блузки випинаються міцні м’язи. Мабуть, Сірі. Ота, що особистий тренер.

— Так, — відповідає старша жінка. — Він обіцяв продемонструвати всяке-різне. Маю великі очікування…

Ага, старша — потенційна клієнтка тата, здогадуюсь я. Цікавиться зручним туалетом для літньої хатинки. Бо відповідає легко й невимушено.

Сірі дивиться на неї.

— Усяке-різне? — перепитує вона. — Скажіть мені, що це за локація? — цікавиться вона, розглядаючи зелені оксамитові завіси на сцені.

— О, цей зал винаймають для різних святкувань, — пояснює дама з обвислими грудьми. — Або показів.

— Тобто місце для публічних виступів?

У голосі Сірі вчуваються налякані нотки. Вона здивовано міряє поглядом сусідку.

— Яких лише зацікавлень не мають люди, — киває старша дама, посміюючись.

Я затуляю обличчя долонями. Татові доведеться залагоджувати купу непорозумінь, коли я йому розповім, що й до чого. Найліпше було б, щоб він вийшов на сцену й розповів усе, як є. Що має сина, який дуже хоче йому допомогти. А натомість заварив несусвітню кашу.

Я озираюся, кручу головою на всі боки. «Може, в тата закреп, — думаю я. — Може, публіці надокучить чекати, і всі розійдуться. Можна ж такого сподіватися?»

Раптом у залі гасне світло. З динаміків лунають звуки електрогітари, лине улюблена мелодія татового покоління меломанів. «The Fatal Countdown» чи щось таке. Хай там як, гурт називається, по-моєму, «Європа».

Музика грає недовго. Мелодія уривається, на сцену падає світляний сніп прожектора.

Там стоїть тато. Мій тато. З мікрофоном, у костюмі. На тлі банера.

Він ненавидить сюрпризи…

Я запитую себе: «Які я маю шанси? У відсотках? Як я міг би передбачити розгортання подій, коли вішав оголошення у “Rema”?»

Такого я зовсім не планував. Я ніколи, нізащо не хотів би, щоб тато стояв на сцені й розповідав про дачні туалети жінкам, які шукають собі коханого. Я лише хотів, щоб тато знайшов собі любу жінку. Щоб вирівнялася його скривлена життєва вісь. Але ж не тепер. І вже точно не тут.

Я ж примчав, щоб його застерегти, перш ніж усе почнеться. А він тим часом ховався за лаштунками. Як різдвяний гном. Що я наробив? І як мені тепер вчинити?

— Привіт усім! — промовляє тато трохи незвичним, гугнявим голосом. — Мене звати Пол. Це я запросив вас на цей вечір!

Останню фразу він голосно викрикує, ніби сподівається овацій у відповідь. Овацій немає. Кілька сухих аплодисментів від тих, хто прийшов послухати про туалети. Решта не плескають. Але всі сидять в напруженому очікуванні.

— Я запросив сюди сьогодні саме вас, бо ви зацікавлені у високій якості й не боїтеся думати по-новому! Широко!

Тато пройшовся сценою і заговорив знову. Я бачу, що він проводив репетицію свого виступу. І не раз.

— Дозвольте повернути вас трохи в минуле, — каже тато. — Ще не так давно, коли збиралося більше, ніж двоє, доводилося бігати в кущі… Ви ж розумієте, про що я кажу?

Нарешті зал трішки жвавішає. Хихочуть три жінки. ВОНИ розуміють, що туалет швидко переповниться, якщо в літньому будиночку житиме більше, аніж дві особи. Доведеться дзюрити десь надворі. Однак цього не розуміють «мої» дами. Певно, ламають собі голови, що ж відбувається у кущах.

— Але ж двоє — це надто мало! Правда? — промовляє тато.

У залі знову тиша. Тато не здається.

— Бо ж нам хочеться компанії. Що більше, то ліпше. І ось тоді потрібні нові рішення!

Я не впізнаю свого тата. Він поводиться, як ведучі телешоу, — сходить з мікрофоном зі сцени в зал.

— Ось ви, наприклад, — зупиняється він біля жінки в першому ряду. — Що для вас найважливіше?

Це — Ґру, з собачкою. Судячи з виразу її обличчя, ніяк не скажеш, що вона має велике бажання відповідати. Але тато тицяє мікрофон їй під ніс, і вона пищить:

— Приємно проведений час, можливо…

Тато дивиться на неї.

— Приємно проведений час, — повторює він.

Не зовсім такої відповіді сподівався. Тато трохи дурненько усміхається, мабуть, думає, що Ґру полюбляє надовго засідати в туалеті. Або процес відбувається туго. Знаючи тата, припускаю, що він вражений, як це жінка наважилася зізнатися у такому перед публікою.

— Добре проведений час важливий, — знову починає він. — Як усі ми знаємо, стрес дуже шкідливий для таких… ситуацій. Тож вирішальне значення має комфорт, який я можу вам запропонувати. А ще гігієна.

Тато підморгує Ґру з собачкою у торбинці.

— І я невдовзі покажу, чому…

Ґру НЕ підморгує у відповідь.

Тато знову піднімається на сцену. Глибоко вдихає повітря, немов перед фінішем.

— Ми всі різні, — каже він. — Для когось важлива відсутність запаху, для когось — зовнішній вигляд. Я ж можу запропонувати вам усе в комплексі!

Сірі ошелешено роззявляє рота. Стривожено роззирається. Мабуть, ще не зустрічала чоловіка з таким розмаїттям пропозицій нараз.

— Тож запитую вас! Ви готові обрати найліпше, першокласне устаткування?

Видно, що тато ходив на курси. Він навчився ЗАХОПЛЮВАТИ публіку!

Западає незручна тиша. Хтось несміливо пищить «так». Це — три дами, котрі прийшли заради дачних туалетів. Решта мовчать. Глухо мовчать.

