Диккер Жоэль

Правда про справу Гаррі Квеберта

Жоель Діккер

Правда про справу Гаррі Квеберта

Моїм батькам

День зникнення

(субота, 30 серпня 1975 року)

— Центральна диспетчерська поліції. Що у вас?

— Гало? Мене звати Дебора Купер, я мешкаю на Сайд-Крік-лейні. Здається, щойно я бачила молоду дівчину, за якою гнався у лісі якийсь чоловік.

— А точніше, що сталося?

— Та хтозна! Я була коло вікна, дивилася на ліс, аж бачу, біжить поміж деревами та дівчина… а за нею якийсь чолов’яга… Таке, наче вона хотіла втекти від нього.

— А де вони зараз?

— Я… я не бачу їх уже, вони десь у лісі.

— Добре, пані, я висилаю до вас патруль.

З цього дзвінка розпочалися події, що струсонули містечко Аврора, в штаті Нью-Гемпшир. Того дня без сліду зникла Нола Келлерґан, тамтешня п’ятнадцятирічна дівчина, і ніхто її більше ніколи не бачив.

Пролог

Жовтень 2008 року

(тридцять три роки після зникнення)

Усі обговорювали цю книжку. Я не міг спокійно пройтися вулицями Нью-Йорка, не міг пробігтися вранці алеями Центрального парку, бо всі перехожі зустрічали мене вигуками: «О, це ж Ґольдман! Це той письменник!». Бувало навіть, за мною починали бігти, щоб з’ясувати надокучливі питання: «А те, що ви написали в своїй книжці, правда? Гаррі Квеберт справді таке утнув?». У кав’ярні у Вест-Вілледжі, куди я полюбляв учащати, відвідувачі часом безцеремонно сідали за мій столик і казали: «Я оце читаю вашу книжчину, пане Ґольдмане, і просто-таки відірватися не можу! Перша була чудова, але ця! Вам справді відвалили мільйон баксів за те, що ви її встругнули? Скільки вам років? Заледве тридцять? Тридцять років — і вже така купа грошви!». Навіть швейцар будинку, що його поступ у читанні цієї книжки я помічав завжди, коли той відчиняв мені двері, врешті закінчивши, затиснув мене в кутку біля ліфта і висловив усе, що було в нього на душі. «Оце таке, значить, скоїлося з тією бідолашкою Нолою Келлерґан? Який жах! А як же воно могло статися, га? Невже таке можливе, пане Ґольдмане?»

Весь Нью-Йорк аж нетямився від моєї книжки; ще й двох тижнів не минуло, як вона вийшла друком, а вже мала посісти найвищу сходинку в рейтингу продажів на американському континенті. Всім кортіло знати, що сталося в Аврорі 1975 року, це обговорювали і на телебаченні, й на радіо, і в газетах. Було мені заледве тридцять років, і ця книжка, друга в моїй кар’єрі, зробила мене найвідомішим письменником США.

Справа, що збурила всю Америку і стала сюжетом мого роману, розпочалася за кілька місяців до того, на початку літа, коли знайшли останки тіла молодої дівчини, яка зникла тридцять три роки тому. Так розпочалися події в Нью-Гемпширі, що я їх змалював, і якби не вони, то ніхто в Америці й не чув би про містечко Аврора.

Частина перша

Письменницька хвороба

(за вісім місяців до виходу книжки)

31. У глибинах пам'яті

— Перший розділ, Маркусе, найважливіший. Якщо він не сподобається, ніхто далі не читатиме. Як ви хочете розпочати свою книжку?

— Хтозна, Гаррі. Гадаєте, мені колись пощастить?

— Що саме?

— Написати книжку.

— Я впевнений у цьому.

На початку 2008-го, приблизно через півтора року по тому, як я, завдяки своєму першому романові, став ідолом американського красного письменства, мене спіткала страшенна творча криза, страх чистого аркуша, що, здається, нерідко заскакує письменників, які зазнали швидкого і шаленого успіху. Недуга ця проступила не відразу: вона охоплювала мене поволі. Здавалося, що після того, як вона мене вразила, мозок мій потихеньку завмер. На перші її симптоми я не хотів зважати: подумав собі, що натхнення повернеться завтра чи післязавтра, чи, може, трохи згодом. Та минали дні, тижні й місяці, а те натхнення не поверталося.

Моє сходження до пекла складалося з трьох етапів: перший, що без нього не сталося б такого карколомного падіння, був стрімкий злет. Мого першого роману продали два мільйони примірників, і в двадцять вісім років я став популярним автором. То було восени 2006-го, і за кілька тижнів моє ім’я перетворилося на ІМ’Я: я був скрізь — на телебаченні, в газетах, на обкладинках ілюстрованих часописів. Обличчя моє пишалося на величезних рекламних щитах у метро. Найсуворіші критики найавторитетніших часописів Східного узбережжя були одностайні: молодий Маркус Ґольдман обіцяє стати великим письменником.

Однісінька книжка, і переді мною відчинилися двері до нового життя — життя юних зірок-мільйонерів. Я перебрався від батьків у Ньюарку і влаштувався в розкішних апартаментах Грінвіч-Вілледжа, поміняв свій пошарпаний «форд» на лискучий чорний «рейндж-ровер» із тонованими шибами, почав учащати до фешенебельних ресторанів, вдався до послуг літературного агента, який розпоряджався моїм часом і приходив дивитися бейсбол на величезному плазмовому екрані мого телевізора. Я винайняв собі офіс біля Центрального парку, де трохи закохана в мене секретарка на ім’я Деніза отримувала пошту, варила мені каву та сортувала папери.

Перші півроку після виходу книжки я радів новому життю. Вранці я приходив до свого офісу, щоб переглянути статті про себе і прочитати десятки листів од шанувальників моєї творчості, які я отримував щодня, — Деніза потім складала ті листи у великі теки. Потім, задоволений собою й гадаючи, що вже й так добряче попрацював, я йшов собі гуляти вулицями Мангеттена, де перехожі, вгледівши мене, перешіптувалися. Решту дня я користувався новими правами, набутими разом зі славою: правом купувати все, що мені закортить, правом на дорогу ложу в Медісон-сквер-гардені та правом дивитися матч «Рейнджерів», правом іти червоними доріжками зі співаками, що їхні диски я збирав ще в юності, правом з’являтися на людях із Лідією Ґлур, героїнею останнього серіалу, яку всі просто-таки на клапті роздирали. Я був славетний письменник; мені здавалося, ніби це найкраща професія на світі. І, впевнений, що це триватиме вічно, я не переймався першими застереженнями моїх агента і видавця, які квапили взятися до праці й почати писати новий роман.

Упродовж наступних півроку я помітив, що вітер потроху змінює напрямок: листів од шанувальників надходило дедалі менше, на вулицях мене переймали чимраз рідше. Аж незабаром перехожі, які ще впізнавали мене, почали питати: «Пане Ґольдмане, а про що буде ваша наступна книга? І коли вона вийде?». Я зрозумів, що треба починати писати, і таки взявся: занотував на аркушиках свої ідеї й набрав синопсис на комп’ютері. Та нічого доброго з того не вийшло. Тоді я позбирав інші ідеї й написав ще кілька синопсисів. Ніякого успіху. Врешті придбав новий комп’ютер, сподіваючись, що на додачу до нього мені продадуть пречудові ідеї й розкішні синопсиси. Все було марно. Тоді вирішив удатися до іншого способу: змусив Денізу до пізньої ночі занотовувати опорні фрази, дотепні жарти і чудові підступи до роману, що я їй диктував. Проте наступного дня фрази видавалися мені банальними, жарти пласкими, а підступи — невдалими. Починався другий етап моєї недуги.

Восени 2007-го минув уже рік, відколи побачила світ моя перша книжка, а я не написав іще й рядка з наступної. Коли вже не було жодного листа, щоб покласти його до теки, коли мене вже перестали впізнавати в громадських місцях, а в книгарнях на Бродвеї зникли афіші з моїм портретом, я втямив, що слава — ефемерне явище. Вона була немов голодна зміюка, і якщо ти не годував її, твоє місце відразу ж заступали інші: популярні політики, якісь учасниці телешоу, нова рок-група — все це перетягувало увагу, що раніше була спрямована на тебе. А минув же лише рік, як вийшла моя книжка: для мене це був мізерний відтинок часу, проте в масштабах людства — ціла вічність. Упродовж цього року в самій лише Америці народилося мільйон дітей, померло мільйон її громадян, з десять тисяч наклали на себе руки, з півмільйона сконали від наркотиків, близько мільйона стали мільйонерами, сімнадцять мільйонів змінили мобільники, п’ятдесят тисяч загинули в автокатастрофах, а два мільйони зазнали в них більш чи менш серйозних ушкоджень. А я написав одним-одну книжку.

Велике нью-йоркське видавництво «Шмід і Гансон», що заплатило мені добрячі грошенята за перший роман і дуже на мене надіялося, пхало в спину мого агента, Дуґласа Кларрена, а той пхав мене. Він казав, що час біжить, що пора вже подавати новий рукопис, а я жваво запевняв його, — щоб насправді запевнити себе, — що другий роман пишеться добре, тому хвилюватися не варто. Але попри довгі години, що я їх збував, зачинившись у себе в кабінеті, аркуш паперу переді мною сяяв незайманою білиною: натхнення втекло, навіть не сплюнувши в мій бік, і я не міг його повернути. Ввечері, вкладаючись до ліжка і марно намагаючись заснути, я тоскно думав, що незабаром великий Маркус Ґольдман піде у небуття, навіть не сягнувши свого тридцятилітнього ювілею. Ця думка так перелякала мене, що я вирішив податися у відпустку і трохи розвіятися: постановив із місяць відпочити у Маямі, мовляв, це зміцнить мене, та потайці сподіваючись, що відпочинок під пальмами поверне творчі сили. Та Флорида, звісно ж, стала пречудовою нагодою для втечі, про що за дві тисячі років до мого народження писав іще Сенека, який зазнав такого ж тяжкого досвіду: хоч куди поїдь, твої проблеми помандрують назирці. Так сталося й зі мною, бо щойно прилетів до Маямі, як біля виходу з аеропорту мене наздогнав працівник багажного відділу:

— Пан Ґольдман?

— Так.

— Тоді це ваше.

І простягнув мені пакет зі стосом паперу.

— Це мої чисті сторінки?

— Авжеж, пане Ґольдмане. Ви ж не могли вилетіти з Нью-Йорка, не прихопивши їх із собою.

Отож місяць у Флориді я пробув на самоті, замкнувшись у люксі зі своїми демонами, пригнічений і злий. Комп’ютер було увімкнуто і вдень, і вночі, та в документі, що я назвав «Новий роман.doc», не з’явилося жоднісінького рядка. Якось увечері, почастувавши одного піаніста «Маргаритою» в готельному барі, я зрозумів, що заразився дуже поширеною у мистецькому світі недугою. Чоловік розповів, що за все своє життя написав одну-єдину пісеньку-супергіт. Вона мала такий шалений успіх, що він більше нічого не зміг написати і тепер, убогий і нещасний, насилу животів, виконуючи на піаніно чужі твори. «А тоді ж я грав у найбільших концертних залах, — звірявся він, вхопивши мене за сорочку. — Десять тисяч глядачів скандували моє ім’я. Одні дівчата шаленіли, почувши мій голос, інші — жбурляли на естраду свої трусенята. Це було таки щось». І злизнувши, немов той цуцик, сіль із вінець фужера, докинув: «Клянуся тобі, це правда». І найгірше, що то таки була правда.

Третя фаза мого падіння настала тоді, коли я повертався до Нью-Йорка. У літаку прочитав статтю про молодого автора, який видав роман, що його високо оцінила критика, і вже в аеропорту Ла-Ґардія побачив його обличчя на величезних афішах у залі для отримання багажу. Життя кепкувало з мене: публіка не лише забула мене, а й замінила іншим автором, а це було ще гірше. Дуґлас, який приїхав мене зустрічати, аж нетямився: Шмідові з Гансоном урвався терпець, вони вимагали доказів того, що написання роману успішно триває й що незабаром я принесу їм новий рукопис.

— Кепські справи, — сказав він мені, коли ми їхали до Мангеттену. — Я хочу почути, що Флорида вдихнула в тебе нові сили і що ти вже маєш готову книжку! А тут іще цей хлопчина, про якого всі говорять… Його книжка на Різдво поб’є всі рекорди! А ти, Маркусе? Що даси нам до Різдва ти?

— Сьогодні ж беруся до праці! — перелякано вигукнув я. — І закінчу її! Ми влаштуємо ґрандіозну рекламну кампанію, і діло піде! Люди вподобали першу книжку, то вподобають і другу!

— Марку, ти нічого не втямив: це треба було зробити ще кілька місяців тому, адже стратегія полягає в тому, щоб розвивати успіх, живити публіку, давати їй те, що вона просить. Вона хотіла Маркуса Ґольдмана, та оскільки він подався грітися на сонці Флориди, читачі почали купувати книжки іншого автора. Марку, ти бодай трохи вивчав економіку? Книги стали взаємозамінним товаром: люди хочуть книжок, що їм подобаються, дають їм розслабитися, розважають їх. І якщо їм не даєш цього ти, то дасть твій колега, а тебе викинуть на смітник.

Наляканий такими пророцтвами, я з небувалим завзяттям узявся до праці: починав писати о шостій ранку й закінчував о дев’ятій чи навіть о десятій вечора. Цілісінькими днями сидів у кабінеті, строчив без угаву, охоплений шаленим відчаєм, добирав слова, вигадував фрази й вибудовував ідеї для роману. Та, на превелике моє розчарування, ні на що путнє я так і не спромігся. Деніза страшенно непокоїлася за мене. Робити їй було нічого, я вже не диктував, пошти не було, кави теж не треба було готувати, тож вона знай міряла кроками коридор. А як терпець їй геть уривався, стукала у двері.

— Благаю вас, Маркусе, відчиніть! — стогнала вона. — Вийдіть із того кабінету, прогуляйтеся парком. Ви ж нічогісінько не їли сьогодні!

А я їй верещав:

— Не голодний я, не голодний! Нема роману — немає їжі.

Вона вже ладна була плакати.

— Не кажіть таких жахливих слів, Маркусе! Я зараз хутенько збігаю по ваші улюблені сандвічі з ростбіфом, вони продаються на розі вулиці! Біжу, вже біжу!

Чути було, як вона вхопила наплічник і помчала до дверей, а потім затупотіла східцями, наче той поспіх міг щось змінити в моїй ситуації. Адже я нарешті осягнув усю повноту лиха, що мене спіткало: створити книгу з нічого здавалося мені дуже простим ділом, але тепер, коли я дійшов до краю, коли мені треба було мобілізувати весь свій хист і знову пройти крутий шлях до успіху, я відчував, що не здатен на це. Мене вразила ця дуже поширена серед писак недуга, і ніхто на світі не міг мені допомогти: всі, кому я розповідав про це, запевняли, що це дурня, що таке часто буває, і якщо я не написав роману сьогодні, то завтра неодмінно напишу. Два дні я намагався щось писати, перебравшись до своєї кімнати у батьківському домі, в Ньюарку, тієї самої кімнати, де на мене зійшло натхнення створити перший роман. Але й ця спроба зазнала цілковитого краху, може, тому, що коло мене всі ті дні сиділа матінка, яка вдивлялася в екран ноутбука і весь час повторювала: «Дуже, дуже добре, Маркі».

— Мамо, я ж і рядка не написав, — урешті сказав я.

— Але ж я відчуваю, що все буде добре.

— Мамо, якби ти покинула мене самого…

— Чому це? Може, в тебе болить живіт? Хочеш попукати? То пукай при мені, дитинко. Я твоя мати.

— Ні, мамо, мені не хочеться пукати.

— То, може, ти хочеш їсти? Млинчиків тобі насмажити? Чи вафель? Може, солоного чогось? Яєшні?

— Ні, їсти я не хочу.

— Невже ти справді хочеш, щоб я пішла? Невже натякаєш, що тобі заважає жінка, яка пустила тебе на світ?

— Ні, ти не заважаєш мені, але…

— Але що?

— Нічого, мамо.

— Маркі, тобі треба знайти гарну дівчинку. Гадаєш, я не знаю, що ти порвав з тією телеакторкою? Як же ото її звуть?

— Лідія Ґлур. Але ми з нею й не були разом. Я хочу сказати: то було просто так.

— Просто так, просто так! Таке всі молодики зараз кажуть: усе просто так, а потім у п’ятдесят років вони лисі та без сім’ї.

— А до чого тут лисина, мамо?

— Та ні до чого. От тільки скажи мені: ти вважаєш, нормально, що я дізналася про неї й про тебе з журналу? Хіба хороша дитина робить оце таке? Уяви собі, після твого від’їзду до Флориди пішла я до Шнайґеца — перукаря, а не різника, — аж усі, хто там був, якось підозріло почали зиркати на мене. Питаю, що ж сталося, а пані Берґ, сидячи під сушаркою, показує мені глянсовий часопис, що вона саме читала: і там на світлині ти йдеш вулицею з тією Лідією Ґлур, а заголовок статті волає про те, що ви порвали стосунки. Вся перукарня знала, що ви розбіглися, а я не знала навіть, що ти гуляв із цією дівчиною! Певна річ, мені не хотілося видатися дурепою, тому сказала, що це неабияка красуня і що вона не раз обідала у нас удома.

— Мамо, я не казав тобі про неї, бо там нічого серйозного не було. Розумієш, це було не те.

— Та тобі всі дівчата «не те»! Ти, Маркі, ніяк не можеш зустріти хорошої дівчинки! Гадаєш, ці телеакторки здатні порядкувати в хаті? Уяви собі, вчора я зустріла в супермаркеті пані Емерсон: її донька теж іще не одружена. Для тебе вона буде якраз. І в неї дуже красиві зуби. Хочеш, я запрошу їх у гості?

— Ні, мамо. Мені треба працювати.

І тут у двері подзвонили.

— Мабуть, це вони, — мовила матінка.

— Як це — вони?

— Та пані Емерсон із дочкою. Я запросила їх на чай о четвертій годині. А вже четверта. Хороша жінка — це та жінка, яка завжди приходить вчасно. Правда ж, вони тобі вже подобаються?

— То ти їх запросила на чай? Жени їх під три чорти, мамо! Я бачити їх не хочу! Нехай їм дідько, мені треба написати книжку! Не можу я гратися в гостину, у мене роман у роботі!

— Ох, Маркі, тобі таки треба напитати десь гарну дівчинку. Ти заручишся з нею, а потім і поберетеся. Бо в тебе самі книжки в голові, а щоб оженитися, то нема…

Ніхто не розумів, які високі ставки в цій грі: мені кров із носа треба було створити нову книжку, адже угоду з видавництвом уже укладено. У січні 2008 року Рой Барнаскі, всемогутній директор «Шмід і Гансон», викликав мене до себе у кабінет на п’ятдесят першому поверсі хмарочоса на Лессінґтон-авеню для серйозної розмови. «То коли ми побачимо ваш новий рукопис, Ґольдмане? — загавкав він. — Ми уклали з вами угоду на п’ять книжок, ви мали взятися до праці якнайшвидше! А ви вже запізнилися з термінами! І з усім запізнилися! Бачили того хлопчину, який видав книжку на Різдво? Він став улюбленцем публіки замість вас! Його агент каже, що в нього майже готовий наступний роман. А у вас? Ми втрачаємо через вас гроші! Схаменіться і беріться до діла. Візьміть себе в руки, напишіть мені добрячу книжку і порятуйте свою шкуру. Даю вам півроку, останній термін — червень». Півроку, щоб написати книгу, коли я вже півтора року не міг нічого видушити з себе. Звісно ж, це було неможливо. І навіть гірше, бо директор, давши мені той термін, і словом не обмовився, що буде, як я з тим не впораюся. Те доручення взяв на себе за два тижні по тому Дуґлас. Під час останньої нашої розмови в моєму помешканні він сказав: «Треба писати, старий, годі вже байдики бити. Ти підписав угоду на п’ять книжок, п’ять! Барнаскі розлючений, у нього вже терпець урвався… Він сказав мені, що дав тобі крайній термін до червня. А знаєш, що буде, як не впораєшся? Вони розірвуть угоду, подадуть на тебе до суду і обдеруть до нитки. Заберуть усі грошенята, твоєму розкішному життю присниться гаплик, ти позбудешся і цього шикарного помешкання, й італійських черевиків, і автомобіля. Вони всю кров із тебе виссуть». Отак я, письменник, якого ще рік тому вважали новою зіркою американської літератури, став найбільшим розчаруванням, найдурнішим телепнем північноамериканського книговидання. І ще один урок: слава — не лише ефемерне явище, вона ще й здатна спричинитися до вкрай сумних наслідків. Увечері, після розмови з Дуґласом, я взяв слухавку і набрав номер єдиного чоловіка, що, як мені здавалося, міг витягти мене з цієї халепи, — Гаррі Квеберта, мого колишнього університетського викладача, який був, зокрема, і одним із найшанованіших і найвідоміших американських авторів, — я дружив з ним уже років із десять, одколи був його студентом в університеті Берроуза, штат Массачусетс.

Натоді я не бачився з ним уже рік і майже стільки ж не телефонував йому. Отож я подзвонив йому до Аврори, що в Нью-Гемпширі. Почувши мій голос, він насмішкувато вигукнув:

— О Маркусе, невже ви зволили мені зателефонувати? Неймовірно! Відколи ви стали зіркою, від вас ні слуху ні духу. З місяць тому я подзвонив було вам, але потрапив на секретарку, а вона відрубала, що вас ні для кого нема.

Я відповів прямо:

— Кепські справи, Гаррі. Гадаю, перестав я вже бути письменником.

Він одразу ж споважнів.

— Маркусе, та що ви оце кажете?

— Не можу вже писати, гаплик. Сторінка чистісінька. І це вже бозна-відколи. Може, з рік.

Він приязно і заспокійливо зареготав.

— Ментальна блокада, Маркусе, ось що це таке! Всі ці чисті сторінки така ж дурня, як і сексуальні невдачі, коли сподіваєшся на результат: це паніка генія, що змушує цюцюрку охлянути саме тоді, коли ви зібралися побавитися з якоюсь шанувальницею і хочете завдати їй утіхи, сумірної з найвищою поділкою за шкалою Ріхтера. Забудьте про геніальність, просто нанизуйте слова одне на одне. І геніальність сама прийде.

— Ви так вважаєте?

— Я певен цього. Та вам треба все ж таки облишити ваші світські походеньки і фуршети. Творчість — це поважне діло. Мені здавалося, я переконав вас у цьому.

— Таж я працюю мов чорний віл! Тільки те й роблю, що гарую! І, попри це, результату нуль.

— Тоді вам бракує відповідної обстановки. Нью-Йорк, звісно, хороше місто, але там забагато гамору. Чом би вам не приїхати до мене, як тоді, коли ви ще були моїм учнем?

Покинути Нью-Йорк і змінити обстановку. Ніколи ще так мені не подобалося запрошення піти у вигнання. Податися світ за очі, щоб віднайти натхнення для нової книги в сільській глушині, де мешкає мій учитель — це було саме те, що мені й треба. І ось за тиждень, десь у середині лютого 2008 року, я вже поселився в Аврорі, Нью-Гемпшир. То було за кілька місяців до драматичних подій, що про них я оце збираюся вам розповісти.

*

До тих подій, що сколихнули всю Америку, про Аврору ніхто й не чув. То було містечко на океанському узбережжі, за годину їзди до кордону з Массачусетсом. На головній вулиці — кінотеатр, із програмою показу, що принаймні на рік відставала від усієї країни, кілька крамниць, пошта, поліційний відділок і жменя ресторанів, поміж якими виділявся «Кларкс», міська історична пам’ятка. Довкруги — мирні затишні квартали дощаних пофарбованих будиночків із полотняними маркізами, черепичними дахами і садочками з ошатно підстриженими моріжками. То була Америка в Америці, де мешканці не замикають дверей на ключ, одна з тих місцин, що існують лише в Новій Англії, де такий супокій охоплює тебе, що здається, ніби ти заховався тут від будь-якого лиха.

Я добре знав Аврору, бо частенько навідувався сюди до Гаррі, ще як був студентом. Він мешкав у розкішному будинку з цегли та сосни, розташованому за містом, біля автостради номер один у напрямку Вермонту, на березі затоки, що на мапах її було позначено як Goose cove[1]. То був письменницький дім, що височів над океаном, з терасою, де так добре було посидіти гожої днини, а східці звідти вели простісінько на пляж. Довкола панував спокій дикої природи: побережний гай, купи валунів і велетенських брил, вогкі зарості папороті й моху, декілька стежин для прогулянок понад берегом. Деколи здавалося, наче ти на краю світу, якби не знав, що до цивілізації всього декілька миль. І легко можна було уявити собі, як старий письменник творить свої шедеври на тій терасі, надихнувшись припливами і вечірнім сонцем.

10 лютого 2008 року я покинув Нью-Йорк у розпалі кризи чистого аркуша. Країна вже нуртувала, готуючись до президентських виборів: за кілька днів до того, у Супер-вівторок (як виняток він припав на лютий, а не на березень, віщуючи неабиякий рік), мандат від республіканців здобув сенатор Маккейн, а в демократів точилася запекла війна між Гілларі Клінтон і Бараком Обамою. Я дістався автівкою до Аврори без жодної зупинки. Снігу було чималенько, і краєвиди, що пропливали повз мене, були білим-білі. Я любив Нью-Гемпшир, любив його супокій, його неозорі ліси, його лісові озера, вкриті лататтям, бо влітку там можна було купатися, а взимку кататися на ковзанах, любив думати, що тут не платять ні податку на прибуток, ні податку з продажу. Я вважав його лібертаріанським штатом, а його гасло, — «Жити вільним або померти», викарбуване на номерах автівок, що обганяли мене, пречудово передавало відчуття свободи, що охоплювало мене кожного разу, як я сюди приїздив. Пам’ятаю, приїхавши до Гаррі того холодного імлистого полудня, я відразу відчув, як мені полегшало на душі. Він чекав мене на ґанку, вбраний у величезну зимову куртку. Я вийшов надвір, він пішов назустріч, поклав долоні мені на плечі й підбадьорливо всміхнувся.

— Що з вами сталося, Маркусе?

— Хтозна, Гаррі…

— Та добре вже, добре… Ви завжди були такий вразливий хлопчина.

Перш ніж я розпакував свої речі, ми посідали у вітальні, щоб трохи побалакати. Він приготував каву. В коминку палахтіло полум’я; в кімнаті було тепло, а крізь величезну шкляну стіну я бачив океан, де шаленів крижаний вітер, а камінні бескиди обліплював мокрий сніг.

— Я вже й забув, як тут гарно, — пробурмотів я.

Гаррі кивнув.

— Ось побачите, любий Маркусе, я подбаю про вас. Ви напишете такий романисько! Не переймайтеся, цих прикрощів зазнають усі письменники.

Він мав такий знайомий спокійний і переконливий вигляд. Я ніколи не сумнівався в ньому: харизматичний, упевнений в собі, він самою вже присутністю випромінював авторитет. Йому йшов шістдесят сьомий рік, він був гарний зі своєю сріблястою і бездоганно зачесаною чуприною, широкими плечима і могутньою статурою, що свідчила про тривале захоплення боксом. То був боксер, і завдяки цьому спорту, що в ньому я й сам старанно вправлявся, ми й заприязнилися в університеті Берроуза.

З Гаррі мене поєднували дуже тісні зв’язки, та про це я розкажу згодом. Він увійшов у моє життя 1998 року, коли я вступив до університету Берроуза в Массачусетсі. Тоді мені було двадцять років, а йому п’ятдесят сім. Він уже півтора десятиліття викладав літературу в цьому скромному провінційному закладі, де панувала мирна атмосфера і студенти були чемні та приязні. Доти, як і всі, я знав Гаррі-Квеберта-великого-письменника: в Берроузі я зустрів просто-Гаррі, який, попри вікову різницю, став одним із моїх найближчих друзів і навчив мене, як бути письменником. Сам він здобув визнання у середині 70-х років, коли його другу книжку, «Початки зла», продали накладом п’ятнадцять мільйонів примірників, і він здобув за неї Booker Prize і National Book Award[2], дві найпрестижніші літературні премії країни. Відтоді його регулярно видавали, він вів популярну щомісячну рубрику в «Бостон Ґлоуб». Був однією з найвизначніших постатей американської інтелігенції: виступав із численними лекціями, його часто запрошували на чільні культурні заходи, дослухалися його думки про політичні події. Дуже шанований чоловік, гордість усієї країни, найкраще, що могла породити Америка. Приїхавши погостювати у нього декілька тижнів, я сподівався, що він знову оберне мене на письменника і навчить долати кризу чистого аркуша. Проте мусив визнати: хоч Гаррі й погоджувався, що становище моє досить складне, та ненормальним він його не вважав. «У письменників трапляються такі діри, це належить до ризиків нашої професії, — пояснив він мені. — Беріться до праці й побачите: попустить». Він влаштував мене у своєму кабінеті на першому поверсі, де написав усі свої книжки, зокрема і «Початки зла». Я годинами сидів там, намагаючись і собі щось написати, натомість лише й дивився на океан і сніг, що сіявся за вікном. Коли Гаррі приносив мені каву чи щось попоїсти і бачив моє засмучене лице, то намагався підбадьорити. Якось уранці він врешті сказав:

— Не робіть такого сумного обличчя, Маркусе, бо здається, наче ви помираєте.

— Та я вже на межі…

— Ох, потерпайте за долю всього світу, за іракську кризу, лише не за цю нікчемну писанину… зарано іще нею перейматися. Знаєте, ви мене засмутили: корчите ці гримаси, бо не можете трьох рядків стулити. Подивіться на цю справу прямо: ви написали пречудову книжку, забагатіли й уславилися, а з другою книжкою у вас трохи не клеїться, голова не варить. Нема чого тут ані тривожитись, ані дивуватися…

— А у вас… у вас такої проблеми не виникало?

Він дзвінко зареготав.

— Страху чистого аркуша? Жартуєте? Бідолашний мій друже, ця проблема поставала у мене так часто, що ви й уявити не можете!

— Мій видавець каже, що як я не напишу цієї книжки, то мені клямка.

— Знаєте, хто такий видавець? Це письменник-невдаха, в якого проте є грошовитий татусь, щоб присвоювати чужі таланти. Ось побачите, Маркусе, незабаром усе стане на свої місця. На вас чекає чудова кар’єра. Перша ваша книжка була захоплива, друга буде ще краща. Не переймайтеся, я допоможу вам знайти натхнення.

Не скажу, що проживання в Аврорі повернуло натхнення, та воно дуже добре на мене вплинуло. Та й на Гаррі, як я знаю, теж: у нього не було ні родини, ні особливих розваг, тож удвох ми почувалися щасливо, навіть більше, то були останні наші щасливі дні. Ми довго гуляли берегом моря, слухали класичні опери, каталися на лижах, відвідували місцеві культурні заходи і нишпорили супермаркетами у пошуках малесеньких коктейльних сосисок, що прибуток від них ішов ветеранам американської армії, — Гаррі страшенно полюбляв ті сосиски і казав, що лише заради них варто було вторгнутися в Ірак. Ще ми частенько ходили снідати до «Кларксу», пили там каву пополудні, одне слово, тішилися життям, як ото тоді, коли я ще був студентом. Усі в Аврорі знали і поважали Гаррі, а віднедавна й мене. Найдужче заприязнився я з господинею «Кларксу» Дженні Довн та бібліотекарем-волонтером, який близько приятелював із Гаррі і часом приїздив увечері до Гусячої бухти хильнути чарчину віскі. Щоранку я ходив до бібліотеки переглянути «Нью-Йорк Таймс». Першого ж дня я побачив, що Ерні Пінкас поставив мою книжку на чільне місце. І з гордістю показав мені на неї.

— Бач, Маркусе, твоя книжчина на першому місці стоїть. На неї найбільший попит за останні роки. А наступна коли буде?

— Правду кажучи, мені нелегко її написати, то я оце й приїхав сюди.

— Та не переймайся. Ти знайдеш геніальний задум для роману, я певен. Такий, що зачепить читача.

— І який, цікаво?

— А я звідки знаю? Це ж ти письменник. Але треба знайти тему, що захопила б маси.

У тому ресторанчику, «Кларксі», Гаррі вже тридцять років обідав за одним і тим же столом, під сімнадцятим номером, і Дженні навіть табличку там почепила з написом:

«За цим столом улітку 1975 року письменник Гаррі Квеберт написав свій славетний роман "Початки зла”».

Я вже давно бачив цю табличку, та не звертав на неї уваги, і аж під час оцього перебування в Аврорі вона зацікавила мене і я довго на неї дивився. І оті слова, викарбувані в металі, незабаром стали для мене як навіяння: за цим убогим столом, липким від жиру та кленового сиропу, в оцьому шинку маленького нью-гемпширського містечка Гаррі створив свій шедевр, що зробив його легендою вітчизняної літератури. Як прийшло до нього таке ото натхнення? Мені теж хотілося вмоститися за цей стіл, почати писати і створити геніальну річ. Утім, хоч я й просидів там два дні з папером і ручкою, все було марно. Аж поспитався в Дженні:

— Невже він просто сідав за цей стіл і писав?

Вона кивнула.

— Цілісінький день, Маркусе. Від ранку до вечора. І ніколи не зупинявся. То було літо 1975-го, я добре пам’ятаю.

— А скільки ж йому тоді було, 1975 року?

— Як тобі. Десь зо тридцять. Може, на кілька років більше.

Відчув, як у мені аж скипіла лють: я теж хотів створити шедевр, написати книжку, що стала б зразком для всіх. Те, що я не написав жодного рядка, Гаррі побачив, коли я прожив у нього з місяць. Сталося це на початку березня в кабінеті у нього вдома в Гусячій бухті, де я чекав божистого осяяння, а він зайшов до мене в кухонному фартуху почастувати млинчиками, що допіру насмажив.

— То що, йде діло? — поспитався він.

— Та я написав грандіозну річ, — відказав я, показуючи пачку паперу, що вручив мені співробітник багажного відділу три місяці тому.

Він поставив тацю і почав роздивлятися аркуші, аж уторопав, що то чистісінький папір.

— То ви нічого не написали? За три тижні ви не написали жодного рядка?

Я аж підскочив.

— Нічого! Нічого! Нічогісінько путнього! Сама дурня лізе в голову!

— Ради бога, Маркусе, а що ж ви хочете написати, як не роман?

— Я хочу створити шедевр! Шедевр!

— Шедевр?

— Авжеж. Хочу написати великий роман із великими ідеями! Книгу, що струсоне всі уми.

Якусь мить Гаррі дивився на мене, а потім розреготався.

— Ваші надмірні амбіції мені вже в печінках сидять, Маркусе, я вже казав вам. Знаю, ви станете великим письменником, я певен цього відколи запізнався з вами. Та ваша проблема ось у чому: ви занадто квапитеся! Скільки це вам років?

— Тридцять.

— Тридцять років! І ви хочете стати Солом Беллоу й Артуром Міллером в одній особі? Ось мені шістдесят сім, і я жахаюся: час біжить як вода і, знаєте, тих років стає дедалі менше й жодного не повернути. Що ви собі взяли в голову, Маркусе? Що ви отак народите другу книжку? Кар’єру розбудовують помалу, друже мій. А щодо роману, то для нього видатних ідей не потрібно: просто будьте собою і все у вас вийде, я в цім не сумніваюся. Я викладаю літературу вже двадцять п’ять років, цілісіньку чверть століття, й ви найталановитіша людина, яку я зустрів за цей час.

— Що ж, дякую.

— Не треба дякувати, це щира правда. І не стогніть, мов породілля, що ви й досі не здобули Нобеля, ради бога… Тридцять років… Ох ти, горе моє, великого роману йому закортіло… Нобелівська премія з дурості — ось на що ви заслуговуєте.

— Гаррі, а як же це вдалося вам? Адже книга, що ви написали в 1976 році, «Початки зла», це ж шедевр! І то була заледве друга ваша книжка… як ви це зробили? Як пишуться шедеври?

Він сумно всміхнувся.

— Шедеври не пишуться, вони існують самі по собі. Та й знаєте, хай там як, а для людей той роман — єдина книжка, що я написав за своє життя… Жоден із моїх наступних текстів не мав такого успіху. Коли згадують мене десь, то відразу і майже завжди думають про «Початки зла». І це сумно, бо, гадаю, якби в тридцять років мені сказали, що це вершина моєї кар’єри, то я втопився би в океані. Тому не поспішайте.

— І ви шкодуєте, що написали ту книжку?

— Може… Трохи… Хтозна… Я не люблю цього слова: воно означає, що ми не приймаємо того, що вже вчинили.

— Але що ж мені тоді вдіяти?

— Робіть те, що вмієте найкраще, — пишіть. І моя вам порада, Маркусе: не чиніть, як я. Ми дуже схожі один на одного, ви це знаєте, тому заклинаю, не повторюйте моїх помилок.

— Яких помилок?

— Ото влітку 1975 року я теж хотів написати великий роман, мені страшенно кортіло стати видатним письменником.

— І ви ним стали…

— Ви не розумієте: хоч сьогодні я й визнаний письменник, та мешкаю самотою в цьому величезному домі. Моє життя порожнє, Маркусе. Не робіть, як я… Не дозволяйте амбіціям підхопити себе. Бо серце ваше буде самотнє, а перо сумне. Чому ви не маєте подруги?

— Не маю, бо не можу зустріти дівчини, яка б мені подобалася.

— Бачу, ви й кохаєтеся, як оце пишете: або екстаз, або ніщо. Зустріньте гарну дівчину і дайте їй шанс. Те саме і з книжкою: дайте шанс самому собі. Дайте шанс вашому життю! Знаєте, чим я загалом переймаюся? Годую чайок. Он у тій бляшанці в кухні з написом «На згадку про Рокленд, Мен» я збираю сухарі, щоб кидати чайкам. Ви не мусите весь час писати…

Попри поради Гаррі, мене переслідувало одне: як у моєму віці поталанило йому зазнати того спалаху, того осяяння, що дало йому змогу написати «Початки зла»? Це запитання знай не давало мені спокою, а оскільки Гаррі сам надав мені для праці свій кабінет, то я вирішив трохи в ньому понишпорити. Все розпочалося тоді, коли я висунув шухляду, щоб пошукати ручку, і знайшов там пописаний рукою зошит і кілька розрізнених аркушів: чернетки його творів. Я страшенно розхвилювався: то була неочікувана нагода збагнути, як працював Гаррі, дізнатися, чи багато він закреслював, чи, може, натхнення писало за нього саме. Я заходився жадібно порпатися в його бібліотеці, шукаючи інші зшитки. Робити це я мав, коли Гаррі не було вдома; по четвергах він викладав ув університеті Берроуза, вирушав удосвіта і повертався зазвичай дуже пізно. І вже пополудні в четвер 6 березня 2008 року сталося те, що я волів би відразу забути: довідався, що Гаррі мав зв’язок із п’ятнадцятирічною дівчинкою, коли йому було тридцять чотири. Сталося це в 1975 році.

Про ту таємницю я дізнався, коли гарячково і безсоромно нишпорив на полицях у його кабінеті, аж трапилася мені за книжками велика скринька з полакованого дерева і віком на шарнірах. Я вже наперед смакував, як відкрию її, а там — справжнісінький скарб, наприклад, рукопис «Початків зла» чи ще чогось. Отож ухопив я її та й відкрив. Але на превеликий мій жаль не було там рукопису, а була пачка світлин і газетних вирізок зі статтями. На фото був Гаррі — молодий, елегантний, тридцятирічний, гордовитий, а коло нього — юне дівча. Знімків було чотири чи п’ять, і на всіх ота дівчина. На одній світлині Гаррі був на пляжі — з голим торсом, засмаглий та мускулястий, — і пригортав він до себе цю усміхнену дівчину з сонцезахисними окулярами в світлих косах, яка цілувала його в щоку. На звороті напис: «Ми з Нолою, Мартас-Віньярд, кінець липня 1975 року». Я так перейнявся тією знахідкою, що не чув, як Гаррі зарання повернувся з університету, — ні човгання шин його авто посипаною гравієм дорогою Гусячої бухти, ні голосу, що пролунав, коли він увійшов до хати. Нічого того я не чув, бо під світлинами знайшов лист без дати. Дитячим почерком на хорошому папері було написано:

«Не хвилюйтеся, Гаррі, не хвилюйтеся за мене, я знайду як приїхати туди до вас. Чекайте мене у восьмому номері, мені подобається це число, воно моє улюблене. Чекайте на мене в тій кімнаті о сьомій вечора. А потім ми поїдемо звідси назавжди.