Я завважую, як у тата трохи розгублено починає бігати погляд. Певно, сподівався на потужнішу реакцію залу. Але тато добре підготувався і не має наміру здаватися. Ще більше підвищує голос.

— Чудово! — майже кричить він. — Бо я маю, що вам показати! Розкішні речі!

З багатозначним кивком до публіки, тато зникає за лаштунками. Мабуть, там ховає свої «речі». «Гірського Кнута», наприклад. І шестиметровий сечовивідний шланг, який зробив революцію у каналізаційній справі.

Вочевидь, досі тримає в руках мікрофон, бо на весь зал чути, як він за завісою тягає щось важке. Ліпше це були б мішечки з подарунками. Як у різдвяного гнома в моєму дитинстві.

Та в цьому залі ніхто не сподівається дарованих солодощів. Тут очікують на справжні «речі».

— Те, що ви зараз побачите, справжня маленька сенсація, — чується татів голос з-за лаштунків.

Тато далі щось натужно тягне, мікрофон шкварчить.

— Я не так часто його виймаю. Не думайте, що я перебільшую, але він справді шість метрів завдовжки.

Ґру раптом починає ридати. А за нею — Сірі.

Я ж так боюся говорити на публіку. Холону від страху перед вісьмома порожніми партами… Але не можу тупо сидіти й дивитися, як тато налякано визирає з-за лаштунків, не розуміючи, що пішло шкереберть. Чому шість жінок, ридаючи, біжать до дверей.

Я не можу кинути його тепер напризволяще. Нізащо! Це ж я спонукав тата записатися на курси, це я змусив його повірити, що він поганий продавець після телефонної розмови з Сонею з Сульвікена.

Я миттю вибігаю на сцену, вихоплюю з татових рук мікрофон. Тато очманіло дивиться на мене.

— Антоне???

— Привіт усім! — випалюю я, заскочений зненацька тим, як голосно звучить мій голос у динаміках. Зовсім не кролячий писк.

Кілька жінок зупиняються вже біля дверей. Зал хвилюється, а потім стихає.

— Я — Антон, — прокашлююся я. — Ну, тобто… його син, — киваю у бік тата. — Я хотів лише сказати, що… що дехто з вас прийшов сюди купити дачний туалет. А дехто… познайомитися з татом.

У залі так тихо, мовби хтось поставив відео на паузу. Якби хтось зараз випустив з рук канцелярську кнопку, я це почув би. Але ніхто нічого не губить на підлогу.

Я кажу далі:

— І те, й інше — чудово! Окрім того, що тато нічого не знає про жінок, котрі хотіли з ним познайомитися. Він навіть не підозрює, що хтось у цьому залі ним цікавиться. Бо вважає, що всі цікавляться лише туалетами, — я переводжу подих. — А все тому, що я розвісив оголошення у крамницях, потім склав список жінок, які йому написали смс-ки, і той список потрапив до рук татові. Він не божевільний, ні… Лише трохи не такий…

Прожектор засліплює мене, я погано бачу, що відбувається у залі. Лише чую абсолютну тишу. Тато теж оніміло визирає з-за лаштунків. Певно прокручує в голові все, що сказав за час свого виступу. І думає, як сприймали його слова зацікавлені в ньому дами.

— Ні, він не гомо, — поспішно додаю я. — Просто тато ніколи не мав часу на жінок.

З-за лаштунків виходить тато, смикає мене за руку.

— Е-е… Антоне… — каже він, нахиляючись до мікрофона. — Гадаю, решту договоримо вдома.

Але я ще не все сказав.

— Він змушений піклуватися про мене, а в мені немає ніякого сенсу. Я таке собі нещастя, дірка в гумці…

— Антоне! — знову озивається тато, уже голосніше, і раптом доволі різко відбирає мене мікрофон.

— Даруйте, — звертається він до публіки. — Як ви вже розумієте, я не надто добре володів ситуацією у випадку… нинішніх запрошень, — тато знічено хихоче. — Я всього лиш хотів продемонструвати вам кілька дачних туалетів.

Спершу в залі панує тиша. Але потім стається щось дивне: люди потроху починають сміятися. Спершу один чи двоє, а згодом, зрозумівши, що сміятися можна, регочуть усі — хто голосніше, хто стриманіше. Можливо, тому, що тато стоїть на сцені з шестиметровим сечовивідним шлангом. А можливо, від радості, що тато цілком нормальний чоловік, а не збоченець.

Я не сміюся. Дивлюся на тата. Мені хочеться, щоб і тато на мене подивився. Але він не дивиться. Він схожий на коміка, якому вперше пощастило розсмішити публіку. Здається, йому це подобається. Навіть дуже.

Тато не дивиться на мене навіть тоді, коли обіймає рукою й трусить мене за плечі.

— Розумієте, мій бешкетний синок вважає, що його татові потрібна кохана жінка, — термосить він мене далі, звертаючись до публіки.

Тоді я знову вириваю з його рук мікрофон. Відчуваю, як мені кортить сказати щось надзвичайно важливе. Як важко я гарував задля нього! І яке нелегке життя у дитини, яка народилася через неякісну гумку.

Та натомість я просто стою і надсадно дихаю. Аж тремчу: як воно буває, коли ось-ось прорветься стримуваний плач. Люди в залі перестають сміятися. Замовкають одне по одному. А тоді здається, ніби теж починають схвильовано дихати разом зі мною — усі разом. Та від цього мені не легше.

І я кричу в мікрофон, перше, що спливає на язик:

— Чому ти не міг просто стати адвокатом чи хоча б стоматологом?!

Мені спирає подих, я марно намагаюся проштовхнути грудку в горлі. У залі тиша.

— І чому ти ніколи нічого не пишеш мені на шкуринці банана?! — скрикую наостанок і вибігаю з залу.

«БОЖА БЛАГОДАТЬ»

Доки я добігаю до будинку Іне, на годиннику вже п’ята. Вона повісила на вхідних дверях серденько, мовби перед Різдвом.