Я так вас кохаю.

Ніжно-ніжно.

Нола».

Хто була та Нола? Серце моє шалено калатало, я заходився гарячково проглядати вирізки: в усіх дописах ішлося про загадкове зникнення в серпні 1975 року такої собі Ноли Келлерґан, і Нола на газетних світлинах була достеменна копія зі знімків, що належали Гаррі. І тут до кабінету ввійшов Гаррі, несучи філіжанки з кавою й тарілку з бісквітами на таці, що відразу ж випала в нього з рук, щойно він відчинив двері ногою й угледів мене долі на килимі, а довкола — розкидані речі з тієї секретної скриньки.

— О боже… що це ви робите? — вигукнув він. — Ви… ви копирсаєтеся в моїх речах, Маркусе? Я запросив вас у гості, а ви нишпорите у мене в кабінеті? І це називається друг?

Я почав незграбно бурмотіти:

— Гаррі, я випадково натрапив на неї. Оце знайшов цю скриньку… Не треба було її відкривати… Мені дуже шкода.

— Авжеж, не треба було! Яке право ви мали торкатися її! Яке, питаю я вас?

Він видер у мене з рук ті світлини, хутко позбирав вирізки, запхав усе в скриньку і побіг з нею до своєї кімнати. Я ніколи досі не бачив його таким і не міг уторопати, паніка його охопила чи лють. Я стояв за дверми і знай перепрошував, пояснював, що натрапив на ту скриньку випадково,

та все було марно. Він вийшов зі своєї кімнати аж за дві години і спустився до вітальні, щоб вихилити одну по одній кілька чарок віскі. Коли він начебто трохи заспокоївся, я теж пішов туди.

— Гаррі… хто ця дівчина? — тихо поспитавсь я.

Він опустив очі додолу.

— Нола.

— Хто вона така?

— Не питайте в мене, хто вона. Прошу вас.

— Гаррі, хто така ця Нола? — допитувавсь я.

Він похнюпився.

— Я кохав її, Маркусе. Дуже кохав.

— Чому ви ніколи не казали про неї?

— Ну, це важко…

— Поміж друзями важко не буває.

Він стенув плечима.

— Якщо ви вже знайшли все це, добре, розкажу… 1975 року я приїхав до Аврори і закохався в п’ятнадцятирічну дівчину. Вона звалася Нола, і то була жінка мого життя.

Запала довга мовчанка, аж я нарешті, зворушений до глибини душі, спитав:

— Що сталося з Нолою?

— Кепська історія, Маркусе. Вона зникла. Якось увечері в серпні 1975-го вона зникла без сліду, а перед тим її, закривавлену, бачила одна тутешня мешканка. Якщо ви відкрили скриньку, то, звісно ж, переглянули вирізки. Її так і не знайшли, і ніхто не знає, що з нею сталося.

— Жах! — прошепотів я.

Він надовго понурив голову.

— Знаєте, — озвався нарешті, — Нола змінила все моє життя. Мені вже все одно було чи стану я видатним письменником Гаррі Квебертом, я збайдужів до слави, грошей і кар’єри, аби лиш зі мною була Нола. Все, чого я досягнув потім, не мало такого значення в моєму житті, як те літо, що я пробув із Нолою.

Вперше від початку нашого знайомства я бачив Гаррі таким зворушеним. Затримавши на мені погляд, він докинув:

— Ніхто не знає про цю історію, Маркусе. Тільки ви тепер. То тримайте її в таємниці.

— Звісно.

— Пообіцяйте мені!

— Обіцяю, Гаррі! Це буде наша таємниця.

— Якщо хтось в Аврорі дізнається, що в мене була любовна історія з Нолою Келлерґан, це погубить мене…

— Гаррі, можете на мене покластися.

Ото було і все, що взнав я про Нолу Келлерґан. Не балакали ми більше ні про неї, ні про ту скриньку, та й сам я вирішив поховати цей епізод у пам’яті, навіть не підозрюючи, що через певні обставини за кілька місяців Нола знову постане у нашому житті.

Я повернувся до Нью-Йорка наприкінці березня, пробувши в Аврорі шість тижнів, але так і не зумівши розпочати новий великий роман. До кінця терміну, що надав мені Барнаскі, було ще три місяці, та я знав, що не зумію порятувати своєї кар’єри. Я зганьбився, я йшов під укіс, я почувався найнещаснішим і найбездарнішим з-поміж провідних нью-йоркських письменників. Минав час: я присвятив його, готуючись прийняти поразку. Влаштував на роботу Денізу, зав’язав контакти з адвокатами, які могли би допомогти, коли Шмід із Гансоном потягнуть мене до суду, склав перелік усіх найдорожчих моєму серцю речей, що я мав намір заховати у батьків, поки судові виконавці не постукали до мене у двері. Насилу розпочався той фатальний липень, коли мене мали повести на розправу, я заходився лічити дні, що лишилися до моєї письменницької смерті: ось іще тридцять днів, потім мене попровадять до кабінету Барнаскі — й гаплик. Зворотний відлік уже розпочався. Я й гадки не мав, що одна драматична подія цілком змінить ту ситуацію.

30. Неперевершений

— Другий ваш розділ дуже важливий, Маркусе. Він має бути гострий, ударний.

— Як що, Гаррі?

— Як удар у боксі. Ви праворукий, та у вас завжди напоготові лівиця: перший удар приголомшує вашого супротивника, другий, лівою, валить його додолу. Отакий повинен бути і другий розділ: це правий прямий читачеві у щелепу.

Це сталося в четвер 12 червня 2008 року. Цілісінький ранок я сидів удома, читав собі у вітальні. Надворі було тепло, але й вогко: вже три дні в Нью-Йорку сіялася дрібна мжичка. О першій пополудні задзеленчав телефон. Я взяв слухавку, та спершу мені здалося, ніби на тому кінці дроту нікого нема. Потім я почув, як хтось здушено заридав.

— Гало, гало… це хто? — запитав я.

— Вона… вона померла.

Голос той заледве було чути, та я відразу його впізнав.

— Гаррі? Гаррі, це ви?

— Вона померла, Маркусе.

— Померла? Хто?

— Нола.

— Що? Як це?

— Вона померла, і в цьому винен я. Маркусе… Що я накоїв? Боже, що ж я накоїв?

Він плакав.

— Гаррі, що ви оце кажете? Що ви хочете сказати?

Він поклав слухавку. Я відразу ж зателефонував йому додому, та ніхто не відгукнувся. Подзвонив і на мобільник, та марно. Знов і знов я набирав його номер, а потім залишив кілька повідомлень на автовідповідачі. Проте новин не було. Я страшенно занепокоївся. Що й казати, не знав я тоді, що Гаррі телефонував мені з Головного управління поліції штату в Конкорді. Тож не розумів я, що ж коїться, аж поки о шістнадцятій годині мені зателефонував Дуґлас.

— Ради бога, Марку, ти вже знаєш? — вигукнув він.

— Про що?

— А нехай тобі всячина, ввімкни телевізор! Там про Гаррі Квеберта! Це Квеберт!

— Квеберт? Що Квеберт?

— Ради бога, ввімкни телевізора!

Я негайно ввімкнув інформаційний канал. І який же я був приголомшений, побачивши на екрані дім у Гусячій бухті й почувши телекоментатора: «Отут, у цьому будинку в містечку Аврора, в Нью-Гемпширі, сьогодні заарештували письменника Гаррі Квеберта, після того як на території його маєтку виявили закопані останки людини. Згідно з попередніми висновками слідства, це може бути тіло Ноли Келлерґан, тамтешньої дівчини, яка пішла з дому і зникла в серпні 1975 року в п'ятнадцятирічному віці, й досі було невідомо, що з нею сталося…». Світ мені пішов обертом; я впав на диван, геть нічого не тямлячи. Я вже нічогісінько не чув: ні балачки в телевізорі, ні Дуґласа, який лементував на тому кінці дроту, повторюючи: «Маркусе, ти чуєш? Гало! Він убив дитину, дитину!». В голові моїй здійнялося таке сум’яття, наче в страшному сні.

Отак я, разом з усією Америкою, що захолола з жаху, дізнався про те, що сталося кілька годин тому: вранці до маєтку прибула група садівників, яких Гаррі запросив посадити попід будинком гортензії. Порпаючись у землі, вони знайшли на глибині одного метра людський скелет і відразу ж сповістили про це поліцію. Скелет викопали, і Гаррі відразу ж було заарештовано.

На телебаченні все відбувалося дуже швидко. Прямі репортажі з Аврори, з місця злочину, чергувалися з кадрами з Конкорда, столиці Нью-Гемпширу, розташованої за шістдесят миль на північний схід, де Гаррі віднині утримували в камері попереднього ув’язнення кримінальної поліції штату. Цілі ватаги журналістів примчали стежити за розвитком цієї справи. Либонь, було коло тих останків щось таке, що давало підстави вважати, ніби то таки тіло Ноли Келлерґан; котрийсь із поліційних очільників заявив: якщо ця інформація підтвердиться, то свідчитиме вона й про те, що Гаррі Квеберта підозрювано ще й у вбивстві Дебори Купер, останньої людини, яка бачила Нолу живою 30 серпня 1975 року, а вбили ту Дебору того ж дня, коли вона зателефонувала до поліції. Все це просто-таки вражало. Чутки розходилися з експонентною швидкістю, інформація поширювалася в реальному часі — телеканалами, радіо, інтернетом і соціальними мережами: шістдесятисемирічний Гаррі Квеберт, один із найславетніших письменників другої половини XX століття, — мерзенний убивця малого дівчати.

Довго не міг я усвідомити, що ж, власне, коїться, певне, годин із кілька. О восьмій вечора, коли до мене примчав занепокоєний Дуґлас, остерігаючись, що мені зробилося недобре від лихої звістки, я був певен, що сталася якась прикра помилка. Я сказав йому:

— Цікаво, як це вони можуть обвинувачувати його, коли немає навіть певності, що це Нолине тіло!

— Хоч як там було, вони все ж таки виявили те тіло в його маєтку…

— А чому ж він звелів копати в тому місці, де буцімто поховав тіло? В цьому нема ніякого глузду! Поїду я.

— Куди це ти поїдеш?

— До Нью-Гемпширу. Я повинен захистити Гаррі.

Дуґласова відповідь була просякнута притаманною уродженцям Середнього Заходу розважливістю.

— Ох, не раджу тобі, Марку. Не пхай туди носа. Не влазь у це лайно.

— Гаррі телефонував мені…

— Коли? Сьогодні?

— Десь о першій пополудні. Гадаю, він скористався правом на один дзвінок. Я повинен поїхати і підтримати його. Це дуже важливо!

— Важливо? Важливо написати другу книжку. Гадаю, ти не пошив мене в дурні й до кінця місяця рукопис буде готовий. Барнаскі вже на шматки ладен тебе роздерти. Ти уявляєш, що сталося з Гаррі? Не влазь у це лайно, Марку, ти ще молодий! Не нівеч своєї кар’єри.

Я нічого не відповів. Помічник прокурора штату вже давав по телевізору прес-конференцію і виклав усі обвинувачення, висунуті Гаррі: навмисне викрадення і подвійне навмисне вбивство. Гаррі офіційно пред’явили обвинувачення у вбивстві Дебори Купер і Ноли Келлерґан. За те викрадення і два вбивства йому загрожувала смертна кара.

То був лише початок падіння Гаррі. Наступного дня вся країна дивилася кадри з попереднього судового слухання. Він увійшов до судової зали під прицілом телекамер і в спалахах фотоапаратів, в кайданках на руках та в супроводі двох полісменів. Вигляд у нього був кепський: обличчя понуре, неголений, чуприна розкуйовджена, сорочка розхристана, очі витріщені. Поруч — Бенджамін Рот, його адвокат. Рот — це був дуже хороший адвокат із Конкорда, в минулому він часто консультував Гаррі. Я запізнався з ним, коли він декілька разів приїздив до Гусячої бухти.

Завдяки тому диву — телебаченню — вся Америка стежила за судовим засіданням, де Гаррі казав, що не винен у злочинах, які йому закидають, а суддя врешті ухвалив запроторити його до чоловічої в’язниці штату. То був лише початок бурі: я наївно сподівався, що все цим судом і скінчиться, та за годину мені зателефонував Бенджамін Рот.

— Гаррі дав мені ваш телефон, — сказав він. — І дуже просив зателефонувати. Він хоче вам переказати, що не винен і нікого не вбивав.

— Я знаю, що він не винен! — вигукнув я. — Я певен цього. Як він там?

— Як ви здогадуєтеся, йому тяжко. Поліція натиснула, і він зізнався, що мав зв’язок із Нолою протягом літа перед вбивством.

— Знав я про Нолу. А з рештою що?

Рот повагався трохи і відказав:

— Він усе заперечує. Але…

Він затнувся.

— Що «але»? — занепокоєно запитав я.

— Не буду приховувати, Маркусе, що справи кепські. У них є вагомий доказ.

— Що ви маєте на увазі під вагомим доказом? Кажіть, заради бога! Я повинен знати!

— Це має лишитися поміж нами. Ніхто про це не повинен знати.

— Та нікому я не скажу. Можете мені довіритися.

— Поруч з останками тієї дівчини поліція знайшла рукопис «Початків зла». Гаррі добряче влип.

— А як це пояснює він?

— Каже, що написав цю книгу для неї. Вона завжди порпалася в його речах, там, у Гусячій бухті, й захотіла прочитати рукопис. Він каже, що за кілька днів до зникнення вона взяла його з собою.

— Як? — вигукнув я. — Він написав цю книжку для неї?

— Авжеж. Не дай боже, це випливе на поверхню. Уявіть собі той скандал, коли газетярі довідаються, що книжка, яку за останні п’ятдесят років продали чи не найбільшим накладом у всій Америці, це не просто історія кохання, як усі вважають, а результат незаконного любовного зв’язку тридцятирічного чолов’яги і п’ятнадцятирічної дівчини…

— Може, його випустять під заставу?

— Під заставу? Ви не усвідомлюєте всієї серйозності ситуації, Маркусе: коли йдеться про кримінальний злочин, під заставу не випускають. Гаррі загрожує смертельна ін’єкція. Ось-ось він постане перед Великим журі, що розгляне обвинувачення й ухвалить рішення розпочати процес, це вже лише формальність, немає ніякого сумніву в тому, що суд таки відбудеться. За півроку, може, за рік.

— А тим часом?

— Тим часом він сидітиме у в’язниці.

— А якщо він не винен?

— Такий закон. Кажу вам, ситуація дуже серйозна, його обвинувачують у вбивстві двох осіб.

Я впав на диван. Мені треба було побалакати з Гаррі.

— Скажіть, нехай зателефонує мені! — попросив я Рота. — Це дуже важливо.

— Я залишу йому повідомлення…

— Скажіть, що я мушу кров із носа поговорити з ним і що чекаю на його дзвінок!

Поклавши слухавку, я відразу ж дістав із полиці «Початки зла». На титульній сторінці був дарчий напис Учителя:

Маркусові, моєму найкращому учневі.

З дружніми побажаннями

Г. Л. Квеберт, травень 1999 року

Я знову поринув у книжку, якої вже давненько не розгортав. Там ішлося про кохання, оповідь чергувалася з листами; то була історія чоловіка та жінки, які кохали одне одного, хоч і не мали на це права. Отже, він написав цю книжку для тієї таємничої дівчини, якої я ніколи не знав. Перечитавши її вночі, я надовго замислився про назву. І вперше запитав себе: чому «Початки зла»? Яке зло мав на увазі Гаррі?

*

За три дні аналізи ДНК і зубів підтвердили, що кістяк із Гусячої бухти належить Нолі Келлерґан. Оглянувши кістки, зрозуміли, що це скелет п’ятнадцятирічної дитини, а це свідчило про те, що Нола померла приблизно тоді ж, коли зникла. І, найголовніше, тріщина в потилиці навіть через тридцять років давала підстави з певністю сказати, що жертві завдали один смертельний удар.

Від Гаррі не було ніяких звісток. Я намагався зв’язатися з ним через поліцію штату, через в’язничне начальство чи через Рота, проте все було марно. Я метався туди-сюди кімнатою, тисячі запитань вирували в моїй голові, надто ж непокоїв мене отой його таємничий дзвінок. Наприкінці вихідних я вже не втерпів і дійшов висновку, що нема іншої ради, як податися самому в Нью-Гемпшир і подивитися, що ж там коїться.

Удосвіта в понеділок 16 червня 2008 року я закинув речі в багажник свого «рейндж-ровера» і виїхав із Мангеттена по Франклін-Рузвельт-драйв понад Іст-Рівер. Повз мене пропливав Нью-Йорк: Бруклін, Гарлем, Бронкс, стадіон Янкі над водою, величезний міст Джорджа Вашингтона і проспект Рокфеллера коло автостради, звідки місто вже здавалося малесеньким острівцем посеред непролазних диких джунглів. Щоб не дати батькам умовити мене змінити свій намір і повернутися додому, зателефонував їм, уже заїхавши до Нью-Джерсі. Матінка сказала, що я з глузду з’їхав.

— Маркі, що ти собі надумав? Ти їдеш захищати того зарізяку, того варвара?

— Він не зарізяка, мамо. Він мій друг.

— Еге, друзі теж бувають зарізяками! Ось тато каже, що ти втікаєш із Нью-Йорка через ту книжку.

— Я не втікаю.

— То ти втікаєш через жінку, так?

— Кажу ж тобі, я не втікаю. Та й подруги в мене зараз нема.

— А коли вона в тебе з’явиться? Я оце знову думала про ту Наталю, яку ти приводив до нас торік. Таке гарнюнє дівча. Чом би тобі не зателефонувати їй знов?

— Ти ж ненавиділа її.

— А чому ти не пишеш книжок? Усі тебе любили, коли ти був великий письменник.

— Я і є письменник.

— Вертайся додому. Я приготую тобі гот-догів і яблучний пиріг із ванільним морозивом, яке ти розтопиш на ньому.

— Мамо, мені тридцять років, і я й сам приготую собі гот-догів, як захочу.

— Твій тато вже не має права їсти гот-доги, уяви собі. Лікар заборонив. (Я почув, як тато простогнав на задньому плані, що вряди-годи таки можна, але матінка урвала його: «Гот-догам і всій цій гидоті кінець! Лікар сказав, що ти нею засмітив собі весь організм!») Чуєш, Маркі, тато сказав, що ти повинен написати книжку про Квеберта. Це чудово вплине на твою кар’єру. Ото про нього зараз балакають, то й про твою книжку говоритимуть. А чому ти не приходиш обідати до нас, Маркі? Ти так давно в нас був. Ням-ням смачненького пирога з яблуками…

Я вже проїхав Коннектикут, аж мені здуру спало на думку вимкнути диск із оперою, що я слухав дорогою, і з новин по радіо раптом дізнався, що в поліції сталося витікання інформації: мас-медіа пронюхали, що разом з останками Нори Келлерґан виявлено рукопис «Початків зла», а Гаррі зізнався, що на цей роман його надихнув любовний зв’язок із цим дівчам. Вранці ті новини вмить облетіли всю країну. На заправці за Нью-Гейвеном, неподалік від Містіка, де мені налляли повен бак пального, я побачив заправника, який прилип до екрана телевізора, жадібно всмоктуючи в себе ті звістки. Сів коло нього і попросив зробити трохи гучніш, а він, побачивши моє приголомшене обличчя, запитав:

— А ви хіба не чули? Про це вже зранку всі балакають. Ви що, з Марса прилетіли?

— Та я був за кермом.

— А радіо не вмикали?

— Ні, оперу слухав. Вона добре впливає на мене.

Якусь мить він уважно дивився на мене.

— А я вас знаю?

— Та ні, — відказав я.

— Мені здається, я вас знаю…

— У мене звичайнісіньке обличчя.

— Ні, я певен, що вже бачив вас… Ви телеведучий? Актор?

— Ні.

— А чим ви заробляєте на життя?

— Я письменник.

— Так ото ж! Торік тут продавалася ваша книжка. Я добре пам’ятаю, там ваш портрет був на палітурці.

Він пройшовся поміж полицями, видивляючись книжку, якої тут вочевидь не було. Та врешті він випорпав її десь у коморі й переможно поклав на прилавку.

— Ось ви! Погляньте, це ваша книжка. І написано ось: Маркус Ґольдман.

— Що ж, так і є.

— Що нового у вас, пане Ґольдмане?