— То що, врятував його? — питає Іне, відчиняючи двері.

Я бачу перед очима тата за мить до того, як я чкурнув з Малої сцени. Згадую, що крикнув наостанок. Про банан. І думаю: хоч би Іне не помітила мої почервонілі очі.

— Можливо, — кажу коротко.

І ми повертаємося до наших справ. Про тата й усе решта я подумаю згодом. Багато думатиму. Але спершу мушу допомогти Іне, моїй найдорожчій подружці.

Вона добре попрацювала, доки мене не було, це відразу видно. На червоній картатій скатертині стоять мисочки з м’ясними кульками й кубиками сиру й іще багато з чим, чому я навіть назви не знаю. На серветках, покладених на тарілочках — червоні серденька з написом «Love».

Іне всміхається, начеб трохи засоромлено.

— Залишилось хіба запалити свічки, — каже вона.

Я раптом завважую в поведінці Іне щось дивне. Щось зовсім їй не властиве. Вона нервує, по-справжньому. Попри те, що я й сам напружений до краю після всіх перипетій останньої години, намагаюся усе ж її заспокоїти. Як умію…

— Усе буде просто чудово! Я певний, що вони знову закохаються!

— Думаєш?

— Навіть не сумніваюсь!

Я виймаю з пакета троянду.

— Ми покладемо її на фортепіано. Це ж теж буде трохи по-французькому, правда?

Іне дивиться на мене й усміхається. Я знову заливаюся гарячим рум’янцем.

— Приготуєш усе у ванній? — питає Іне згодом. — А я трохи повправляюся.

Звісно, я все приготую. Я ж бачив по телевізору, як це робиться. Це так приємно, та ще й під музику. Ванна в Іне набагато гарніша, ніж у нас з татом.

Спершу я набираю воду. Дуже гарячу, щоб не вистигла, доки батьки Іне наберуться стільки романтики, щоб купатися у ванні. Потім обриваю пелюстки дев’яти червоних троянд. Вісім — у воду, останньою посипаю романтичну стежку від дверей.

Я затримуюся на хвилинку, оцінюю свою роботу. Хоч я й не експерт з ванн, але, як на мене, дуже стильно. Одну справу таки зумів сьогодні залагодити правильно. Хоч щось!

Дуже гаряче у цій ванній. Аж до запаморочення. Обігрів увімкнений на повну потужність, хоча надворі скоро літо.

Я знімаю футболку. Щоправда, оголений торс прикрашає чоловіка, якщо тому є що демонструвати. На щастя, тут мене ніхто не бачить.

На упаковці з ароматичними свічками написано, що вони горять упродовж п’яти годин. Добра новина. Навіть якщо я запалю їх зараз, вони все ще горітимуть і пахтітимуть жувальною гумкою та літом, коли батьки Іне увійдуть до цього романтичного куточка.

Але моє планування трохи невдале. Краще було б поставити свічки на підвіконня над ванною. Палаючі свічки безпечніші, коли стоять десь високо. От лишень проблема в тому, що я не досягаю до підвіконня. Щоб досягти, треба залізти у ванну. Якщо ж залізу у ванну, то замочу ноги вище колін.

Ні… Треба зняти штани. І цієї миті я згадую ще одну фразу, яку міг би викрикнути у мікрофон на Малій сцені. «Чому ти ніколи не переш мою спідню білизну?» — міг би я крикнути. Бо мені вже добряче набридли плавки з морськими зірками.

Я швидко стягую штани. Якусь мить вагаюся, чи не замкнути двері, але чую, що Іне далі грає на фортепіано у вітальні. Запалити свічки — це ж недовго!

Скоренько запалюю дві свічки на підвіконні, посередині ставлю келихи на вино. Дуже гарно! Батьки Іне мають бути задоволені. Навіть її вічно невдоволений тато…

Та саме тієї миті, коли я з запаленим сірником, у надто тісних плавках стою у ванні, за дверима чуються кроки. Важкі, квапливі й дуже цілеспрямовані кроки.

А далі не дуже усвідомлюю, що трапилося. Вочевидь, послизнувся. Від переляку. Пригадую лише, як сів на задок. У ванну. По шию у воду з трояндовими пелюстками.

То повернувся тато Іне. Надто рано. Він не відразу мене побачив. Бо спершу витріщився на підлогу — на трояндові пелюстки. Потім — на дзеркало біля умивальника, де лежала моя футболка. А тоді — на столик з пляшкою сидру.

Неймовірно, скільки всього тато Іне міг встигнути напридумувати за такий короткий проміжок часу. Я, наприклад, встиг згадати нашу зустріч у супермаркеті. Що він, скажімо, міг собі подумати про те, що мені подобається досліджувати те й се. І про кондоми. І про його КАТЕГОРИЧНУ заборону ночувати Іне вдома в Уле. Навіть уявити боюся, що він думатиме, коли побачить мене у ванні з пелюстками троянд…

Доки я все це прокручую в голові, тато Іне помічає мене. Спершу боковим зором, як невиразні лаштунки. Потім — як міраж чи щось таке.

І раптом мовби отямлюється, оживає і рикає громовим голосом: «ЯКОГО БІСА!». Я стартую з ванни, наче ракета.

Спробую не забути цього, коли стану дорослим: трояндові пелюстки — дуже дієвий засіб! Цікаво, що було б, якби тато Іне схопив мене цієї миті? А що він послизнувся на пелюстках, я отримую фору. Встигаю замкнутися у туалеті, який має окрему кабінку у їхній ванній. І подаю сигнал біди, чи як воно називається…

— Що, ЧОРТ ЗАБИРАЙ, ти тут витворяєш? — репетує тато Іне за дверима.

У нього дуже грізний голос. І не менш грізні кулачиська. Ще би, стільки років мити свої авта! Коли він гупає ними в двері, здається, що їх не два, а вісім. Кулаків тобто.

Я затуляю вуха. Тато Іне так горланить, що я й слова вставити не можу. Та навіть якби міг вставити, навряд чи він мені повірив би. Надто незаперечні докази моєї провини. Та і я надто слабкий.

За якийсь час стає підозріло тихо. Я забираю долоні від вух.

Може, він сподівається мене обдурити? Може, зачаївся за дверима зі своїми кулаками й сподівається, що я вийду, бо подумаю, що шлях уже вільний? Та я не такий дурний! Хочте вірте, а хочте — ні!

Я роззираюся навколо. У туалеті є вікно. Точно знаю, що воно виходить на веранду.

Ось таке називають парадоксом. Усе життя я мріяв бути високим. Високим, сильним і широким у плечах. Однак цієї миті, коли йдеться про життя і смерть, мені раптом дуже хочеться стати ще меншим. Тоненькою скіпочкою… Бо туалетне віконце в помешканні Іне дуже маленьке.

З-за дверей знову долинають звуки. Але зовсім інакші. Не гупання кулаків, а шкряботіння чогось маленького й металевого, що обертається у замковій щілині. Це тато Іне намагається відчинити двері.

— Ну, постривай! — бурмоче він, і я чую, як він це каже крізь зціплені зуби.

А я думаю, що, можливо, віконце в туалеті не таке вже й маленьке. Якщо зумію протиснутися в нього ногами вперед, то зісковзну на веранду, звідти зістрибну на землю і накиваю п’ятами.

Надворі погожа днина. Я відчиняю віконце й чую бренькіт гітари, веселі голоси. «Який несправедливий світ, — думаю собі. — Хтось перебуває у смертельній небезпеці, а комусь хорові співи в голові». У Кевіновому саду святкують з грилем і надувними кульками на деревах. За дверима знову чується крізь зціплені зуби: «Ну, постривай!».

Неймовірно, якою креативною стає людина перед загрозою для життя! Я подумав, якщо стану руками на покришку унітаза, а ноги виставлю у вікно, то мені може пощастити.

Здійснити такий трюк важко, для цього треба тренуватися, качати руки гантелями чи щось таке. Я вражений, які в мене, попри все, сильні руки. Видно, маю сякі-такі м’язи, хоч і непомітні неозброєним оком.

За вікном починає співати хор. Доки я висуваю ноги і поступово проштовхую в туалетне віконце задок, доки тато Іне шпортається у замку з однією метою — убити мене, у Кевіновому садку лунає хоровий спів. «Літо прийшло»…

Ліпше було б, звісно, якби підвіконня виготовляли з м’якіших матеріалів. Скажімо, з гуми. Доки я звиваюся вужем крізь віконний отвір, деревина дряпає живіт і боки. Ну ось, принаймні вже весь задок прослизнув надвір. Це успіх, бо задок — найтовстіша частина тіла. Решта піде легко. Я пропихаюся, кручуся, стискаю зуби, бо дуже боляче, направду. Чув, що адреналін діє, як знеболювальне.

Дивно, та я, виявляється, погано знаю своє тіло. Минає багато часу, перш ніж я усвідомлю, що задок не найтовстіша його частина. Аж ніяк не найтовстіша. Найширша насправді грудна клітка. А я так хотів мати ширшу… Ще один парадокс! Тепер я намагаюся видихнути все повітря з легень, щоб вона зменшилася.

Марні мої зусилля. Зовсім марні. Кров холоне в усьому тілі від усвідомлення: я застряг. За вікном стирчить мій зад. У speedo-труселях.

— ДІДЬКО! — ричить тато Іне, коли ключ від дверей туалету випадає з замкової щілини по мій бік.

«Божа благодать», — співає хор у саду.

— Рятуйте! — тоненько пищу я, звисаючи з вікна обома половинами тіла не в тому місці й не в той час.

«Глянь, яке життя прекрасне», — лунає з Кевінового садка.

Раптом спів уривається, хтось починає волати на поміч.

Звисаючи з вікна, я маю лише одну думку в голові: стирчати тут аж ніяк не «Божа благодать».

Пожежники не квапляться. Тато, чесно кажучи, значно їх випереджає.

Я чую його голос по інший бік свого задка, за вікном. Ледве чую, тож йому доводиться репетувати. Хор знову завів співи і майже заглушує тата.

— Антоне! — кричить він. — Усе буде добре!

А з голосу й не скажеш… Бо звучить він дуже навіть розпачливо.

— Ти дуже сердишся? — кричу я.

— Ні! Але я стою на драбині!

— А де ж веранда?!

— Хай там що, не тут!

У моїй голові зринають дві думки.

По-перше, якби я не був такий широкий в грудях, то вже давно звалився б з п’ятиметрової висоти в сад Іне.

По-друге, я думаю про татів страх висоти. Та попри все він виліз на п’ять метрів догори драбиною. Заради мене!

— Я лишень хотів стати сенсом життя, — кажу я.

— Що? — не чує тато.

Мій задок — прекрасна звукоізоляція.

— Я лише хотів стати сенсом життя!

— Сенсом?

— А ще я хотів вирівняти твою вісь! Ти перекошений, як Земля…

Не думаю, що тато хоч щось втямив з моєї балаканини. Людині зі страхом висоти нелегко зберігати притомність, стоячи на драбині. Де вже там думати про Всесвіт!

— Антоне! — кричить тато. — Ти класний хлопець!

Класний хлопець… Не кожного дня доводиться чути такі слова. Я відчуваю, як мої очі стають дуже мокрими. Бути класним хлопцем саме цієї миті дуже приємно.

Якийсь час я вишу мовчки, лише шморгаю носом час від часу, а тоді кажу:

— Ти теж класний хлопець, тату! — і додаю: — І це цілком нормально, що ти продаєш туалети…

Тато мовчить.