— Та, правду кажучи, нічого.

— А можу вас запитати, куди ви оце прямуєте?

— До Нью-Гемпширу.

— Незлецька місцина. Надто ж улітку. А що ви там будете робити? Рибалити?

— Еге ж.

— А що ловитимете? Там такі чорні окуні водяться, що здуріти можна.

— Та, гадаю, я там самі прикрощі зловлю. Їду до приятеля, що вскочив у халепу. Та ще й добрячу.

— Ну, либонь, то не така поважна халепа, як у Гаррі Квеберта!

Він зареготав і палко потиснув мою долоню, адже «нечасто можна побачити тут таку славетну людину, як оце ви», та ще й дав мені кави на дорогу.

Громадська думка була приголомшена: не лише рукопис біля останків Ноли обтяжував Гаррі, а й зізнання, що надихнув його на цю книжку роман із п’ятнадцятирічною дівчиною — це справило на всіх украй недобре враження. Як тепер треба ставитися до тієї книжки? І невже вся Америка, одностайно визнавши Гаррі великим письменником, підтримала маніяка? На тлі цього скандалу журналісти висували різні гіпотези з приводу того, що ж спонукало Гаррі убити Нолу Келлерґан. Може, вона погрожувала оприлюднити їхній зв’язок? Може, хотіла порвати з ним, і він утратив голову? Їдучи до Нью-Гемпширу, я весь час сушив собі мізки над цим. Намагався відволіктися, вимкнувши радіо і знову слухаючи оперу, та кожен її звук нагадував про Гаррі, і, думаючи про нього, я знову згадував дівча, яке пролежало під землею тридцять років, біля того будинку, де, як мені здавалося, я пробув найкращі роки свого життя.

За дев’ять годин я нарешті дістався до Гусячої бухти. Заїхав туди, не думаючи, чому не подався до Конкорда, не зв’язався з Гаррі та Ротом. Понад шляхом стояли мікроавтобуси супутникового телебачення, а на перехресті з посипаним жорствою путівцем, що провадив до маєтку, юрмилися журналісти, які очікували прямого ввімкнення їхніх репортажів на телеканалах. Не встиг я звернути, як усі кинулися до моєї автівки, перекривши виїзд, щоб подивитися, хто приїхав. «Ого, та це письменник, це Маркус Ґольдман!» — заволав хтось, упізнавши мене, і вся та тічка ще дужче захвилювалася, в мене націлилися об’єктиви телекамер і фотоапаратів, посипалися запитання: «Ви гадаєте, Гаррі Квеберт справді убив ту дівчину?», «Ви знали, що він написав „Початки зла“ саме для неї?», «Книжку вилучать із продажу?». Я не мав наміру робити ніяких заяв, тому попіднімав шибки в авто, а на носа почепив темні окуляри. Аврорівські працівники поліції, які не давали журналістам доп’ястися на територію маєтку, звільнили мені дорогу, і я зміг заїхати на подвір’я, під захисток ялин. Чути було ще, як журналісти гукали мені навздогін: «Пане Ґольдмане, чому ви приїхали до Аврори? Пане Ґольдмане, чому ви тут?»

Чому я тут? Бо це — Гаррі. І він, либонь, найкращий мій друг. Хоч як воно дивно, — усвідомив я це тільки зараз, — він таки найдорожчий мій друг. Упродовж навчання в ліцеї й університеті я не здатен був зав’язати дружніх стосунків з однолітками, знайти друга на все життя. В моєму житті був лише Гаррі, й не мало значення, винен він чи ні в тому, що йому інкримінували: будь-яка відповідь анітрохи не вплинула б на мою глибоку приязнь до нього. Чудернацьке то було почуття: гадаю, я волів би радше ненавидіти його чи плюнути йому в обличчя разом з усіма — і це було б найпростіше. Проте вся ця справа існувала на узбіччі моїх почуттів до нього. В щонайгіршому разі, думав я собі, він людина, а в кожного з нас свої демони. Питання лише в тому, до яких меж можна їх терпіти.

Я заїхав на паркувальний майданчик поруч із маркізою[3]. Червоний «корвет» Гаррі стояв тут-таки, де він його кидав завжди: перед невеликим прикалабком, що правив за гараж. Так, наче господар удома і все гаразд. Хотів було ввійти в дім, та він був замкнений. Уперше на моїй пам’яті двері цього дому не відчинилися переді мною. Я обійшов хату; поліції тут не було, та доступ за будинок перетяли огороджувальні стрічки. Я звіддаля оглянув чималеньку територію, що вони оперізували аж до самісінького узлісся. Там угадувалася також здоровецька яма, що свідчила про активні пошуки поліції, а поруч валялися саджанці гортензій, які вже встигли позасихати.

Певне, довгенько я тут пробув, бо на дорозі почувся шум двигуна. То був Рот, який примчав сюди з Конкорда. Побачив мене в телевізорі й відразу ж сів за кермо. Перше, що запитав:

— То ви таки приїхали?

— Авжеж. А що?

— Гаррі знав, що ви приїдете. Він сказав мені, що ви впертий як віслюк і що обов’язково запхнете носа в цю справу.

— Він добре мене знає.

Рот понишпорив у кишені й дістав якийсь папірець.

— Оце від нього, — сказав він.

Я розгорнув. То була записка.

«Любий Маркусе,

якщо ви читаєте ці рядки, значить, ви приїхали в Нью-Гемпшир, щоб дізнатися, як ведеться вашому давньому другові.

Ви сміливий хлопчина. Я ніколи не сумнівався в цьому. Присягаюся вам, що не винен у злочинах, в яких мене обвинувачують. Проте мені доведеться пробути якийсь час у в'язниці, а вам краще взятися за щось корисніше, ніж опікуватися мною. Думайте про свою кар'єру, почніть роман, адже до кінця місяця ви повинні надіслати його видавцеві. Найважливіше для мене — ваша кар'єра. Не марнуйте часу на мене.

Назавжди ваш

Гаррі.

Р. S. Якщо попри все вам захочеться трохи побути в Нью-Гемпширі чи вряди-годи сюди приїздити, то знайте, що двері будинку в Гусячій бухті для вас завжди відчинені. Живіть там скільки захочете. Прошу тільки про одне: годуйте чайок. Кладіть хліб на терасі. Годуйте чайок, це важливо».

— Не кидайте його, — сказав Рот. — Ви потрібні Квебертові.

Я кивнув.

— Як його справи?

— Кепсько. Чули новини? Всі вже знають про книжку, це катастрофа. Що більше я дізнаюся, то тяжче замислююсь, як мені його захищати.

— Звідки сталося витікання інформації?

— Гадаю, простісінько з кабінету прокурора. Там хотіли посилити на нього тиск, залучивши громадську думку. Їм потрібне щиросерде зізнання, адже ясно, що в справі тридцятирічної давності важить лише воно.

— Коли я зможу його побачити?

— Завтра вранці. В’язниця штату розташована на виїзді з Конкорда. Де ви зупинитеся?

— Тут, якщо можна.

Він скривився.

— Ох, сумніваюся, — сказав він. — Поліція обшукала дім. Адже це місце злочину.

— Хіба місце злочину не там, де яма? — запитав я.

Рот пішов поглянути на вхідні двері, потім обійшов дім і, всміхаючись, підійшов до мене.

— З вас був би добрячий адвокат, Ґольдмане. На дверях печаток нема.

— Це означає, що я маю право тут поселитися?

— Це означає, що вам ніхто не забороняє поселитися тут.

— Не певен, що зрозумів вас.

— У цьому чар американського права, Ґольдмане: коли нема закону, то ви його вигадуєте. І якщо вам забороняють, ви дійдете аж до верховного суду, що визнає вашу правду і надрукує ухвалу під вашим іменем: Ґольдман проти штату Нью-Йорк. Знаєте, чому, перш ніж затримати, правоохоронці повинні зачитати вам ваші права? Бо в 60-х роках засудили за зґвалтування такого собі Ернесто Міранду на основі його власних зізнань. І ось, уявіть собі, його адвокат заявив, що це незаконно, бо ґвалтівник Міранда до школи не вчащав і не знав, що Білль про права дозволяє йому ні в чому не зізнаватися. Адвокат поставив під сумнів розслідування, здійняв бучу, звернувся до верховного суду і, уявіть собі, виграв! Зізнання визнали недійсними, з’явилася славетна ухвала «Міранда проти штату Арізона», і тепер кожен полісмен, який хоче вас заграбастати, повинен казати: «Ви маєте право мовчати і маєте право на адвоката, якщо у вас немає коштів, то адвоката вам надасть держава». Одне слово, всією тією дурнуватою скоромовкою, що ми її чуємо весь час у кіно, завдячуємо другові Ернесто! Висновок: правосуддя в Америці, Ґольдмане, це колективна праця, в ній може брати участь кожен. Отож поселяйтеся в будинку, ніхто вам не заважатиме, а якщо поліція здуру поткне сюди носа, кажіть, що тут юридична лакуна, посилайтеся на верховний суд і погрожуйте позовом за відшкодування збитків, до того ж величезних. Вони завжди цього бояться. Але ключів од хати в мене нема.

Я дістав із кишені цілу в’язку.

— Гаррі дав мені колись їх, — сказав я.

— Ґольдмане, ви справжнісінький чарівник! Але, заради бога, не заходьте за ці стрічки, якщо не хочете доскочити лиха.

— Обіцяю. Чекайте, Бенджаміне, а що виявили під час обшуку?

— Нічогісінько. Поліція нічого не знайшла. Тим-то вони й не опечатали будинок.

Рот поїхав, і я увійшов у величезний порожній дім. Замкнув за собою двері та попрямував простісінько до кабінету, щоб знайти ту кляту скриньку. Та її ніде не було. Куди ж Гаррі міг подіти її? Мені хотілося конче її роздобути, тож я заходився нишпорити у бібліотеці, у вітальні, проте все було марно. Врешті вирішив обшнирити кожну кімнату в домі, може, знайду бодай якусь зачіпку, що вкаже мені на події 1975 року. Невже в одній із цих кімнат убили Нолу Келлерґан?

Я знайшов декілька альбомів зі світлинами, яких ніколи не бачив, навіть поняття про них не мав. Розгорнув один навмання і побачив на картці себе з Гаррі, ми сфотографувалися, коли я ще навчався в університеті. Були там знімки з аудиторій, на рингу, в гуртожитку, де ми часто вечеряли разом. Було навіть фото церемонії вручення дипломів. Ще один альбом містив вирізки з газет, де йшлося про мене і про мою книжку. Декотрі рядки було обведено або підкреслено червоним фломастером; тієї миті я зрозумів, що Гаррі завжди пильно стежив за моєю письменницькою кар’єрою, побожно нотуючи все, що мене стосувалося. Знайшов там навіть вирізку з часопису «Ньюарк». То було число півторарічної давності, репортаж із ліцею Фелтона, де влаштували церемонію на мою честь. І де він вискіпав той примірник? Я добре пам’ятав ту днину. Це було проти Різдва 2006 року: мій роман продали накладом понад мільйон примірників і директор фелтонівського ліцею, де я здобув середню освіту, вражений моїм успіхом, вирішив ушанувати мене так, як я, на його думку, заслуговував.

Та неймовірно урочиста церемонія відбулась у суботу пополудні в актовій залі ліцею, де було повнісінько учнів, випускників, а також кілька кореспондентів місцевих часописів. Усі вони сиділи перед величезною полотняною завісою, яку врешті скинув додолу директор, і перед ними постала шафа з написом: «На честь Маркуса П. Ґольдмана, Неперевершеного, який навчався в цім ліцеї від 1993 до 1998 року», — а всередині тієї шафи, за шклом, був примірник мого роману, мої табелі з оцінками, кілька світлин, моя футболка гравця в хокей на траві та футболка команди бігунів.

Я всміхнувся, перечитавши той репортаж. Моє перебування в фелтонівському ліцеї, маленькому й дуже спокійному навчальному закладі на півночі Ньюарка, так запало в пам’ять моїм приятелям і викладачам, що мене прозвали Неперевершеним. Але того грудневого дня 2006 року ніхто з присутніх, які аплодували вітрині моєї слави, не знав, що тією славетною зіркою став я внаслідок низки непорозумінь, а потім — умілих маніпуляцій.

Епопея Неперевершеного розпочалася на першому році мого навчання в ліцеї, коли я мав обрати для себе вид спорту. Спершу вирішив, що це буде футбол чи баскетбол, але місць у тих командах було обмаль і, як на лихо, я ще й запізно прийшов до кабінету, де студентів розподіляли по секціях. «Зачинено, — сказала мені гладка жінка, яка завідувала тим ділом». — «Благаю вас, пані, — заходився скиглити я, — мені конче треба записатися в якусь секцію, бо мене виженуть!» — «Прізвище?» — суворо запитала вона. — «Ґольдман. Маркус Ґольдман, пані». — «Куди ідеш?» — «На футбол або на баскетбол». — «Обидві секції вкомплектовано. Можеш податись або на акробатичний танок, або на лякрос[4]».

Акробатика чи лякрос… Або чума, або холера. Я знав, що як запишуся на акробатичний танок, то з мене й кури сміятимуться, тож обрав той клятий лякрос. Учні не любили тієї гри, тож у Фелтоні вже років зо двадцять не було путньої команди з лякросу; складалася вона тепер або ж із цілковитих невдах, або ж із тих, хто запізнилися на запис. Отож я став гравцем відсталої, млявої і незграбної команди, та саме в ній я й уславився. Сподіваючись перейти наступного сезону до футбольної команди, я намагався досягнути успіхів у спорті, щоб мене помітили, тож мав безпрецедентну мотивацію тренуватися, і за два тижні наш тренер уже бачив у мені довгоочікувану зірку. Я відразу ж став капітаном команди й не треба було докладати великих зусиль, щоб мене почали вважати найкращим гравцем у лякрос за всю історію ліцею. Я завиграшки побив рекорд за двадцять років із кількості забитих м’ячів, — той рекорд був надзвичайно низький, — і за це мене вписали на Дошку пошани ліцею, що ніколи досі не випадало учням першого року навчання. Це страшенно вразило моїх приятелів і привернуло увагу викладачів, а я з того всього втямив: щоб бути неперевершеним, треба вміти шити в дурні людей; все врешті-решт зводиться до облуди.

І я почав грати за цими правилами. Звісно, вже й мови не було про те, щоб покинути лякрос, адже єдине, чого я тепер прагнув, це будь-що стати найпершим, бути на видноті. Був, наприклад, загальний конкурс індивідуальних наукових проектів, де перемогла одна обдарована засранка на ймення Саллі, а я опинився на сьомому місці. Під час вручення премій в актовій залі я взяв слово і вигадав цілу історію про те, як вихідними працював волонтером із розумово відсталими дітлахами, що завадило мені як слід розробити свій проект, і виснував зі сльозами в очах: «Перша премія мені анідесь, якщо я можу подарувати бодай крихту щастя моїм маленьким друзям-калічкам». Усі були дуже зворушені, й це дало мені змогу применшити успіх Саллі в очах викладачів, учнів та й самої Саллі, яка мала братика з тяжкою інвалідністю (я цього й не знав), тому вона відмовилася від премії і зажадала, щоб її віддали мені. Внаслідок цього моє ім’я знову з’явилося на Дошці пошани (я прозвав її «дошкою ганьби», усвідомлюючи свою ницість), до того ж у рубриках «спорт», «наука» і «приз найкращому другові». Та зупинитися я вже не міг; мене наче чорти пхали в спину. Вже тиждень по тому я побив рекорд із продажу квитків речової лотереї, купивши їх у самого себе за грошенята, зароблені за два роки чищення муніципальних басейнів. Після того всі в ліцеї зійшлися в думці, що Маркус Ґольдман винятковий хлопчина. І саме завдяки цій думці мене почали називати Неперевершеним, наче заводське тавро поставили, гарантію цілковитого успіху; незабаром ота моя слава докотилася й до нашого кварталу в Ньюарку, сповнивши моїх батьків неабиякою гордістю.

Репутація, що я здобував її в такий сумнівний спосіб, спонукала мене опанувати шляхетне мистецтво боксу. Мене завжди тягнуло до боксу, я мав добрячий удар, але в бруклінському клубі, куди я потайці їздив цілу годину потягом, мене не знали, Неперевершений там не існував, там я діставав змогу бути слабким: я відвоював там право програвати дужчим за себе, право позбутися гонору. То був єдиний спосіб утекти від того страховиська досконалості, яке я сам і створив: там, на ринзі, Неперевершений міг програти, він міг бути невдахою. Там міг існувати простий хлопчина Маркус. Адже потроху моє прагнення бути першим номером вихлюпнулося через вінця: що більше я вигравав, то дужче боявся програти.

Третього року навчання бюджет ліцею скоротили, і директор вирішив ліквідувати команду з лякросу, бо вона обходилася задорого, а зиску з неї не було жодного. На превелике моє лихо, треба було шукати нову спортивну секцію; футбольна та волейбольна команди заклично позирали на мене, та я добре знав, що, приставши до них, доведеться конкурувати з набагато вправнішими гравцями, ніж мої розтелепи з лякросу. Я міг зійти на другорядні ролі, знову стати ніким або, ще гірше, опинитися за задвірках команди: що скажуть, якщо Маркус Ґольдман, на прізвисько Неперевершений, колишній капітан команди з лякросу, рекордсмен із забитих м’ячів за останні двадцять років, стане посміховиськом футбольної команди? Два тижні я просто-таки місця собі не знаходив, аж почув про досі невідому команду з бігу, що складалася з двох грубасів із куцими ніжками і якогось худого кволого парубійка. Крім того, то був єдиний вид спорту, з якого Фелтон не брав участі у міжліцейних змаганнях. Я подумав, що ніколи не стану до суперництва з набагато дужчими супротивниками: для мене це було б вельми загрозливо. Мені полегшало, і я без вагань приєднався до тієї команди, де на першому ж тренуванні під захопленими поглядами директора і кількох одногрупників завиграшки побив рекорди решти бігунів.

Усе було б добре, якби директор, зваблений моїми результатами, не надумав з доброго дива організувати змагання з бігу серед місцевих ліцеїв, щоб звеличити нашу школу, адже був переконаний, що Неперевершений в тій боротьбі виграє. Почувши цю новину, я запанікував, місяць тренувався як проклятий, та знав, що не зможу дорівнятися до бігунів з інших ліцеїв, що давно брали участь у таких перегонах. Я був лише фасадом, картонним героєм і став би для всіх посміховиськом.

Уболівати прийшов увесь Фелтон і половина мого кварталу. Прозвучала команда «старт», і, як я й боявся, відстань між мною та іншими бігунами почала збільшуватися. Настала вирішальна мить: ставкою була моя репутація. Перегони були на шість миль, двадцять п’ять кругів стадіону. Двадцять п’ять принижень, ось що це мало бути. І я мав прибігти останній, упосліджений і вкритий ганьбою. А переможець, либонь, випередить мене аж на коло. Отож репутацію Неперевершеного треба було кров із носа рятувати. Я зібрався на силі, ввімкнув усю свою снагу, у відчайдушному пориві метнувся вперед, виконуючи шалений спринт, і під шалений галас глядачів умить опинився на чолі змагальників. У такий спосіб я втілив у життя план, якому позаздрив би сам Макіавеллі: відчувши, що сила моя спливає, я вдав, ніби зашпортався, і полетів додолу, виконавши декілька переворотів через голову. Глядачі заревли й засвистіли, та честь мою було врятовано, хоч я незаплановано зламав ногу, тож довелося пережити операцію й два тижні пролежати в лікарні. Наступного тижня в ліцейському часописі про це написали:

«Під нас легендарних перегонів Маркує Ґольдман, на прізвисько Неперевершений, уже обігнав суперників і ладен був здобути блискучу перемогу, але став жертвою неякісної бігової доріжки: він упав і зламав ногу».

З біговою кар’єрою, та й зі спортом загалом, було покінчено: з огляду на те каліцтво мене звільнили від фізкультури аж до кінця навчання. За самовідданість і героїзм мене вшанували табличкою у «вітрині пошани», де вже було виставлено мою бігову футболку. А директор, проклинаючи кепську якість бігової доріжки у Фелтоні, поміняв на стадіоні все покриття, вгативши в нього кошти, передбачені на позакласну роботу, тому наступного року в ліцеї не відбувалося ніяких заходів.