«Жайворонки щебечуть у піднебессі», — співає хор, доки я витираю носа тильним боком долоні й ще трохи пхикаю.

— Я дуже щасливий, що…

Тато ще щось каже, але кінець речення губиться по дорозі крізь мої speedo-труселі.

— Що ти сказав?! — кричу я.

— Я дуже щасливий, що той кондом тріснув!

— Справді? — хлипаю я.

— Так! — репетує тато. — Якщо хочеш, я буду писати тобі послання на бананових шкуринках!

Хор замовк. Я давно його вже не чую.

Принаймні я маю що розповісти внукам. Якщо в мене будуть онуки. Бо ж пожежники в повних обладунках не всіх вирізають пилкою з вікон.

«Тобі пощастило, що надворі тепло», — сказав один з пожежників.

Добре йому казати. Сонце вже зайшло, а на мені одягу значно менше, ніж на ньому. Усередині, у теплі, лише одна моя половина. Доки пожежники обережно віддирають мене від підвіконня і садять у спеціальний кіш на вершечку пожежної драбини, я мерзну так, що зуб на зуб не потрапляє.

Тата теж беруть у кіш. Увесь час, доки я висів, він стояв на драбині біля мене. Тато знімає з себе куртку й огортає нею мої плечі.

Доки нас поволі спускають на землю, хор у Кевіновому садку урочисто співає національний гімн. Хоча надворі давно червень, а не сімнадцяте травня[2].

Найдивніше, що я зовсім не ніяковію. Може, тому, що весь адреналін ще не вивітрився з мого організму, хтозна… Навпаки, показую пальцями знак перемоги й махаю людям унизу.

І хоч стою у своїх кумедних трусах-плавках, і смішні вуха нікуди не поділися, я думаю: «Можливо, саме так почувався Дамбо, коли виявив, що і його велетенські вуха можуть для чогось знадобитися. Або гидке каченя, котре раптом збагнуло, що стало прекрасним лебедем».

Відчуття, ніби я лечу. Ніби я справді сенс життя і класний хлопець. І все буде добре!

Зате тато Іне має трохи ніяковий вигляд. Курить під гаражем. Такого я ще ніколи не бачив.

Унизу, просто під пожежною драбиною, стоїть електричиня власною персоною. З червоною помадою на губах. Я й не знав, що вона теж співає в хорі.

Люди плескають у долоні, коли кіш опускається на землю. Тієї миті, коли я вилажу з коша, повз мене, мовби цілком випадково, проходить Кевін.

— Знаєш, Антоне, — глузливо шкіриться він, — у тебе найзвабливіші труселі, які я лиш бачив у своєму житті.

Я мовчки всміхаюся. Бо саме зараз мені глибоко байдуже до Кевіна. Хай собі має великі біцепси чи розкішне волосся, хай собі вишукано й галантно танцює — мені зовсім байдуже! І до його кпинів — теж байдуже!

Але не байдуже Іне. Раптом вона заступає йому шлях, гнівно супить чоло й випалює:

— А в тебе найменший пісюн у класі!

КОХАННЯ І БАГАТО ВСЯКОГО ІНШОГО

У нас з татом так багато спільного. Він любить таку ж піцу, як я, наприклад. А ще йому, як і мені, зовсім не видається непристойним викладати ноги на стіл.

Однак сьогодні ввечері нікому з нас навіть на думку не спадає засісти перед телевізором. Натомість ми сидимо й розмовляємо.

Дуже багато про Всесвіт, менше — про альфа-самців, які підкидають в чужі кишені кондоми.

— Мені ніколи не подобалися альфа-самці, — каже тато.

— Мені ніколи не подобалися жінки, які надто голосно сміються, — кажу я. — І плетуть на шпицях.

Тато сміється. Дуже навіть голосно.

— Мені — теж, — каже він, пересміявшись.

А тоді розповідає дещо дивне. Про електричиню.

Виявляється, вона не співає у хорі. Зовсім ні. Вона стояла під будинком Іне, бо прийшла туди з татом. Вони саме збиралися удвох на вечерю. Вечеря! Оце подія! Тато й електричиня!

Це той, який мріяв про жінку в лісі. А вона вигулькнула в електрощитку!

— Ви одружитеся, як думаєш? — питаю я.

— Та ні… Вона не з тих, хто прагне одруження. Але, можливо, станемо такими собі коханими-на-вихідні. Або не станемо…

Але, кажучи це, тато не засмучений. Анітрішки.

Дзвонить його мобільний. Доки тато розмовляє на кухні, я міркую про Всесвіт. Цікаво, чи зуміє кохана-на-вихідні виправити татову скривлену вісь?

— Добре, — каже тато в слухавку, повертаючись до мене у вітальню, — Я все перекажу Антонові.

Він кладе мобільний на стіл, якийсь час мовчить. Я вичікувально дивлюся на нього. Трапилося щось погане…

— Батьки Іне розлучаються, — нарешті каже тато. — Розповіли їй про це сьогодні ввечері.

— Сьогодні?

Думки про Всесвіт умить вивітрилися з голови. Натомість її ущерть заповнили думки про Іне. Вона ж так старалася! І губною помадою на дзеркалі малювала, і записочку «Чекай приємної несподіванки ввечері» підкладала, і стіл прикрашала червоною картатою скатертиною та серветками з серденьками. А сьогодні раптом — бах! На саму річницю весілля…

Тато пильно дивиться на мене.

— Вона зникла, — каже він.

— Зникла? — вражено перепитую я. — Куди?

— Цього вони не знають… Її тато їздить вулицями, шукає. Він телефонував з авта.

Я виходжу в коридор, натягаю кросівки.

— Він просив переказати, що просить у тебе вибачення! — крикнув тато мені навздогін, коли я вже виходив з дверей.

Надворі починає смеркатися. Не чорна темрява западає, а літні зеленаві сутінки. Я сідаю на велосипед. На той самий велосипед, колесо якого я вперше самостійно залатав кілька тижнів тому, коли тато, проходячи повз мене, кинув на ходу, мовляв, якими непередбачуваними можуть бути наслідки проколу в гумі.