Після закінчення ліцею, маючи купу чудових оцінок, похвальних грамот і рекомендацій, я ухвалив фатальне рішення: вступити до університету. І ось, лежачи пополудні на ліжку й роздивляючись три запрошення — з Гарварду, Єлю й Берроузу, маленького провінційного університету в Массачусетсі, — я й миті не вагався: треба вступати в Берроуз. Іти до великого університету означало ризикувати своєю репутацією Неперевершеного. Гарвард і Єль були зависокою планкою: мені не хотілося зустрічатися з невгамовною елітою, що сповзеться туди з усіх країв і заселить всеньку Дошку пошани. У Берроузі доступ до почестей був легший. Не хотілося Неперевершеному обсмалити крилець. Йому кортіло так і лишитися Неперевершеним. А Берроуз пречудово на це надавався: скромний кампус, де я буду зіркою першої величини. Я легко переконав батьків, що факультет філології того університету з будь-якого погляду набагато кращий, ніж у Гарварді чи Єлі, тож восени 1998 року подався з Ньюарка до того маленького промислового містечка в Массачусетсі, де й зустрів Гаррі Квеберта.

Десь надвечір, коли я сидів на терасі, гортаючи альбоми і поринувши у спомини, зателефонував схвильований Дуґлас.

— Ради бога, Маркусе! Я повірити не можу, що ти попхався до Нью-Гемпширу, не попередивши мене! Журналісти дзвонять і запитують, що ти там робиш, а я нічого не знаю! Довелося ввімкнути телевізор, щоб дізнатися про все. Повертайся в Нью-Йорк! Повертайся, поки не пізно, бо ця історія занапастить твою репутація! Завтра удосвіта виїжджай відтіля і катай до Нью-Йорка. В Квеберта пречудовий адвокат. Нехай він робить свою роботу, а ти зосередься на книжці. За два тижні ти повинен здати Барнаскі роман!

— Гаррі потрібно, щоб поруч був друг, — відтяв я.

Запала мовчанка, а потім Дуґлас промимрив, наче лише тепер збагнув те, чого не міг уторопати вже місяцями:

— То в тебе немає книжки, еге? До кінця терміну, що дав тобі Барнаскі, лишилося два тижні, а ти й досі не написав цієї клятої книжки… це правда, Маркусе? То ти допомагатимеш другові чи таки повернешся до Нью-Йорка?

— Заткни пельку, Дуґу.

Знову довге мовчання.

— Марку, скажи мені, що маєш ідею. Скажи, що в тебе є план і що є достатні підстави, щоб сидіти в Нью-Гемпширі.

— Підстави? А дружба — не достатня підстава?

— Послухай, чорти б тебе вхопили, чи ти йому щось винен, тому Гаррі, що взяв та й помчав туди?

— Усе винен. Геть усе.

— Як це — все?

— Дуґласе, мені непросто це пояснити.

— Марку, ти про що?

— Дуґласе, був у моєму житті епізод, про який я тобі не розповідав… Після закінчення ліцею я міг збитися на манівці. І тоді я зустрів Гаррі… Він, у певному розумінні, врятував мені життя. Тож я зобов’язаний йому… Без нього я не був би письменником. Це сталося в Берроузі, в штаті Массачусетс, 1998 року. Я зобов’язаний йому всім.

29. Чи можна закохатися в п'ятнадцятирічну дівчину?

— Я хотів би навчити вас писати, Маркусе. Та не для того, щоб ви вміли писати, а щоб стали письменником. Бо написати книжку — дрібниця: писати вміють усі, та не кожен — письменник.

— Гаррі, а як дізнатися, що ти письменник?

— Ніхто не знає, чи він письменник. Йому повинні сказати про це інші.

Усі, хто пам’ятав Нолу, казали, що вона була прегарна дівчина. З тих, які надовго закарбовуються в пам’яті: лагідна, уважна, сяйлива і всім обдарована. Здавалося, вона була переповнена тією світлою радістю життя, що може осяяти найпохмурішу днину. По суботах вона працювала кельнеркою в «Кларксі», немов та пташка, пурхала поміж столиками, а її світле волосся немов линуло в повітрі. Вона завжди знаходила добре слово для кожного клієнта. Всі тільки й дивилися на неї. Нола була наче світ у собі.

Єдина донька Девіда та Луїзи Келлерґанів, південців-євангелістів, народилася вона 12 квітня 1960 року в Джексоні, штат Алабама. Келлерґани перебралися до Аврори восени 1969 року, коли батько став настоятелем у парафії Святого Якова, головній громаді міста, що туди саме припливло чимало нових парафіян. Храм Святого Якова — чималий дощаний будинок, розташований коло південного в’їзду в Аврору; до сьогодні він не зберігся, бо віряни Аврори та Монберрі мусили об’єднатися в одну громаду з міркувань бюджетної ощадності і через замалу кількість парафіян. На тому місці зараз ресторан «МакДональдс». Прибувши до Аврори, Келлерґани поселилися в чудовому одноповерховому будинку на Терас-авеню, 245, що належав церковній громаді: либонь, у вікно того будинку й вислизнула Нола через шість років, у суботу 30 серпня 1975-го, назавжди розчинившись у просторі.

Про це мені розповіли відвідувачі «Кларксу», коли я прийшов туди вранці наступного дня після приїзду до Аврори. Прокинувсь я удосвіта від прикрого відчуття, не дуже тямлячи, що тут роблю. Пробігся берегом, погодував чайок, а потім замислився: а чи справді я приїхав до Нью-Гемпширу лише для того, щоб годувати птахів. Із Ротом я мав зустрітися у Конкорді аж об одинадцятій, щоб поїхати до Гаррі; а тим часом, щоб не бути самому, подався до «Кларксу» скуштувати млинців. Коли я приїздив до Гаррі студентом, він дуже рано піднімав мене з ліжка: будив удосвіта, безцеремонно торсаючи за плече, й казав, що пора вбирати спортивний костюм. Ми спускалися на берег океану, бігали там і боксували. Коли він трохи стомлювався, то вдавав тренера: зупинявся, буцімто для того, щоб поправити мої рухи та стійку, та я знав, що йому треба відхекатися. Повправлявшись у випадах і бігу, ми проходили декілька миль берегом, що поєднував Гусячу бухту з Авророю. Піднімалися береговими скелями і простували сонним містом. На головній вулиці, яка тонула в сутінках, ще здаля видніли освітлені вітрини ресторанчика, що був єдиним закладом, відчиненим о такій ранній порі. Всередині було тихо як у церкві; поодинокі відвідувачі, водії вантажівок та комівояжери, мовчки снідали. Тихо жебоніло радіо, завжди настроєне на новини, й часом звук був такий приглушений, що слів геть не було чути. За великої спеки під стелею з металевим скреготом крутився вентилятор, що здіймав пилюгу, що курилася у світлі ламп. Ми сідали за сімнадцятим столом, і Дженні відразу ж приносила нам каву. Вона завжди дарувала мені лагідну, майже материнську усмішку. Казала: «Ох, бідолашко Маркусе, він змушує тебе вставати ще нарозвидні, еге? Відколи я його знаю, він і сам так робить». І ми сміялися.

Та 17 червня 2008 року, попри ранню пору, в шинку вже панувало неабияке пожвавлення. Всі обговорювали останні події, й коли я ввійшов, усі, кого я знав, одразу ж з’юрмилися довкола мене й заходилися допитуватися, чи правда, що Гаррі мав стосунки з Нолою й чи вбив він її і Дебору Купер. Я не відповів на ті запитання й умостився за сімнадцятим столиком, де ніхто не хотів сідати. Там я побачив, що табличку на честь Гаррі вже зняли: зяяли тільки дві дірки від шурупів і темніший відбиток на столі.

Дженні принесла каву і чемно зі мною привіталася. Обличчя її було сумне.

— Ти поселився в Гаррі? — запитала вона.

— Авжеж. Ти зняла табличку?

— Так.

— Чому?

— Він написав книжку для того дівчиська, Маркусе. Для п’ятнадцятирічного дівчати. Я не можу більше бачити цієї таблички. Це не кохання, а гидота якась.

— Гадаю, там усе набагато складніше, — сказав я.

— А я гадаю, тобі краще не пхати носа до цієї справи, Маркусе. Їдь собі до Нью-Йорка і тримався подалі від усього цього.

Я замовив млинців і сардельок. На столі валявся замацаний примірник місцевої газети «Аврора Стар». На першій сторінці пишалося величезне фото Гаррі, зроблене за пори, коли він був у розквіті письменницької слави: поважне обличчя, глибокий, упевнений погляд. І тут-таки, внизу, — світлина, де він виходить із палацу правосуддя в Конкорді, в кайданках, нечупарний, змарнілий, зі скуйовдженою чуприною і зацькованими очима. Внизу овальні портрети Ноли та Дебори Купер. І напис: «Що вчинив Гаррі Квеберт?»

Незабаром до шинку нагодився Ерні Пінкас і підсів до мене з філіжанкою кави.

— Бачив тебе вчора ввечері в телевізорі, — сказав він. — Ти переселився сюди?

— Либонь, що так.

— Нащо?

— Я й сам уже не знаю. Задля Гаррі.

— Він не винен, правда ж? Не можу повірити, що він таке вчинив… це нечуване щось.

— Та вже хтозна, Ерні.

На моє прохання він розповів, як декілька днів тому поліція знайшла останки Ноли, закопані на метровій глибині у Гусячій бухті. Того дня, в четвер, Аврору збурили сирени поліційних авто, що поз’їжджалися з усього округу — від патрульних до автомобілів кримінальної поліції без розпізнавальних знаків, і навіть мікроавтобус поліційних експертів.

— Звістка, що то, напевно, останки Ноли Келлерґан, — казав мені Пінкас, — страшенно всіх приголомшила. Ніхто не хотів вірити: виявляється, вона весь час була тут, у нас під боком. Я про те, що стільки разів приходив до Гаррі перехилити по чарчині віскі на тій терасі… Майже за крок від Ноли… Скажіть, Маркусе, він справді написав ту книжку для неї? Не можу повірити, що в них була любов… А ти знав щось про це?

Щоб не відповідати, я заходився колотити ложечкою, аж у філіжанці утворився справжнісінький вир. Потім мовив просто:

— Тут уже хрін розбереш, Ерні.

Трохи згодом підійшов і сів до нас Тревіс Довн, начальник аврорівської поліції та ще й чоловік Дженні. То був один із найдавніших моїх тутешніх знайомців: шістдесятирічний добряга зі шпакуватою чуприною, типовий сільський полісмен, якого вже давно ніхто не боїться.

— Мені дуже шкода, синку, — сказав він, поздоровкавшись.

— За що?

— За те, що на тебе впала ця халепа. Знаю, ти дружив із Гаррі. Нелегко тобі, напевне.

Тревіс був перший, хто подумав про те, як воно мені зараз. Я кивнув, а потім запитав:

— Чому, відколи тут буваю, я ніколи не чув про Нору Келлерґан?

— Ця історія пішла в небуття, аж поки не знайшли тіло. Про це не люблять розповідати.

— Тревісе, що сталося 30 серпня 1975 року? І що сталося з тією Деборою Купер?

— Брудна справа це, Маркусе. Страшенно брудна. І я узяв її дуже близько до серця, бо працював тоді в поліції. Того дня саме чергував. Мені й перекинули ту звістку з диспетчерської… Дебора Купер — симпатична бабця, яка після смерті свого чоловіка жила в будиночку на узліссі Сайд-Крік. Знаєш, де Сайд-Крік? Це там, де починається той величезний ліс, за дві милі від Гусячої бухти. Добре пам’ятаю ту бабусю: я тоді ще недовго служив у поліції, та вона регулярно нам дзвонила. Надто ж уночі, казала, довкола будинку чути якісь підозрілі звуки. Їй було моторошно в тій здоровезній кам’яниці на узліссі, то вона хотіла, щоб хтось відвідував її вряди-годи. Відтак перепрошувала за дзвінок, частувала кавою з домашнім печивом. А наступного дня ще й приносила щось до відділку. Така вона ґречна була, та бабуня. Завжди хотілося стати їй у пригоді. Одне слово, 30 серпня 1975 року матінка Купер набрала номер поліції і сказала, що бачила в лісі дівчину, за якою гнався якийсь чолов’яга. Я тоді патрулював сам і відразу поїхав до неї. Це вперше зателефонувала нам удень. Коли я дістався, вона чекала на порозі. Сказала: «Тревісе, ви, певне, подумаєте, що я дурна, але я таки бачила щось дивне». Я обнишпорив узлісся, де вона угледіла ту дівчину, і знайшов клапоть червоної тканини. Довелося серйозно поставитися до цієї справи, тож я зателефонував до Пратта, тодішнього начальника аврорівської поліції. Він був у відпустці, та відразу ж приїхав. Ліс той величезний, тож ми розійшлися по одному, щоб розпочати пошуки. Пройшовши з милю, знайшли сліди крові, пасмо світлого волосся і ще кілька клаптів червоної тканини. Та думати про них було ніколи, бо від будинку Дебори Купер пролунав постріл… Ми побігли туди і знайшли її у кухні в калюжі крові. Потім ми дізналися, що вона встигла зателефонувати до поліції й сказати, що дівчина, яку вона бачила раніше, прибігла заховатися у неї в хаті.

— Вона заховалася у неї вдома?

— Так. Поки ми вешталися лісом, вона прибігла до неї вся в крові і попросила допомогти. Та примчавши туди, крім трупа старенької Купер, нікого там не знайшли. Здуріти можна.

— І та дівчина — то була Нола? — запитав я.

— Так. Незабаром ми це зрозуміли. Спершу зателефонував її батько і сповістив, що вона зникла, а потім стало відомо, що Дебора Купер назвала її прізвище, коли вдруге телефонувала до поліції.

— І що ж сталося потім?

— Після другого бабусиного дзвінка приїхала вже окружна поліція. Прибувши на узлісся, помічник шерифа помітив «шевроле монте-карло», що прямував на північ. Організували погоню, та авто втекло від нас, хоч на шляхах були поліційні заслони. Наступні тижні Нолу весь час шукали: ми обнишпорили весь край. Хто ж міг подумати, що вона була тоді в Гусячій бухті, у Гаррі Квеберта? Все вказувало, що вона десь у цьому лісі. Пошуки знай тривали, ліс той тягнеться аж до Вермонту, уяви собі! Проте не знайшли ні авто, ні дівчинки. Якби можна було, ми всю країну перевернули б догори дриґом, але поліційне начальство штату вирішило, що пошуки занадто затратні, а результат дуже непевний.

— Ви когось підозрювали?

Він повагався, потім сказав:

— Неофіційно, але… підозрювали Гаррі. І небезпідставно. Я про те, що ось він прибув до Аврори, а за три місяці зникає Нола Келлерґан. Дивний збіг, правда ж? А яке авто було в нього тоді? «Шевроле монте-карло». Та доказів проти нього було мало. А цей рукопис якраз і є той доказ, що ми його шукали тридцять три роки тому.

— Думаю, Гаррі її не вбивав. Та й нащо було йому залишати поруч із тілом такий доказ? І нащо загадувати садівникам копати саме там, де зарито труп? Усе це купи не держиться.

Тревіс знизав плечима.

— Повірте моєму досвіду: людиська здатні що завгодно втнути. Надто ж ті, яких добре знаєш.

Сказавши це, він підвівся і чемно зі мною попрощався. «Якщо я зможу щось для тебе зробити, то скажи», — мовив наостанку. Пінкас, який чув нашу розмову, хоч і не втручався в неї, недовірливо пробурмотів: «Ти ба… Ніколи не чув, щоб поліція підозрювала Гаррі…». Я не відповів. Віддер першу сторінку газети, що валялася на столі, й, хоч було ще зарано, поїхав до Конкорда.

*

Чоловіча в’язниця штату Нью-Гемпшир розташована на Норт-Стейт-стріт, 281, на північній околиці міста Кон-корд. Щоб дістатися туди з Аврори, треба з дев’яносто третьої автостради, після торгового центру «Капітолій» на розі Голідей-Ін, звернути на Норт-стріт і хвилин із десять їхати прямцем. Поминувши цвинтар Боттом-Гіл і озерце у вигляді підкови коло річки, ви попрямуєте вздовж ґратчастої огорожі з колючим дротом нагорі, що недвозначно вказують на призначення закладу за ними; трохи далі стоїть офіційний щит із назвою в’язниці, а потім видно похмурі споруди з червоної цегли, оточені височенними захисними мурами, і решітчасту браму головного входу. На протилежному боці дороги — автосалон.

Рот чекав мене на паркінгу, пахкаючи дорогою сигарою. Обличчя його було спокійне. Замість вітання він ляснув мене по плечу, наче ми з ним були давні друзі.

— Вперше у в’язниці? — запитав він.

— Так.

— То постарайтеся розслабитися.

— А хто вам сказав, що я напружився?

Він кивнув на табун журналістів, що з’юрмилися неподалік.

— Вони скрізь, — сказав він. — Не відповідайте на їхні запитання, це круки, Ґольдмане. Гасатимуть за вами, аж поки змусять ляпнути щось не те. Тримайте себе в руках і не кажіть їм і слова. Кожне ваше слово, що буде хибно витлумачене, обернеться проти нас і зашкодить стратегії захисту.

— А яка ваша стратегія?

Він поважно зиркнув на мене.

— Усе заперечувати.

— Усе заперечувати? — перепитав я.

— Усе. Їхні стосунки, викрадення, убивства. Я доможуся, щоб його визнали невинним, та ще й злуплю зі штату Нью-Гемпшир відшкодування за моральні та матеріальні збитки.

— А як же рукопис, що знайшли разом з останками Но-ли? Як зізнання Гаррі про те, що в нього був із нею роман?

— Той рукопис ні про що не свідчить! Написати — не означає вбити. Та й Гаррі добре пояснив цю обставину: Нола взяла той рукопис незадовго до зникнення. Що ж до їхнього роману, то це було просто захоплення. Нічого особливого. Нічого незаконного. Ось побачите, прокурор нічого не доведе.

— Я оце балакав із начальником аврорівської поліції, Тревісом Довном. Він каже, що Гаррі підозрювали вже тоді.

— Дурниці! — визвірився Рот, який, чуючи заперечення, завжди зривався на грубість.

— І підозрюваний тікав у чорному «шевроле монте-карло». Тревіс каже, що Гаррі теж мав тоді таке авто.

— Дурня в квадраті! — вигукнув Рот. — Але це треба знати. Ви добряче попрацювали, Ґольдмане, мені така інформація потрібна. Якщо вже ви знаєте всіх йолопів Аврори, то розпитайте, що вони говоритимуть у суді, якщо їх викличуть як свідків. І постарайтеся рознюхати, хто з них полюбляє перехилити чарчину чи віддухопелити свою дружину: таким свідкам немає віри.

— Хіба це не підлі прийоми?

— На війні як на війні, Ґольдмане. Буш збрехав нації, щоб напасти на Ірак, але це було необхідно: він дав під сраку Саддамові, звільнив іракців, і світ став набагато ліпший.

— Більшість американців не схвалює цієї війни. То було справжнісіньке лихо.

Адвокат розчаровано скривився.

— О, ні! Але так я і думав…

— Про що ви?

— Ґольдмане, ви голосуватимете за демократів?

— Авжеж, за них.

— Та вони такими податками обвішають багатіїв, як оце ви! Побачите. І потім пізно буде скиглити. Щоб керуватиму Америкою, треба мати яйця. А в слонів яйця більші, ніж у віслюків, така вже генетика.

— Дуже повчально, Роте. Хай там як, а демократи вже виграли президентські вибори. Схоже, ваша прекрасна війна досить непопулярна, щоб похитнути баланс.

Він усміхнувся, лукаво і водночас недовірливо.

— Ох, не кажіть мені, що повірили цьому! Жінка і мурин! Жінка і мурин, Ґольдмане! Ви ж розумний, хлопчина, поміркуйте серйозно: та хто в цій країні обере в президенти жінку або чорнопикого? Ось візьміть та й напишіть про це книжку. Фантастичний роман! Хто буде кандидатом наступного разу? Лесбійка-пуерториканка? Вождь тубільного племені?

Після звичних формальностей, я попросив, щоб Рот покинув мене віч-на-віч із Гаррі. Він сидів за пластиковим столом в арештантській робі, змарнілий. Коли я увійшов, він увесь аж засяяв. Підвівся мені назустріч, і ми обнялися, а потім посідали за столом один напроти одного. Помовчали трохи, і він сказав:

— Маркусе, мені страшно.

— Ми витягнемо вас відціля, Гаррі.