Дуже все дивно… Мушу це визнати… Я багато думаю про дивину світу, налягаючи на педалі й долаючи підйом біля будинку Іне, де ще кілька годин тому стояв велетенський пожежний автомобіль. Думаю про це й тоді, коли проїжджаю поворот до будинку Уле, де на святі класу я зневажливо посміявся над його запитанням, чи не закоханий я в Іне.

Однак, коли я доїжджаю до лісочка, то перестаю думати. Кидаю велосипед, бо дуже важко крутити педалі на лісовій стежці, у сутінках.

Я здалеку бачу наші дерева. І хоч навколо темно, знаю, що вони мають світло-зелені березові листочки й посмуговані білі стовбури. І знаю, що Іне сидить у траві і їй дуже прикро на душі.

— Не розпалюй вогонь, трава дуже суха, — кажу я.

Іне не обертається. Сидить навпочіпки спиною до мене й шматує папір.

— Я взяла з собою воду…

Іне вперта.

— Окей.

Я сідаю біля неї перед вогником. Тепер мені видно, який папір Іне кидає у вогонь, один за одним, крихітні клаптики. Це ноти. Фортепіанна музика.

— Не твоя в цьому провина, — кажу я.

— Знаю, — відповідає Іне.

І знову мовчки шматує ноти. Потім заливає вогонь водою з пляшки. Довго дивиться на мокрий попіл.

— І не «Місячного сяйва», — озиваюсь я.

— Це я теж знаю.

— Виною кохання… Воно буває таким різним.

Іне вже не каже «знаю». Бо що тут скажеш… Вона кладе голову на коліна, ховає обличчя, сидить тихенько, зовсім тихенько. Але я бачу, як тремтять її плечі.

Тоді обіймаю її рукою. Спершу навіть не замислююся над своїм вчинком, ніби обіймати за плечі дівчинку найзвичніша справа на світі, як ото пити молоко чи дивитися телевізор. Але поступово, усе ще обіймаючи Іне, я відчуваю, як решта мене починає розуміти, що відбувається, і це розуміння піднімається з живота аж до кінчиків волосся: це — Іне, я обіймаю Іне, мою найдорожчу подружку; її плечі теплі, а волосся пахне літом.

І ось зараз, цієї миті, усе насправді, усе справжнє.

АСТРОНОМІЧНИЙ БАЛАНС

— Антоне, ти готовий?

Це гукає тато. Він стоїть у сорочці й костюмі, чекає на мене.

— Ще хвилинку! — кричу я з ванної.

— Сподіваюся, ти ж не «Joop’ом»-ом парфумишся? — наляканим голосом питає тато.

Ні… Просто цієї миті я роблю відкриття: чорний волосок уже не самотній. Тому й затримуюся.

Я вдягаюся і радісно сміюся, виходячи з ванної.

— Гарний вигляд? — питаю я, вертячись перед татом.

Я у костюмі, з власною краваткою, задоволений і тим, і іншим.

Тато всміхається. Я — теж.

— Майже альфа-самець, — кажемо хором.

А тоді вчиняємо, як завжди в таких випадках: беремося мізинцями і загадуємо бажання. Таємне…

Виходимо з дому. Зупиняємося біля червоної поштової скриньки на куті.

— Ось так! — промовляє тато, опускаючи в скриньку грубий конверт.

І ми знову всміхаємося один одному. Бо я знаю, що в конверті. Плетиво… Не три кілометри, де там… Маленький клаптичок з двома шпицями. І лист. У листі написано, що татові, на жаль, більше подобаються електричині, аніж жінки, які голосно регочуть і тягають його на зустрічі, до яких йому байдуже.

Лист адресований Уллі.

Перед спортзалом нас зустрічає Ларс. Він у смугастій сорочці, потискає кожному руку й супроводжує до дверей.

— Ласкаво просимо на випускний вечір, — запрошує він і учнів, і батьків.

Члени святкового комітету прикрасили спортзал зеленим березовим гіллям і весняними квітами, поставили довжелезний стіл зі свічечками й серветками. Просто диво, яким гарним може стати спортивний зал!

Під стіною стоїть ще один стіл. Туди батьки зносять усяке смачненьке: брауні, сирники, марципанові тортики, прикрашені фруктами, ягодами й кольоровими посипками.

Тато роззирається на всі боки й крадькома запихає свій куплений мигдалевий пиріг з румбамбаром між двома сирниками. Ми по-змовницькому хихочемо.

Батьки Іне вже сіли. Поруч одне з одним у першому ряду. І зовсім буденно розмовляють між собою. Тато сідає біля них. Дивина та й годі, як швидко можуть заприязнитися двоє чоловіків, з’ясувавши, що бідолашний хлопчик зовсім не купував кондоми.

Приходить Уле з батьками. І з величезним кошиком коричних вертунів. Вони такі радісні, окситоцин просто прискає з них — усіх трьох. Здається, не на одну дитину вистачить!

Увечері ми також їстимемо вдома коричні вертуни. Якщо я в школі не об’їмся. Бо до нас у гості прийде електричиня. Не для ремонту електрощитка. По-моєму, вона дуже любить пекти.

До початку дійства нас, усіх учнів, збирають у сусідній зі спортзалом кімнаті, де зберігаються гімнастичні мати. Звідти ми вийдемо й пройдемо між рядами батьків парами в полонезі до самої сцени. Щоб батьки встигли нами намилуватися, зворушено всміхаючись. Якщо, звісно, захочуть зворушено всміхатися.

— Привіт!

Переді мною стоїть Іне. Волосся підібране догори, у світло-блакитній сукенці з почепленою квіткою.

— Привіт!

— Гарна краватка, — каже Іне.

— Гарна квітка, — кажу я.

На нас шикає Анне.

— Готові? — питає вона. — Знайдіть свого партнера й шикуйтеся за мною.

Іне дивиться на мене, я — на неї. І ми стаємо за Анне. Узявшись за руки.

За нами — Уле з Емілією.

— Щасти! — шепоче він.

— Щасти! — пошепки відповідаю я.

Умикається програвач. «Наполеон в похід через Альпи зібрався». Надто гучно. І ми крокуємо. Через спортзал. У костюмах і сукнях, хто марширує, а хто кульгає, високі й коротуни. Повз носові хустинки, повз батьків і камери — на сцену.

Багато батьків ніяк не вгомоняться, фільмують, доки Ларс розповідає, яким неймовірним класом ми були і який у нас великий потенціал — в усіх заразом!

Коли на сцену виходить директор і майже повторює за Ларсом свою промову, клацання камер стихає. Але всі бурхливо й довго аплодують вчителям, бо вони теж неймовірні; їм дарують квіти, цукерки й кожному записничок із жартами.

— А тепер сьомий клас хоче подякувати вам піснею, — оголошує Анне. — Готові, хлопчики й дівчатка?

Батьки точно готові! Угору здіймається ліс камер.

Іне смикає мене за руку. Я дивлюся на неї. Ми пригинаємося і, ховаючись за спинами однокласників, втікаємо за лаштунки. Ніхто й не помітив.

— Ходімо, — каже Іне.

Я йду за нею зі сцени. Ми обходимо шкільну будівлю й тихенько прокрадаємося у спортзал з запасного входу. Поза спинами батьків.

Іне заштовхує мене до кімнатки з гімнастичним матами. Розсувні двері відчинені. Тож нам добре видно сцену.

— Що ти задумала? — шепочу я.

— Дивись, — Іне киває у бік сцени.

Там стоїть наш клас. Кевін, і Сара, й Емілія, і всі-всі, з ким ми ходили до школи сім років. «Це ми, це ми, браття й сестри завтрашнього дня», — співають вони — такі милі й зворушливі.

— Зараз побачиш, — каже Іне.

Пісня закінчується. Настав час піднімати плакати. «УРА НАШІЙ ШКОЛІ» — має бути на них написано, коли Вільде, Емілія та Кевін у правильній послідовності піднімуть кожне свій плакат.

Вільде піднімає «УРА», Емілія — «НАШІЙ». З квіточками й кульками. Тепер Кевінова черга. Він стріпує головою, відкидаючи назад волосся, і піднімає плакат. Але на ньому чомусь не написано «ШКОЛІ».

Там написано «СПОСОБИ ЗАСТОСУВАННЯ КОНДОМІВ».

Батьки в залі відразу це помічають. Лиш не Кевін. Він далі усміхається і театрально стріпує головою — під сміх залу. Камери клацають, мов шалені.

Першим з хлопців завважує підміну Оскар. І тоді ми з Іне ще глибше ховаємося за матами.

— Ти божевільна! — пирхаю я.

— Ага…

А тоді стається найдивовижніше в моєму житті. Іне бере долонями мої щоки й цілує мене. І не звичайним коротким цмоком. А довгим, теплим поцілунком, який пахне літом і трохи гумою гімнастичних матів. Потім уважно на мене дивиться.

— То що, готовий?

Я розумію, що вона має на увазі. Хоч і досі онімілий від губ аж до кінчиків пальців на ногах. Лише я можу зрозуміти, про що вона. Бо я теж такий самий божевільний, як і Іне.

Ми вже так робили. Багато разів. Синхронно залазили кожен на своє дерево, тримаючи за кінці дошку. Надто тоді, коли були меншими й випробовували, як високо над землею зуміємо по ній пройти. До третьої гілляки посередині дерев це нам добре вдавалося. А ось вище було вже страшно. Вище гілки густіші, та й дошка важка. Не раз бувало, що вона ледь не вислизала з рук.

— Знаєш, — каже раптом Іне зі свого дерева, — нам бракує Уле.

Звісно, нам бракує Уле. Ще й у такий день! Бо хоч він і не ходить дошкою, але часто буває тут разом з нами. Уле наш друг. Як без нього!

Однією рукою я набираю смс-ку. Сподіваюся, він її почує.

Ми довго дряпаємося нагору. Іне ще важче, ніж мені. Бо вона в сукні, і поділ весь час зачіпається за гілки.

Зрештою, ми таки вилазимо. На самі вершечки дерев. Кладемо дошку на гілки, які примітили собі вже давно, ще з дитинства. Трохи її гойдаємо, щоб упевнитися, чи надійно лежить.

— Привіт! — кричить знизу Уле.

Таки побачив смс-ку!

— Привіт! — відповідаємо з десятиметрової висоти. — Ти готовий?

Уле готовий. Ми — також.

Я перший стаю на дошку. Новеньким чорним черевиком. Іне чинить так само. У своїй світло-блакитній сукенці в квіточки. І ми йдемо. Розпростерши руки, дивлячись поперед себе. Іне і я, кожний від свого дерева.

Я не дивлюся униз. Давно вже цього навчився. Дивлюся просто в очі Іне, а вона підходить дедалі ближче. Я теж наближаюся до неї. Одна нога поперед другої, аж доки відчуваю її подих на своєму обличчі. Десять метрів до землі. Дуже небезпечно.

Але ж Уле сидить на пеньку під нами. Тому нічого не може статися. Нічого в усьому світі.

Я усміхаюся до Іне. Її волосся ледь тріпотить на вітрі, сукня — теж. У неї досі зелені очі. Досі маленькі вушка й трохи викривлений передній зуб. І все ж я думаю: «Вона стала інакшою. Це — цілком нова Іне».

Так я і відчуваю: цієї миті усе на світі змінилося. Іне, тато і цілий Всесвіт. Берези, весна й останній день у сьомому класі.

— Шаленство, — шепоче Іне, очі в неї блищать.