— У мене тут є телевізор. Я все бачу і чую, що про мене кажуть. Мені клямка. Кар’єрі моїй гаплик. Життя моє скінчилося. Це початок мого падіння: таке враження, що я лечу в прірву.

— Гаррі, ніколи не бійтеся впасти.

Він сумно всміхнувся.

— Дякую, що прийшли.

— Ми ж друзі. Я поселився у Гусячій бухті, годую чайок.

— Знаєте, якщо ви повернетеся до Нью-Йорка, я зрозумію вас.

— Нікуди я не повернуся. Рот чудернацький чолов’яга, але, здається, він знає, що робить: каже, вас виправдають. Я залишуся тут і допомагатиму вам. Зроблю все, щоб з’ясувати правду і змити з вас цю ганьбу.

— А що з вашим романом? Адже видавець чекає його наприкінці цього місяця?

Я понурився.

— Немає роману. Немає в мене ідей.

— Як це — немає ідей?

Я нічого не відповів і змінив тему розмови, діставши з кишені оту газетну сторінку, що видер у «Кларксі» кілька годин тому.

— Гаррі, — сказав я, — мені хочеться збагнути. Я хочу знати правду. Не можу забути про той ваш дзвінок кілька днів тому. Ви побивалися над тим, що вчинили з Нолою…

— То були емоції, Маркусе. Мене щойно затримала поліція, я мав право на один дзвінок, і єдиний, кому я міг сказати, були ви. Сказати не про те, що мене заарештували, а що вона загинула. Бо лише ви знали про неї, й мені треба було з кимсь поділитися горем… Усі ці роки я гадав собі, що вона жива. А з’ясувалося, вона вже давно мертва… Вона мертва, і я відчуваю провину, хоч як тут крути. Я винен, що не зумів її захистити… Але я не завдав їй ніякої шкоди, присягаюся, я не винен у тому, що мені закидають!

— Та вірю я вам… Що ви сказали поліції?

— Правду. Сказав, що не винен. З якого це дива звелів би я садити кущі в тому місці, га? Це ж якась маячня! Сказав також, що гадки не маю, як опинився там рукопис, та вони мусять знати, що написав я ту книжку для Ноли і про Нолу, до того ж перед самісіньким її зникненням. Сказав, що ми кохали одне одного. Що влітку того року в нас були стосунки, і на основі тих подій я написав роман. Він був у мене в двох примірниках: рукописний варіант і машинопис. Нолу завжди цікавило те, що я писав, вона допомагала навіть переписувати мої чернетки. Машинописна копія десь поділася саме перед тим, як Нола зникла… Я подумав, що вона взяла почитати, вона часом так робила. Читала мої тексти, а потім казала, сподобалося чи ні. Брала їх, не питаючи дозволу… Та цього разу я не міг запитати, чи то вона взяла мій рукопис, бо Нола зникла. І лишився в мене тільки рукописний примірник роману «Початки зла», і за кілька місяців він здобувся на величезний успіх.

— І ви справді написали цей роман для Ноли?

— Так. Бачив я по телевізору, що його вилучають із продажу.

— А що ж було у вас із Нолою?

— Роман, Маркусе. Закохався я в неї. І, гадаю, це мене й погубило.

— А що ще є у поліції проти вас?

— Хтозна.

— А скринька? Де та ваша скринька з листом і світлинами? Я не знайшов її у вас удома.

Він не встиг відповісти: двері відчинилися, і він дав мені знак мовчати, — увійшов Рот. Адвокат підійшов до нас і, поки вмощувався за столом, Гаррі взяв записник, що лежав переді мною, і написав декілька слів, які я не встиг прочитати.

Рот завів розмову про перебіг справи і про юридичні процедури. Потім, пробалакавши з півгодини, запитав Гаррі:

— Може, ви пропустили якусь подробицю стосовно Ноли? Я маю знати все, це дуже важливо.

Запала мовчанка. Гаррі довго дивився на нас обох, потім сказав:

— Так, є одна деталь, що ви повинні знати. Йдеться про 30 серпня 1975 року, коли Нола зникла. Увечері ми мали з нею зустрітися…

— Зустрітися? — перепитав Рот.

— Поліція питала мене, що я робив увечері 30 серпня 1975 року, і я сказав, що був у місті. Та я збрехав. Це був єдиний раз, коли я сказав неправду. Тієї ночі я був на околиці Аврори, в номері мотелю, розташованого біля першої автостради у напрямку Вермонту. Мотель звався «Морський берег», він і досі там є. Я сидів у восьмому номері на ліжку й чекав, напарфумлений, немов підліток, із букетом блакитних гортензій, її улюбленими квітами. Ми мали зустрітися о сьомій вечора, я чекав, але вона не прийшла. О 21.00, коли вона вже запізнювалася на дві години, — а вона ніколи не запізнювалася, ніколи, — я поставив гортензії до умивальниці, щоб вони не зів’яли, й увімкнув радіо, щоб відігнати похмурі думки. Ніч була задушлива, передгрозяна, я обливався потом у суконному костюмі. Дістав із кишені записку і, мабуть, усоте перечитав її. Записку вона написала мені кілька днів тому, і я ніколи не забуду того любовного послання.

«Не хвилюйтеся, Гаррі, не хвилюйтеся за мене, я знайду як приїхати туди до вас. Чекайте мене у восьмому номері, мені подобається це число, воно моє улюблене. Чекайте на мене в тій кімнаті о сьомій вечора. А потім ми поїдемо звідси назавжди.

Я так вас кохаю.

Ніжно-ніжно.

Нола».

Я спам’ятався, коли по радіо повідомили, що вже 22-а година. Десята вечора, а Нола досі не прийшла. Врешті-решт я заснув, упавши вбраний на ліжко. Коли розплющив очі, був уже ранок. Радіо знай балакало. І в новинах о сьомій ранку прозвучало повідомлення: «…загальна тривога в містечку Аврора. Вчора, о дев'ятнадцятій годині, зникла п'ятнадцятирічна школярка Нола Келлерґан. Поліція буде вдячна за будь-яку інформацію про її місцезнаходження. […] За останніми даними, Нола Келлерґан була вбрана у червону сукню […]». Я перелякано схопився на ноги. Викинув квіти і подався до Аврори, навіть не вмившись і не зачесавшись. Кімнату я оплатив наперед.

Ніколи доти не бачив я в Аврорі стільки поліції. Там були автівки з усенького округу. Перше шосе було перекрите, перевіряли весь транспорт, що заїжджав і виїжджав із містечка. Я побачив начальника поліції Ґаррета Пратта з помповою рушницею в руці.

— Начальнику, я оце щойно ввімкнув радіо… — сказав я йому.

— Кепські, кепські справи!.. — відказав він.

— Що сталося?

— Та хтозна: Нола Келлерґан пішла з дому і пропала. Вчора ввечері її бачили на Сайд-Крік-лейн, й відтоді про неї нема ніяких звісток. Скрізь облави, ліс обшукують.

По радіо весь час передавали її прикмети: «Біла дівчина, на зріст 5,2 фута, вага — сто фунтів, довге світле волосся, зелені очі, вбрана у червону сукню. На шиї золотий ланцюжок з написом „НОЛА“». Червона сукня, червона сукня, червона сукня, повторювало радіо. То була її улюблена сукня. Вона вбрала її для мене. Отак. Ось що робив я вночі 30 серпня 1975 року.

Ми з Ротом сиділи нерухомо.

— І ви мали втекти разом відтіля? — запитав я. — Того дня, коли вона пропала, ви мали втекти?

— Так.

— Тим-то ви і сказали, що то ваша вина, коли зателефонували мені? Ви призначили їй побачення, а вона зникла дорогою до вас…

Він сумно кинув.

— Гадаю, якби не те побачення, то вона, може, була б жива…

Коли ми вийшли з кімнати для побачень, Рот сказав, що ця історія з утечею — просто-таки катастрофа і, не дай боже, вона випливе. Якщо обвинувачення про це взнає, Гаррі клямка. Ми попрощалися на паркувальному майданчику, і вже в салоні автівки я розгорнув записник і прочитав те, що написав там Гаррі.

«Маркусе, в моєму кабінеті є порцелянова ваза. На дні лежить ключ. Це ключ від моєї шафки у роздягальні фітнес-клубу в Монберрі. Номер шафи 201. Спаліть усе. Мені загрожує небезпека».

Монберрі — то було містечко по сусідству з Авророю, розташоване за десять миль углиб штату. Заїхавши пополудні до Гусячої бухти і знайшовши ключ у вазі, я відразу ж подався до Монберрі. В тому містечку був лише один фітнес-клуб — у модерній споруді зі шкла на головній вулиці. В порожній роздягальні я знайшов шафку номер 201 і відімкнув її. Там був тренувальний костюм, протеїнові батончики, рукавички для гантелей і та скринька, що я кілька місяців тому знайшов у Гаррі в кабінеті. Все було на місці: світлини, вирізки з газет, Нолина записка. Знайшов я там і стос пожовклих аркушів, зібраних під одною палітуркою. Титульна сторінка була без назви. Я проглянув наступні: то був рукописний текст і вже з перших рядків я збагнув, що це рукопис «Початків зла». Кілька місяців тому я шукав його в кабінеті, а він лежить у шафі якогось фітнес-клубу. Я вмостився на лаві й заходився гарячково переглядати кожну сторінку: почерк був чудовий, письмо без огріхів. Якісь люди зайшли до роздягальні й почали перевдягатися, та я не звернув на них уваги, бо не міг відірватися від тексту. Гаррі написав такий шедевр, який кортіло написати і мені. Сидів у тому шинку за столом і написав оці геніальні рядки, ці фрази, що зворушили всю Америку, ретельно сховавши за ними свою історію кохання з Нолою Келлерґан.

Повернувшись до Гусячої бухти, я вчинив точнісінько те, про що і попросив мене Гаррі: розпалив коминок у вітальні й покидав туди все, що було у скриньці: лист, світлини, вирізки з газет і врешті рукопис. Мені загрожує небезпека, написав він. Про яку небезпеку йдеться? Спалахнуло полум’я, і Нолин лист швидко перетворився на купку попелу, світлини почорніли посередині, потім зайнялися і зникли у вировиську вогню. Рукопис раптом спалахнув жовтогарячим полум’ям, і сторінки перетворилися на темні клапті. Я сидів перед каміном і дивився, як зникає історія кохання Гаррі та Ноли.

Вівторок, 3 червня 1975 року

Того дня була кепська погода. Вечоріло, на березі порожньо. Відколи він приїхав до Аврори, небо ще ніколи не було таке темне й насуплене. Океан шаленів, бризкаючи піною і здіймаючись бурунами: ось-ось мав уперіщити дощ. Ота негода і змусила його вийти з дому; він спустився дерев’яними східцями, що вели з тераси на берег, і сів на піску. Поклав на коліна блокнот і заходився писати: буря завжди його надихала, в нього з’являвся задум великого роману. Останніми тижнями в нього виникло декілька нових ідей, та жодної він не міг утілити: то початок не годився, то кінцівка.

З неба впали перші краплі. Спочатку поодинокі, та потім ушкварила справжнісінька злива. Він уже хотів було сховатися під дах, аж угледів її: тримаючи сандалі в руці, вона йшла боса берегом океану і танцювала, граючись із хвилями. У захваті він завмер, приголомшено спостерігаючи за нею: вона огинала піняві омахи хвиль, щоб не намочити край сукні. Якоїсь миті вода раптом сягнула їй по кісточки, і вона, здивувавшись, засміялася. Потім трохи забрела у воду, кружляючи на сірій неозорості океану, наче їй належав усенький світ. В її світлому розвіяному на вітрі волоссі була пришпилька у вигляді жовтого осіннього листка, що не давала пасмам спадати на лице. З неба вже лилися потоки води.

Угледівши мене за кільканадцять кроків, вона раптом зупинилася. І знічено вигукнула:

— Ох, перепрошую… я й не помітила вас!

Він відчував, як гучно калатає серце у грудях.

— Не вибачайтеся, — сказав він, — а продовжуйте, прошу вас! Уперше бачу, щоб хтось так тішився дощем.

Вона аж засяяла.

— Ви теж його любите? — бадьоро запитала вона.

— Кого?

— Дощ.

— Ні, я… я ненавиджу його.

Вона чарівливо всміхнулася.

— Як можна ненавидіти дощ? Ніколи не бачила нічого кращого. Погляньте, погляньте!

Він звів голову, і краплі дощу впали на його лице. Він глянув на мільйони штрихів, що розітнули овид, і закружляв на місці. Вона теж закрутилася. Вони реготали, мокрі як хлющі, потім побігли до хати й поставали під дашком на терасі. Він дістав із кишені пачку цигарок, трохи підмочену дощем, і закурив.

— А мені можна одненьку? — запитала вона.

Він простягнув їй пачку, й вона взяла цигарку. Підкорила вона його, що й казати.

— Ви письменник? — запитала вона.

— Так.

— З Нью-Йорка?

— Так.

— Таке запитання: чому ви покинули Нью-Йорк і забилися у цю діру?

Він усміхнувся.

— Мені просто закортіло змінити обстановку.

— А мені так хочеться в Нью-Йорк! — сказала вона. — Я годинами ходила би містом, передивилась би всі вистави на Бродвеї. Уявляла б себе зіркою. Зіркою в Нью-Йорку…

— Вибачте, — урвав її Гаррі, — а ми знайомі?

Вона знову зайшлася своїм дзвінким сміхом.

— Ні. Але в нас усі знають, хто ви. Ви письменник. Ласкаво просимо до Аврори, пане письменнику. Я Нола. Нола Келлерґан.

— Гаррі Квеберт.

— Я знаю. Кажу ж, усі вас знають.

Він простягнув їй руку, та вона оперлася на його плече і, звівшись навшпиньки, цьомнула його в щоку.

— Піду вже. Ви ж не скажете, що я курила?

— Ні, що ви.

— Бувайте, пане письменнику. Сподіваюся, ми ще зустрінемося.

І вона щезла в потоках дощу.

Він був геть зворушений. Хто ця дівчина? Серце його калатало. Він стояв на терасі, аж поки смеркло. Не відчував ані дощу, ні пітьми. Скільки їй років, думав він собі. Знав, що вона замолода. Та вона полонила його. Запалила його серце.

До тями повернув мене Дуґласів дзвінок. Минуло вже дві години, настав вечір. У коминку лишився тільки попіл.

— Усі лише про тебе й балакають, — сказав Дуґлас. — Ніхто не розуміє, що ти робиш у Нью-Гемпширі… Всі кажуть, що це найбільша дурниця в твоєму житті.

— Усі знають, що ми з Гаррі друзі. Я не можу сидіти, склавши руки.

— Ох, Марку, це ж зовсім інше. Це вбивство, ця книжка… Гадаю, ти не усвідомлюєш, який це скандал. Барнаскі розлючений, він підозрює, що в тебе немає для нього нового роману. Він каже, що ти просто втік до того Нью-Гемпширу. І таки його правда… сьогодні 17 червня, Марку. За тринадцять днів спливає термін подачі рукопису. Ще тринадцять днів і тобі гаплик.

— Заради бога, вважаєш, я цього не знаю? І тому ти мені оце дзвониш? Щоб нагадати, в якій ситуації я опинився?

— Ні, я телефоную сказати, що маю ідею.

— Ідею? Кажи.

— Напиши книжку про справу Гаррі Квеберта.

— Що? Ні, про це й мови не може бути. Не розбудовуватиму я кар’єру на його лихові.

— Чому це на його лихові? Ти казав, що приїхав його захистити. Доведи, що він не винен, і напиши про це книжку. Уявляєш, який вона матиме успіх?

— І все це за десять днів?

— Я балакав про це з Барнаскі, щоб заспокоїти його…

— Що? Ти…

— Послухай, Марку, і не казись! Барнаскі вважає, що це унікальна нагода! Каже, що Маркус Ґольдман, який розповідає про Гаррі Квеберта, — це число з сімома нулями. Це може бути книжка року. Він готовий переписати угоду з тобою. Він пропонує все почати з нуля: нова угода, що скасовує попередню, аванс у півмільйона доларів. Розумієш, що це таке?

Я чудово розумів: така книжка воскресила б мою письменницьку кар’єру, то був би бестселер, гучний успіх, та ще й купа грошей на додачу.

— Чому Барнаскі робить це для мене?

— Не для тебе, а для себе він це робить. Марку, ти собі і не уявляєш — про цю справу зараз усі говорять. А книжка про неї стане найбільшим успіхом століття!

— Навряд чи я зможу. Розучився писати. І хтозна, чи й умів. А розслідувати… На це є поліція. Не вмію я провадити слідство.

Дуґлас наполягав.

— Марку, така нагода випадає раз у житті!

— Я подумаю.

— Якщо ти кажеш, що подумаєш, значить, що ти не думатимеш про це.

Після цих слів ми зареготали: він мене добре знав.

— Дуґу… А можна закохатися в п’ятнадцятирічне дівча?

— Ні.

— Чого ти такий впевнений?

— Та я ні в чому не впевнений.

— А що таке кохання?

— Марку, змилуйся наді мною, годі цієї філософії…

— Але ж він її любив, Дуґласе! Гаррі страшенно закохався в цю дівчину. Ми бачилися сьогодні у в’язниці, він розповідав: вони зустрілися на березі океану, коло його будинку, він побачив її й відразу ж закохався. Чому саме в неї, а не в іншу дівчину?

— Не знаю, Марку. Але хотів би я знати, що тебе так поєднує з Квебертом?

— Неперевершений, — відказав я.

— Хто?

— Неперевершений. Хлопчина, який не міг пробитися в люди. Аж нарешті зустрів Гаррі. Це він зробив із мене письменника. І навчив, як це важливо — вміти падати.

— Марку, що ти мелеш? Ти п’яний? Ти став письменником, бо в тебе талант.

— О ні, письменниками не народжуються — письменниками стають.

— То це сталося 1998 року в Берроузі?

— Атож. Він навчив мене всього, що вмів… Я завдячую йому всім.

— Може, розкажеш мені про це?

— Розкажу.

І того вечора я розповів Дуґласові історію, що пов’язувала мене з Гаррі. Після нашої розмови я спустився на берег. Мені хотілося вхопити свіжого повітря. У темряві заледве вгадувалися хмари: було парко, от-от мала початися гроза. Зненацька здійнявся вітер, нагинаючи дерева до самого долу, наче сама природа віщувала погибель великому Гаррі Квебертові.

До хати я повернувся пізно. Підійшовши до вхідних дверей, побачив записку, що залишили тут, поки мене не було. Вона була в простому конверті, без адреси чи будь-яких інших вказівок, — на аркуші паперу було видрукувано принтером:

«Ґольдмане, повертайся додому».

28. Як важливо вміти падати

(університет Берроуза, Массачусетс, 1998–2003)

— Гаррі, якби з усіх ваших порад треба було залишити тільки одну, то яку саме?

— А ви як гадаєте?

— Як на мене, це порада про те, як важливо вміти падати.

— Цілком з вами згоден, Маркусе. Життя — це тривале падіння. І дуже важливо вміти падати.

1998 рік був не лише періодом бурхливих злив, що паралізували північ Сполучених Штатів і частину Канади, залишивши мільйони нещасливців на багато днів без світла, це був ще й рік моєї зустрічі з Гаррі. Тієї осені, закінчивши Фелтон, я прибув у кампус Берроузу, недоладної мішанини складаних будиночків та вікторіанських кам’яниць, оточених великими, дбайливо доглянутими моріжками. Мене поселили в ошатній кімнаті у східному крилі гуртожитку; моїм сусідою був Джаред з Айдахо, симпатичний кволий муринчик в окулярах, який виріс під крилом батьків, а тепер, перелякавшись цієї несподівано здобутої свободи, весь час допитувався, чи має він право. «Чи я маю право вийти купити собі коли? Чи я маю право повернутися до кампусу після десятої вечора? Чи я маю право зберігати в кімнаті продукти? Чи я маю право не ходити на лекції, якщо захворів?» Я відповідав, що відколи ухвалили Тринадцяту поправку і скасували рабство, він має право робити все, що йому заманеться, й він аж сяяв од щастя.

У Джареда було дві манії: повторювати пройдене і телефонувати матінці, щоб сказати, що в нього все гаразд. У мене була тільки одна: стати славетним письменником. Я весь час писав оповідання для університетського часопису, але там їх друкували нечасто і на останніх сторінках, де була реклама нікому не цікавих місцевих підприємств: «Друкарня Лукаса», «Форстер, вивезення сміття», «Перукарня Франсуа» або якась крамниця «Квіти Джулії Ґу». Я вважав, що це геть несправедливо. Правду кажучи, в університеті мені довелося зіткнутися з дуже суворим супротивником в особі Домініка Райнгарца, студента-третьокурсника, який вирізнявся винятковим письменницьким талантом; поруч із ним я був геть ніякий. У часописі йому завжди надавали чільне місце, і після виходу кожного числа я чув у бібліотеці захоплені коментарі студентів про його базгранину. Єдиним вірним моїм шанувальником був Джаред: він жадібно читав мої оповідання, щойно вони вилазили з принтера, а потім перечитував іще раз, на сторінках часопису. Я завжди дарував йому примірник, та він неодмінно йшов до редакції й платив за нього два долари, що діставалися йому тяжкою роботою: вихідними він працював прибиральником в університеті. Здається, він безмежно захоплювався мною. Часто він казав: «Ти такий розумака, Маркусе… Чого ти скнієш у цьому провінційному Берроузі?». Якось увечері, теплого бабиного літа, ми пішли полежати на моріжку під гуртожитком, попити пива і помилуватися на зорі. Джаред спершу поспитав, чи маємо ми право пити пиво в межах кампусу, потім — чи маємо право лежати вночі на моріжку, а потім помітив, як падає зірка, і заволав:

— Загадуй бажання, Марку, загадуй!

— Я загадав, Джареде, щоб ми з тобою досягли успіху, — сказав я. — Ти що хочеш робити в житті?

— Я хотів би стати статечним чоловіком, Марку. А ти?

— А я хотів би стати великим письменником. Щоб скрізь продавалися мільйони моїх книжок.

Він витріщився на мене, і я бачив, як його білки сяють у пітьмі, наче два місяці.

— Марку, ти досягнеш свого. Ти такий розумака!

А я подумав собі: зоря, що падає, — це та зоря, що могла бути прегарна, та побоялася світити, тому втекла якнайдалі. Як і я оце.

Щочетверга ми з Джаредом неодмінно йшли на лекцію головної університетської знаменитості — письменника Гаррі Квеберта. Він справляв неабияке враження: харизматична особистість, непересічний педагог, якого обожнювали студенти і поважали колеги. Він робив погоду в Берроузі; до нього дослухалися не лише тому, що він був Гаррі Квеберт, ТОЙ САМИЙ Гаррі Квеберт, найкраще перо в Америці, а й тому, що він викликав повагу своєю солідною статурою, вродженою вишуканістю, теплим і водночас гучним голосом. Коли він прямував університетськими коридорами чи алеями кампусу, всі оберталися, щоб привітатися з ним. Він зажив величезної популярності: всі без винятку студенти були вдячні йому за те, що він віддає свій час такому маленькому університетові, адже йому достатньо зателефонувати, і його візьмуть на будь-яку найпрестижнішу кафедру в США. Та ще й він єдиний з викладачів читав свої лекції в актовій залі, де зазвичай вручали дипломи і відбувалися театральні вистави.

1998 рік був ще й роком справи Левінскі. Роком президентського мінету, коли вся Америка з жахом дізналася, що розпуста промкнулася у найвищі ешелони влади, і бачила, як наш респектабельний президент Клінтон мусив каятися перед усією нацією за те, що гарнюня стажерка взяла за щоку його прутень. Як і слід було чекати, справа ця була в усіх на вустах: в університетському містечку тільки про це й балакали, і всі ми з удаваним співчуттям гадали, що ж тепер станеться з нашим бравим президентом.

Якось у четвер, наприкінці жовтня, Гаррі Квеберт розпочав свою лекцію словами:

— Пані та панове, всіх нас дуже непокоїть те, що відбувається зараз у Вашингтоні, правда ж? Справа Левінскі… Уявіть собі, за всю історію Сполучених Штатів Америки були тільки дві причини для дострокового припинення президентських повноважень: якась унікальна гидота, як ото в Ричарда Ніксона, або ж смерть. Досі дев’ятеро президентів достроково покинули свої посади внаслідок однієї з цих причин: Ніксон подав у відставку, а решта вісім померли, причому половину з них було вбито. Але тепер до цього списку додасться ще й третя причина — феляція. Оральний секс, лизак, смоктання прутня. І всі запитують себе, чи може наш могутній президент залишатися нашим могутнім президентом зі скинутими штаньми. Ось що палко цікавить Америку: історії про секс, історії моралі. Америка — це рай для цюцюрки. Ось побачите, мине декілька років, і ніхто й не згадає, що Клінтон поставив на ноги нашу розвалену економіку, вміло поводився з республіканською більшістю в сенаті чи змусив Рабина й Арафата потиснути один одному руки. Зате всі будуть пам’ятати справу Левінскі, бо мінети, пані та панове, назавжди вкарбовуються в пам’ять. Авжеж, наш президент полюбляє, щоб йому вряди-годи посмоктали прутень. Та й що з того? Він не самотній у цьому бажанні. Хто з вас теж полюбляє це діло?

Гаррі замовк і роззирнувся авдиторією. Запала тиша: більшість студентів розглядала носаки своїх черевиків. Джаред, сидячи коло мене, аж заплющився, щоб не зустрічатися з ним поглядом. А я підняв руку. Я сидів у заднім ряду, Гаррі вказав на мене пальцем і мовив:

— Підведіться, юний мій друже. Підведіться, щоб усі вас побачили, і поділіться з нами своїми думками.

Я гордо звівся на повен зріст.

— Я дуже полюбляю давати за щоку, професоре. Мене звати Маркус Ґольдман, і мені подобається, коли мого прутня смокчуть. Як і нашому бравому президентові.

Гаррі зсунув на кінчик носа окуляри для читання і зацікавлено глянув на мене. Згодом він зізнався: «Коли я побачив вас того дня, Маркусе, коли угледів гордого кремезного паруб’ягу, який випростався на повен зріст, я подумав: а щоб йому, який же молодець!». Але тоді він лише запитав:

— Скажіть, юний мій друже, ви даєте за щоку хлопцям чи дівчатам?

— Дівчатам, професоре Квеберт. Я зразковий гетеросексуал і зразковий американець. Нехай Господь береже нашого президента, секс і Америку!

Приголомшена авдиторія вибухнула реготом і оплесками. Гаррі був у захваті. Він заявив, звертаючись до моїх однокурсників:

— Бачите, віднині вже ніхто не ставитиметься до сердешного хлопчини як раніше. Всі казатимуть: ага, це той негідник, що полюбляє всіляку гидоту. Начхати їм буде на його таланти, на його чесноти, він так і залишиться назавжди паном Лизунцем. (Він знову обернувся до мене) А тепер, пане Лизунець, чи не скажете нам, чому ви зізналися в цьому, коли вашим приятелям вистарчило такту промовчати?

— Тому що, професоре Квеберте, в цюцюрчиному раю секс може вас занапастити, а може і возвеличити. І тепер, коли всі погляди звернулися до мене, я сповіщаю, що пишу чудові оповідання і що їх друкують в університетському часописі, який після закінчення лекції можна буде придбати всього за п’ять доларів біля виходу з актової зали.

Після лекції Гаррі зачекав мене. Мої приятелі розкупили всі примірники часопису, а він придбав останній:

— Скільки ви їх продали?

— Усі, що мав, тобто п’ятдесят примірників. Іще сотню мені замовили, заплативши наперед. Я купив їх по два долари, а перепродав по п’ять. І так заробив щойно чотириста п’ятдесят доларів. Та ще й член редколегії того часопису запропонував мені стати головним редактором. Він сказав, що я зробив надзвичайну рекламу журналу, він у житті своєму такої не бачив. Ага, забув сказати: з десяток дівчат лишили мені номери своїх телефонів. Ваша правда, ми живемо в цюцюрчиному раю. І треба лише користуватися цим.

Він усміхнувся і простягнув мені руку.

— Гаррі Квеберт, — сказав він.

— Я знаю, хто ви. А я Маркус Ґольдман. Мрію стати таким великим письменником, як ви. Сподіваюся, моя новела вам сподобається.

Ми потиснули один одному руки, і він сказав:

— Не сумніваюся, любий Маркусе, ви далеко підете.

Втім, не дуже далеко я зайшов, оскільки того ж таки дня мене викликав Дастін Перґал, декан факультету, який аж пінився з люті.

— Юначе, — почав він гугняво, вчепившись у підлокітники фотеля, — чи правда, що ви дозволили собі сьогодні висловлювання порнографічного характеру?

— Порнографічного? Боже збав!

— Хіба не ви у присутності трьохсот осіб вихваляли оральний секс?

— Справді, я говорив про лизунець.

Він звів очі до неба.

— Пане Ґольдмане, чи визнаєте ви, що вживали слова «бог», «берегти», «секс», «гетеросексуальний», «гомосексуальний» і «Америка» в одній фразі?

— Точно не пам’ятаю, але щось таке було.

Намагаючись не втратити самовладання, він помалу промовив:

— Пане Ґольдмане, чи можете ви пояснити мені, в якій непристойній фразі можуть міститися відразу всі ці слова?

— Ох, не хвилюйтеся, пане декане, нічого непристойного там не було. Просте благословіння — Бога, Америки, сексу і всіх його проявів. Спереду, ззаду, зліва, справа, в усіх напрямках, якщо ви розумієте, про що я. Знаєте, ми, американці, полюбляємо благословляти. Така в нас культура. Коли ми задоволені, то щоразу благословляємо.

Він знову звів очі до неба.

— Чи організували ви незаконний продаж університетського часопису біля виходу з актової зали?

— Авжеж, пане декане. Але до цього мене змусили обставини, і я зараз усе поясню. Бачте, я докладаю чимало зусиль, пишучи оповідання, та редакція публікує їх на останніх сторінках. І мені потрібна була реклама, бо мене ніхто не читає. А нащо писати, якщо тебе ніхто не читає?

— Це оповідання порнографічного характеру?

— Ні, пане декане.

— Я хотів би переглянути бодай одне.

— Будь ласка. П’ять доларів примірник.

Перґал вибухнув гнівом.

— Пане Ґольдмане! Бачу, ви так і не второпали, в яку халепу вскочили! Ваші балачки всіх приголомшили! На вас скаржаться студенти! Ситуація вкрай прикра — для мене, для вас, для всіх. Ви заявили, — він глипнув в аркуш перед собою, — «Я люблю давати за щоку… Я зразковий гетеросексуал і зразковий американець. Нехай Господь благословить нашого президента, секс і Америку». До чого це блазнювання, га?

— Це не блазнювання, а правда, пане декане: я справді зразковий гетеросексуал і зразковий американець.

— Та знати я цього не хочу! Ваша сексуальна орієнтація нікого не цікавить, пане Ґольдмане! А та гидота, що ви робите в себе між ногами, геть не стосується ваших товаришів!

— Але ж я лише відповідав на запитання професора Квеберта.

Почувши це, Перґал мало не вдавився.

— Що… що ви сказали? На запитання професора Квеберта?

— Авжеж. Він запитав, хто з нас полюбляє давати лизунця, а я підняв руку, бо вважаю, що нечемно не відповідати, коли у вас запитують. А тоді він запитав, кому я полюбляю давати за щоку, хлопцям чи дівчатам. Ось і все.

— Професор Квеберт запитав у вас, кому ви полюбляєте?..

— Еге ж. Бачите, пане декане, у всьому винен президент Клінтон. Усі хочуть робити те, що він.

Перґал підвівся і пошукав мою справу на висячому стелажі. Потім знову вмостився за стіл і глянув мені простісінько у вічі.

— Хто ви такий, пане Ґольдмане? Розкажіть мені про себе. Цікаво знати, звідки такий узявся.

Я пояснив, що народився наприкінці 70-х в Ньюарку, мати — продавчиня в супермаркеті, батько — інженер. Типова американська родина середнього достатку. Єдиний син. Дитинство і юність минули щасливо, хоч інтелект вищий за середній. Навчався в ліцеї Фелтона. Неперевершений. Вболівальник «Велетів». Зубні брекети в чотирнадцять років. Канікули у тітки в Огайо, в діда й баби у Флориді, де сонце і помаранчі. Жодних відхилень від норми. Ніякої алергії, ніякої серйозної недуги. У вісім років харчове отруєння курятиною в скаутському таборі. Любить псів, не любить котів. Спортивні вподобання: лякрос, перегони і бокс. Амбіції: хоче стати славетним письменником. Не курить, бо це спричиняє рак легень, та й з рота смердить. П’є дуже обачно. Улюблена страва: стейк із сирними макаронами. Періодичне смакування морепродуктів у флоридському ресторані «Джон стоун креб», хоч мама й каже, що це може завдати лиха через нашу належність.

Перґал слухав усе те, не кліпаючи. І коли я закінчив, сказав:

— Пане Ґольдмане, може, годі вже в дурні мене шити? Я щойно переглянув вашу справу. Кілька разів телефонував у ваш ліцей, розмовляв із директором. Він сказав, що ви були винятковим учнем і могли би вступити до найславетніших університетів. То скажіть мені: що ви робите тут?

— Даруйте, пане декане?

— Пане Ґольдмане, чому ви обрали університет Берроуза, а не Гарвард чи Єль?

Отой виступ в актовій залі геть-чисто змінив моє життя, хоч я замалим не вилетів із Берроузу. Наприкінці розмови Перґал пообіцяв подумати, що зі мною робити, і зрештою все обійшлося без санкцій. Уже значно пізніше, я дізнався: вважаючи, що студент, який створив проблему один раз, створюватиме їх завжди, декан хотів було витурити мене з університету, і в Берроузі я втримався лише завдяки Гаррі.

Наступного дня після того епізоду мені одностайним рішенням передали керівництво університетським часописом, щоб я вдихнув у нього нове життя. Як справжнісінький Неперевершений, я вирішив, що те життя можна вдихнути в нього, переставши друкувати оповідання Райнгарца й оздоблюючи обкладинку журналу самим собою. Потім, у понеділок, випадково зустрів Гаррі в залі для боксу, яку я відвідував од самого приїзду. Зате його я бачив там уперше. Зазвичай людей у залі майже не було: в Берроузі не любили боксу. Крім мене, туди вчащав лише Джаред, якого пощастило умовити на декілька раундів зі мною кожного другого понеділка, — я потребував партнера, до того ж досить слабкого, щоб я міг бути певний у перемозі. Тож двічі на місяць я робив із нього відбивну та ще й неабияк із того тішився: приємно було почуватися Неперевершеним.

Того понеділка, коли в залі з’явився Гаррі, я відпрацьовував перед люстром бойову стійку. В спортивному костюмі він мав такий же елегантний вигляд, як і в своєму піджаку. Ввійшовши, він здалеку привітався зі мною і кинув: «Не знав, пане Ґольдмане, що ви теж полюбляєте бокс». А потім заходився працювати з боксерською грушею у кутку. В нього був чудовий удар, а рухався він спритно і вміло. Мені дуже кортіло поспілкуватися з ним, розповісти, як після лекції мене викликав Перґал, поговорити про лизунець і свободу слова, сказати, що я тепер головний редактор університетського часопису і про те, як захоплююся ним. Та я був такий схвильований, що не наважився підійти.

Наступного понеділка він знову прийшов і бачив, як я лупцюю Джареда. Стояв біля рингу і зацікавлено дивився, як я безжалісно та за всіма правилами гамселю приятеля, а потім сказав, що я непоганий боксер, аж йому самому захотілося знову взятися боксувати, щоб не втратити форми, і що мої поради будуть йому корисні. Йому було за п’ятдесят, та під просторою футболкою вгадувалося міцне, дуже тіло; він уміло місив грушу, впевнено тримався на ногах, зберіг стійку, всі рефлекси і трохи сповільнену, але впевнену рухливість ніг. Я запропонував йому для початку трохи потренуватися з грушею, і ми це робили цілісінький вечір.

Прийшов він і наступного понеділка, й опісля. А я став, сказати б, його особистим тренером. Отак і на тренуваннях і зав’язалися поміж нами щирі стосунки. Часом після тренувань ми сідали вдвох на лавці в роздягальні, щоб обсохнути і трохи побалакати. За кілька тижнів сталося те, чого я так боявся: Гаррі закортіло вийти на ринг і побоксувати зі мною три раунди. Звісно, я не зважився його молотити, а він залюбки кілька разів угатив мене в щелепу і послав у нокдаун.

Він реготав, казав, що давно так не тішився і вже й забув, як це весело. Відгамселивши мене, як гаман, і обізвавши хирляком, він запропонував разом повечеряти. Я провів його до студентської їдальні на велелюдній вулиці Берроузу, й, наминаючи жирні гамбургери, ми говорили про книжки і письменницьке ремесло.

— Ви вдатний студент, — сказав він, — знаєте, що й по чім.

— Дякую. А ви прочитали моє оповідання?

— Ще ні.

— Мені дуже хочеться знати, що ви про нього думаєте.

— Добре, друже, якщо це дасть вам задоволення, обіцяю, що перегляну і скажу свою думку.

— Тільки без будь-яких скидок.

— Згода.

Він назвав мене «друг», і я був просто-таки у захваті. Того ж вечора я зателефонував батькам і сповістив, що всього за декілька місяців після вступу до університету вже вечеряю з великим Гаррі Квебертом. Матінка мало не здуріла від щастя й обдзвонила половину знайомих, вихваляючись, що її розумака Маркус, Неперевершений, вже свій чоловік у найвищих літературних колах. Незабаром він стане великим письменником, не сумнівайтеся.

Вечеря після боксу стала частиною нашого понеділкового вечірнього ритуалу, і ніщо вже не змогло б йому завадити. Як ніколи, я почувався Неперевершеним: ще б пак, адже в мене були особливі стосунки з Гаррі Квебертом, і віднині по четвергах, коли я виступав на його лекціях, він звертався до мене на ім’я, а решта студентів задовольнялися звичайнісінькими «пан» або «панно».

За кілька місяців, десь у січні чи в лютому, незабаром після різдвяних вакацій, під час чергової понеділкової вечері я знову запитав Гаррі, що він скаже про моє оповідання, бо досі він і словом про нього не обмовився.

Повагавшись, він перепитав:

— Маркусе, вам справді кортить це знати?

— Авжеж. І покритикуйте мене, прошу вас. Я тут для того, щоб навчатися.

— Ви добре пишете. У вас неабиякий талант.

Я зашарівся з утіхи й нетерпляче вигукнув:

— А ще?

— Ви, звісно ж, дуже обдарований хлопчина.

Я аж не тямився від захвату.

— Але ж мені щось треба і вдосконалити, так?

— Та певно. Знаєте, у вас величезний потенціал, але все, що я прочитав, нічогісінько не варте. А як відверто, то воно препогане. Взагалі нікуди не годиться. До речі, це стосується й решти матеріалів, які я бачив у тому часописі. Вирубувати ліс задля того, щоб друкувати таке лайно, це злочин. На всіх дурнуватих писак у цій країні лісів не настачити. Треба зробити зусилля над собою.

Кров захолола у мене в жилах. Мене наче києм по голові загилили. З’ясувалося, що великий письменник Гаррі Квеберт ще й неабиякий мерзотник.

— Ви завжди такий? — гостро запитав я.

Він усміхнувся, лінькувато розглядаючи мене і вочевидь втішаючись ефектом своїх слів.

— Який?

— Нестерпний.

Він зареготав.

— Послухайте, Марку, я ж достеменно знаю, хто ви такий: першокурсник з претензіями, який вважає, начебто Ньюарк — центр світу. Як ото європейці в Середні віки, аж поки сіли на кораблі та виявили, що більшість цивілізацій по той бік океану розвиненіші за їхню, а потім чимдуж намагалися приховати той факт, улаштовуючи різанину за різаниною. Скажу вам таке, Маркусе: ви хлопець хоч куди, та якщо не будете ворушитися, то згаснете. У вас міцні тексти. Але переробляти треба все — стиль, фрази, поняття, ідеї. Вам треба глянути на себе збоку і більше працювати. Ваша проблема в тому, що ви мало працюєте. Задовольняєтеся тим, що є, ліпите слово до слова без ладу, і це дається взнаки. Гадаєте, ви геній, еге ж? Помиляєтеся. Ваша праця — лайно, отже, нікуди не годиться. Все треба робити наново. Розумієте?

— Та не дуже…

Я просто-таки пінився зо гніву: як це він наважився, нехай там хоч ким він буде? Яке право має так поводитися з людиною на прізвисько Неперевершений?