— Баланс, — шепочу я.

Є стільки способів балансувати. Для Сіґне Сальвесен життя найліпше балансує без чоловіка й дітей. Вона досі щаслива, що колись припустилася помилки й спізнилася на власне весілля.

У сім’ї Іне батьки балансують кожне окремо, у своїх домівках. Та все ж по обидва боки від Іне. На щастя!

Для батьків Уле життєвий баланс — сидіти на коцику, тримаючись за руки. І навмисне відчиняти вікна, коли вдома печуть булочки.

Однак балансують не лише люди. Природа теж іноді балансує, щоб втримати рівновагу. Таке мені тато сказав. Шторми, зливи й навіть торнадо вирують тому, що атмосфера намагається утримати рівновагу.

У житті слід поводитися, як у розпал бурі: намагатися думати цілісно.

І я думаю: «Цілісність — це не так уже й погано».

Моя цілісність, наприклад, сформувалася і виросла. На два сантиметри від лютого. Тож за рік, я вже буду, можливо, не найменшим хлопцем у старшій школі.

Хоча маленький зріст не така вже й біда. Онде Місяць також маленький. А митці усього світу писали про нього вірші й пісні. «Місячну сонату», наприклад, або «Місячне сяйво».

Я, до речі, передумав ставати адвокатом. Склав собі зовсім інший — новий список. Він далі називається Думки Антона Альбертсена про астрономічний баланс, але в ньому вже йдеться геть про інше.

Віднедавна ми з татом дуже часто розмовляємо про Всесвіт. Я почав замислюватися, чи не стати мені, як виросту, астрономом. Бо там, у Всесвіті, стільки дивовиж! Весь час пізнаєш щось нове.

А найдивовижніше, що я збагнув: тато мав рацію. Я СПРАВДІ у доброму товаристві. Це правда.

Насамкінець переповім, що тато розказав мені про Всесвіт, після того як я увесь вечір провисів задом надвір з вікна Іне:

Баланс буває дуже різним. Дехто може втримувати рівновагу й в перекошеному стані. От як Земля. Вона досі має схилену вісь після зіткнення з Теєю. Земна куля кружляє у Всесвіті перекособочена, і їй це не шкодить.

Так навіть ліпше.

Бо якби Земля оберталася навколо своєї осі з Північним полюсом, розташованим вертикально, усе було б інакше. Ми не мали б пір року, білих ночей і зимової піврічної темряви, лижних прогулянок із гарячим какао чи довгих світлих вечорів з крихітними ніжно-зеленими березовими листочками. Тож усе на ліпше…

Але найдивніше ось це.

Знаєте, хто утримує Землю нахиленою? Хто з усіма цими гравітаційними штучками дбає, аби вона не випросталася і не перестала дарувати нам пори року?

Не Сонце, ні! Хоча воно велетенське, чудове й дуже практичне як не крути.

Це — той, хто виник внаслідок нещасного випадку. Той, хто був незапланований, міг би стати нікому непотрібним, але не став. Навпаки, став неймовірно важливим для Всесвіту! Не завдяки своїм заслугам, а завдяки лише самому своєму існуванню.

Місяць! Хто ж іще!

Примітки

1

Лови момент (лат.) — Прим. пер.

2

Норвезький День Конституції. — Прим. пер.

Content

Антон та інші нещастя.
Ґюдрун Скреттінґ

ІНЕ

ЖІНКА-МРІЯ У ЛІСІ

ГОРМОНИ Й ВИПАДКОВОСТІ

Speedo-ТРУСЕЛІ

СІҐНЕ САЛЬВЕСЕН

БАЛАЧКИ Й ТУАЛЕТИ

ЖІНКИ Й ВОВНЯНІ КЛУБКИ

ЧИСТІ НІГТІ. КРАПКА

ДОБРЕ КЛЮЄ

КОРИЧНІ ВЕРТУНИ І ЖІНОЧІ ЕТАЛОНИ

ЯКИМИ ПОВИННІ БУТИ ЧОЛОВІКИ

МЕНТАЛЬНИЙ ТРЕНІНГ

ХЛІБЦІ ТА ІБСЕН

УЛЛА НІЛЬСЕН

ВІДЛЯКАТИ БОГОМОЛИХУ

МЕНІ, МАБУТЬ, ПОТРІБНІ ОКУЛЯРИ

ДУРНИЙ ПЕС

КУЗИНИ Й СТАРА «ГУМКА»

ІСТОРИЧНА МИТЬ

ЩОСЬ ЗОВСІМ ІНШЕ

ЖІНОЧІ ЧЕРЕВИЧКИ

КОПНЯК ПІД ЗАД

МИРНА УГОДА

ПЛАКАТИ Й ЗАТИШОК БІЛЯ КОМИНКА

ХЛОПЧАЧИЙ ТУАЛЕТ

МІЙ СПОКУСЛИВИЙ ТАТКО

СТРАХ ВИСОТИ

IF YOU OBEY ALL THE RULES

МІЙ ПЕРШИЙ ТАНЕЦЬ

СОНЯ З СУЛЬВІКЕНА

ІНША ТЕЛЕФОННА РОЗМОВА

ФЛЕМІНҐ

ЧЕКАЙ ПРИЄМНОЇ НЕСПОДІВАНКИ ВВЕЧЕРІ

«ПРАВДА ЧИ ДІЯ»

ГРИБИ

«МІСЯЧНЕ СЯЙВО»

ТРОЯНДИ У ВАННІ

СЕМЕРО ЖІНОК І НЕСПОДІВАНИЙ ТЕЛЕФОННИЙ ДЗВІНОК

ТАТО ЗАХОПЛЮЄ ПУБЛІКУ

«БОЖА БЛАГОДАТЬ»

КОХАННЯ І БАГАТО ВСЯКОГО ІНШОГО

АСТРОНОМІЧНИЙ БАЛАНС

Примітки