А Гаррі знай своє:

— Наведу простий приклад. Ви хороший боксер. Це факт. Ви вмієте битися. Але дивіться: ви змагаєтеся лише з отим бідолашним хлопчиною і гамселите його, мов гаман, із таким самовдоволеним виглядом, що мене аж нудить. Б’єтеся ви лише з ним, бо тільки так певні своєї перемоги. Тому ви хирляк, Маркусе. Боягуз. Гівнюк. Нікчема, плюгавець, покидьок. Ви можете тільки очі замилювати. І найгірше те, що таке вас цілком влаштовує. Позмагайтеся зі справжнім супротивником! Наберіться мужності! Бокс ніколи не бреше, ринг — найкращий спосіб дізнатися, хто на що здатен: або ти відлупцюєш, або тебе, але ошукати не можна ні себе, ні інших. А ви так і дивитеся, щоб чкурнути в кущі. Знаєте, хто ви? Самозванець. Знаєте, чому той часопис друкував ваші оповідання на останніх сторінках? Бо вони погані. Та й край. А чому оповідання Райнгарца так шанували? Бо вони чудові. Це могло викликати у вас бажання перевершити самого себе, працювати від ранку до вечора і написати неймовірний текст, але ж набагато простіше вдатися до невеличкого палацового перевороту, прибрати Райнгарца і друкуватися самому, замість того, щоб хоч трохи змінитися. Ось я спробую вгадати, Маркусе, — адже ви все життя так поводилися, так? Хіба я не правду кажу?

Не тямлячись від сказу, я вигукнув:

— Нічогісінько ви не знаєте, Гаррі! В школі мене так цінували! Я був Неперевершений!

— Погляньте на себе, Маркусе, ви ж не вмієте падати! Боїтеся падати! І з цієї причини, якщо так буде й далі, ви незабаром станете порожньою і нікому не цікавою людиною. Як можна жити, якщо не вмієш падати? Нехай вам усячина, погляньте на себе і чесно дайте відповідь самому собі, якого дідька ви робите в Берроузі! Я читав вашу справу! Розмовляв із Перґалом! Ще трохи — і він витурив би вас відціля, геніальний хлопчино! Ви могли навчатися в Гарварді, в Єлі, у всій «Лізі отруйного плюща»[5], якби захотіли, але ні, вам кортіло вступити сюди, бо Господь наш Ісус дав вам такі кволі яйця, що ви не можете змагатися зі справжніми суперниками. Я і в Фелтон телефонував, розмовляв із тим нещасним роззявою-директором, він розповідав мені про Неперевершеного і мало не плакав од замилування. Їдучи сюди, ви знали, Маркусе, що будете тим неперевершеним героєм, якого створили з нуля і який насправді безсилий перед справжнім життям. Ви наперед знали, що тут вам не загрожує небезпека впасти. Гадаю, це і є ваша проблема: ви ще не збагнули, як це важливо — вміти падати. І якщо ви не отямитеся, то пропадете саме від цього.

Сказавши це, він написав на серветці якусь адресу в Ловеллі, штат Массачусетс, за годину їзди відціля, і сказав, що це боксерський клуб, де щочетверга увечері влаштовують бої для всіх. І пішов, надавши мені нагоду оплатити рахунок.

У понеділок Квеберт до зали для боксу не прийшов, через понеділок теж. В авдиторії він звертався до мене «пане» і тримався з погордою. Врешті я вирішив підійти до нього.

— Ви більше не любите боксу?

— Маркусе, я вас дуже поважаю, та вже сказав вам: ви просто нікчемний скиглій із надмірними претензіями, а в мене замало часу, щоб гаяти його на вас. Вам не місце в Берроузі, й мені у вашому товаристві нема чого робити.

Наступного четверга я взяв у Джареда авто і, не тямлячись од люті, подався до того клубу. То був величезний хлів у промисловій зоні. Страшна місцина, повнісінька люду і просякнута потом і кров’ю. На центральному ринзі точився винятково жорстокий поєдинок, і глядачі, з’юрмившись біля канатів, гарчали немов звірота. Мені було страшно, кортіло дременути відтіля, визнати себе переможеним, та я не встиг: переді мною постав височенний мурин — потім я взнав, що то був господар того закладу, — і запитав: «Боксувати прийшов, whitey?»[6] Я відказав, що так, і він послав мене перевдягатися. За чверть години я вже стояв на ринзі напроти того негра: бій, два раунди.

Ніколи в житті не забуду, як він гамселив мене того вечора; я думав, що здохну. Мене просто-таки розчавили під страшенний вереск публіки, яка з захватом стежила, як чемному студентикові з Ньюарка втирають маку. Попри все те, я вважав справою честі дотриматися до кінця основного часу, адже то було питання самолюбства, і, дочекавшись фінального гонга, повалився додолу: нокаут. Коли я знову розплющив очі, геть приголомшений, та, слава богу, живий, наді мною схилився Гаррі з мокрою губкою в руці.

— Гаррі? Що ви тут робите?

Він обережно втер мені лице. Він усміхався.

— Любий мій Маркусе, у вас просто залізні яйця: цей чолов’яга фунтів на шістдесят тяжчий за вас… То був чудовий бій. Я так пишаюся вами…

Я спробував було звестися, та він мені не дав.

— Ох, не стрибайте, здається, у вас зламаний ніс. Ви чудовий хлопчина, Маркусе. Я здогадувався, але ви продемонстрували це особисто. Встрявши у цей поєдинок, ви засвідчили, що я недарма покладав на вас надії від дня нашої першої зустрічі. Я хотів сказати вам ось що: ви найоригінальніша людина, яку я зустрічав останніми роками, і я не маю сумніву, що ви станете видатним письменником. Я допоможу вам у цьому.

*

Отже, справжня наша дружба розпочалася після тієї бубни, що я заробив на ринзі в Ловеллі; Гаррі Квеберт, удень викладач літератури, став для мене просто Гаррі, понеділковим партнером з боксу, другом і наставником у ті вихідні, коли він вечорами навчав мене, як стати письменником. Зазвичай це відбувалося по суботах. Ми зустрічалися у генделику неподалік від кампусу й сідали за великим столом, де можна було покласти книжки і пописані аркуші. Він перечитував мої тексти і давав поради, змушував знову і знову починати все спочатку, наново обдумувати фрази.

— Текст не буває хороший, — казав він. — Просто іноді він не такий поганий, як спершу.

У проміжках між нашими зустрічами я годинами сидів у себе в кімнаті, переробляючи тексти. Я завжди пурхав із квітки на квітку, вмів усіх пошити в дурні, аж натрапив на перепону, та ще й яку! На Гаррі Квеберта, першу і єдину людину, яка зуміла зіштовхнути мене з самим собою.

Гаррі не лише навчав мене писати — він навчив мене відкриватися назустріч незнаному. Водив мене до театру, на виставки, в кіно. А ще — в бостонський Симфоні-Гол, бо казав, що від справжнього оперного співу можна заплакати. Він вважав, що ми дуже схожі з ним, і часто розповідав про своє минуле письменницьке життя. Письменництво, він казав, змінило геть усе, і сталося це в середині 70-х років. Пам’ятаю, якось ми подалися до Тінесриджа послухати хор пенсіонерів, і Гаррі поділився зі мною дуже давніми спогадами. Він народився 1941 року в Бентоні, штат Нью-Джерсі. Був єдиною дитиною в сім’ї секретарки та лікаря. Гадаю, дитинство мав безхмарне, та й про його юність нема чого розводитися. Як на мене, історія його життя розпочалася наприкінці 60-х, коли він, закінчивши Нью-Йоркський університет, почав викладати літературу в Квінсі. Незабаром відчув, що йому тісно в шкільному класі; він завжди мріяв лише про одне — писати. В 1972 році вийшов його перший роман, що на нього він дуже сподівався, та успіху книжка зазнала тільки в дуже вузьких колах. Тоді він вирішив удатися до нової тактики. «Якось, — згадував він, — я таки зважився: сказав собі, що пора написати приголомшливу книжку, тож забрав у банку всі заощадження і почав шукати дім на узбережжі, щоб декілька місяців пожити спокійно і спокійно попрацювати. Дім знайшов ув Аврорі й одразу зрозумів: це саме те, що я й шукав. Наприкінці травня 1975 року я поїхав із Нью-Йорка і поселився у Нью-Гемпширі, та й лишився тут назавжди. Бо того літа я написав книжку, що відчинила переді мною браму слави: так, Марку, того року, в Аврорі, я написав «Початки зла». На гонорар від книжки я викупив дім і живу в нім і досі. Ось побачите, це неймовірна місцина, приїдьте до мене якось у гості…»

Уперше приїхав я до Аврори на різдвяні канікули, початком січня 2000 року. Натоді ми з Гаррі були знайомі з півтора року. Пам’ятаю, я привіз пляшку вина для нього і квіти для його дружини. Угледівши величезний букет, Гаррі зачудовано зиркнув на мене і сказав:

— Квіти? Це вже цікаво, Марку. Ви хочете освідчитися мені в коханні?

— Це для вашої дружини.

— Для моєї дружини? Таж я неодружений.

Лише тоді я зрозумів, що під час наших зустрічей ми жодного разу не розмовляли про його особисте життя: пані Гаррі Квеберт не існувало. Родичів Гаррі Квеберта теж. Був тільки сам Квеберт. Самотній. Квеберт, який так знудьгувався, що заприятелював із одним зі своїх студентів. Збагнув я це передовсім через холодильник. Одразу після мого приїзду ми посідали у затишній вітальні, оббитій дерев’яними панелями і обвішаній книжковими полицями, й Гаррі запитав, чи не хочу я чогось випити.

— Може, лимонаду?

— Охоче.

— Он у холодильнику стоїть глечик, то для вас. Налийте собі, та й мені принесіть велику шклянку, дякую.

Я подався до кухні й, відчинивши холодильник, побачив, що він порожній: там стояв тільки той нещасний глечик із лимонадом, ретельно приготованим, з льодом у формі зірочок, цитриновими шкурками і листочками м’яти. Холодильник самотнього чоловіка.

— Гаррі, у вашому холодильнику нічого нема, — сказав я, повернувшись до вітальні.

— Ох, зараз піду в крамницю. Вибачте, я не звик до гостей.

— Ви самі тут мешкаєте?

— Авжеж. З ким мені тут іще мешкати?

— Я про те, чи маєте ви родину?

— Ні.

— Ні дружини, ні дітей?

— Нікого.

— І подруги?

Він сумно всміхнувся.

— І подруги нема. Нікого.

Того першого приїзду до Аврори я усвідомив, що мій образ Гаррі однобокий: його величезний дім на океанському узбережжі був порожнісінький. Гаррі Л. Квеберт, зірка американської літератури, статечний викладач, якого люблять усі студенти, привабливий, харизматичний, елегантний, спортивний, недосяжний, повертаючись додому, в маленьке містечко Нью-Гемпширу, стає просто Гаррі. Скутий, трохи сумний чоловік, який полюбляє тривалі прогулянки берегом, простісінько в себе під хатою, і вважає за свій обов’язок годувати чайок сухим хлібом, який зберігає у бляшанці з написом «На згадку про Рокленд, Мен». І я питав себе, що ж могло статися в житті цього чоловіка, якщо воно так оце закінчується.

Я б не переймався так самотністю Гаррі, якби не чутки, що їх спричинила наша дружба. Помітивши, що у мене особливі стосунки з Гаррі, студенти почали закидати, що ми з ним ґеї. Врешті мені набридли ті натяки, і якогось суботнього ранку я навпрямки запитав у нього:

— Гаррі, чому ви весь час самотній?

Він понурив голову; очі його зблиснули.

— Ви намагаєтеся завести мову про кохання, Маркусе, але кохання — річ складна. Ох і складна. Найдивовижніше і водночас найгірше, що може статися з вами. Колись ви самі це збагнете. Кохання може завдати вам великого болю. Тому не треба боятися падати, а тим паче закохуватися, бо кохання — це чудово, але як усі чудеса, воно сліпить, і у вас болять очі. Ось чому потім часто плачуть.

Відтоді я став регулярно відвідувати Гаррі в Аврорі. Часом приїздив із Берроуза на день, часом залишався ночувати. Гаррі навчав мене, як стати письменником, а я щосили намагався скрасити його самотність. Усі наступні роки, поки тривало моє навчання в університеті, я бачив у Берроузі Гаррі Квеберта, письменника-зірку, і спілкувався в Аврорі з просто Гаррі, самотнім чоловіком.

Улітку 2003 року після чотирирічного навчання в Берроузі я отримав свій диплом з літератури. Після церемонії вручення, де я виголосив обов’язкову промову найліпшого випускника, а мої батьки, приїхавши з Ньюарка, схвильовано впевнилися в тому, що я й далі Неперевершений, ми з Гаррі пройшли кампусом. Гуляли під високими платанами і випадково опинилися біля зали для боксу. Стояла гожа днина, сяяло сонечко. Ми здійснили останнє паломництво до боксерських груш і рингів.

— Отут воно все й розпочалося, — сказав Гаррі. — Що ви тепер робитимете?

— Подамся до Нью-Йорка. Напишу книжку. Стану письменником. Таким, як ви й навчали. Напишу видатний роман.

Він усміхнувся.

— Видатний роман? Зачекайте, Марку, в вас усе життя попереду. Ви часом заїжджатимете сюди?

— Авжеж.

— В Аврорі для вас завжди знайдеться місце.

— Знаю, Гаррі. Дякую.

Він глянув на мене й поклав мені на плечі долоні.

— Цілі роки минули, відколи ми зустрілися. Ви дуже змінилися, стали чоловіком. Мені кортить прочитати ваш перший роман.

Ми довго дивилися один на одного, потім він запитав:

— А як відверто, Маркусе, чому ви хочете писати?

— Їй-богу, не знаю.

— Це не відповідь. Чому ви пишете?

— Бо в мене воно в крові… Бо це перше, про що я думаю, прокидаючись уранці. Більше я нічого не можу сказати. А ви, Гаррі, чому стали письменником?

— Бо це надало сенсу моєму життю. Якщо ви ще не помітили, життя — річ безглузда. Хіба що ви самі постараєтеся вкласти у нього якийсь сенс і щодня кайлуватимете, щоб сягнути цієї мети. Ви талановитий, Маркусе; надайте сенсу вашому життю, і нехай вітер перемоги напинає ваші вітрила. Бути письменником означає бути живим.

— А як не пощастить?

— Пощастить. Нелегко буде, але вам пощастить. Того дня, коли це надасть вашому життю сенсу, ви станете справжнім письменником. А поки що головне — не бійтеся падати.

Роман, що я написав за два наступні роки, підніс мене на вершину. Відразу декілька видавництв запропонували придбати його в мене, а 2005 року я уклав угоду на добрячу суму з престижним нью-йоркським видавництвом «Шмід і Гансон». Його директор, Рой Барнаскі, як далекоглядний гендляр змусив мене укласти ще й загальну угоду на п’ять романів. Восени 2006 року роман побачив світ і здобув величезний успіх. Неперевершений із Фелтона став славетним письменником. У моєму житті стався переворот: мені двадцять вісім, а я вже заможний, відомий і талановитий. Мені й на думку не спадало, що урок Гаррі лише розпочинається.

27. Там, де садили гортензії

— Гаррі, я оце якось не певен того, що пишу. Не знаю, чи добре воно написано. Якби ви…

— Влазьте в шорти, Маркусе. І гайда бігати.

— Зараз? Таж надворі ллє як із відра!

— Та годі вже скиглити, плаксію малий. Від дощу ще ніхто не вмер. Якщо вам бракує хоробрості пробігтися під дощем, то і написати книжку не вистарчить сміливості.

— Ще одна ваша порада?

— Авжеж. Причому вона здасться для всіх персонажів, які живуть у вас всередині, — і для чоловіка, і для боксера, і для письменника. Якщо однієї гожої днини ви засумніваєтеся в тому, що робите, то починайте бігати. І бігайте, поки ноги тримають: тоді відчуєте, як у вас прокидається шалена воля до перемоги. Знаєте, Маркусе, я теж ненавидів дощ, аж…

— І що змусило вас полюбити його?

— Не що, а хто.

— І хто?

— Гайда. Бігати! І повертайтесь, аж як упрієте добряче.

— Як я можу навчитися чогось, якщо ви мені ніколи нічого не розповідаєте?

— Ви ставите забагато запитань, Маркусе. Вдало вам побігати.

То був здоровезний чолов’яга не найприємніший на вигляд: афроамериканець, ручиська немов кувалди, під тісним блайзером вимальовувалося міцне, кремезне тіло. Під час першої нашої зустрічі він націлив на мене револьвер. До речі, це вперше мені погрожували зброєю. Він з’явився в моєму житті в середу 18 червня 2008 року, коли я серйозно взявся розслідувати вбивство Ноли Келлерґан і Дебори Купер. Я жив у Гусячій бухті майже дві доби і того ранку подумав, що пора ближче поглянути на яму, що чорніє кроків за двадцять від будинку, адже досі я дивився на неї лише здаля. Піднявши загороджувальну стрічку, я проліз під нею і почав розглядати добре знайому місцевість. Межі Гусячої бухти позначалися пляжем і прибережним гаєм: ні огорожі, ні табличок, що забороняли заходити у приватний маєток, не було. Будь-хто міг сюди ввійти і вийти звідси, тому зустріти людей, які гуляють берегом чи довколишніми перелісками, тут можна було завжди. Яма зяяла простісінько над океаном, на луці поміж терасою й гайком. Я підійшов до неї. Тисячі запитань кишіли у мене в голові, зокрема, скільки ж годин просидів я на цій терасі, у Гаррі в кабінеті, коли поруч під землею лежало тіло цього дівчати. Я зробив декілька знімків і навіть відео на мобільник, намагаючись уявити собі напівзотлілий труп, що його побачили в землі полісмени. Зосередивши всю увагу на місці злочину, я й не помітив небезпеки позаду, та обернувшись, щоб сфотографувати терасу, побачив, що за декілька метрів стоїть чолов’яга і цілиться у мене з револьвера. Я вигукнув:

— Не стріляйте! О господи, не стріляйте! Я Маркус Ґольдман! Письменник!

Він одразу ж опустив зброю.

— То це ви Маркус Ґольдман?

Він застромив зброю до кобури, і тут я помітив у нього бейдж.

— То ви з поліції?

— Сержант Перрі Ґегаловуд. Кримінальна поліція штату. Чого це ви тут лазите, га? Це місце злочину.

— А ви часто свою пукавку на людей наставляєте? А якби я був із федеральної поліції? Ото була б халепа, не сумнівайтеся! Вилетіли б зі служби враз!

Він зареготав.

— Ви? З поліції? Я вже десять хвилин дивлюся, як ви тут ходите околяса, щоб черевиків не забрьохати. А федерали, щойно бачать зброю, вихоплюють пістолет і смалять у білий світ, як у копійку!

— Я гадав, ви зарізяка якийсь.

— Бо чорний?

— Не тому. Вигляд у вас розбишацький. Це у вас індіанська краватка?

— Еге ж.

— Давно вже не в моді.

— Може, скажете все ж таки, що ви тут робите?

— Живу тут.

— Як це — живете?

— Я друг Гаррі Квеберта. Він попросив мене наглядати за будинком, поки його нема.

— Ви що, геть з глузду з’їхали? Гаррі Квеберта обвинувачують у подвійному вбивстві, в будинку був обшук і доступ туди заборонено! Ходімо зі мною, хлопче.

— Ви не опечатали дім.

Він на мить замислився.

— А хто ж думав, що там поселиться якийсь писака?

— То треба було думати. Хоч працівникові поліції це нелегко.

— І все-таки я вас заарештую.

— Нема такого закону! — вигукнув я. — Печаток нема, заборони нема! Я залишаюся тут. А то подам на вас до суду за те, що погрожували мені револьвером. І вимагатиму відшкодування мільйонних збитків, зокрема, і моральних. Я все зафільмував на камеру.

— Рот навчив, еге? — зітхнув Ґегаловуд.

— Еге ж.

— От чортяка! Рідну матінку посадить на електричний стілець, тільки би зняти обвинувачення зі свого клієнта.

— Дірка в законі, сержанте. Дірка в законі. Сподіваюся, до мене претензій більше немає.

— Є. Але дім нас більше не цікавить. А ось заходити за поліційні загороди я вам забороняю. Ви вмієте читати? Там написано: місце злочину, не заходити за стрічку.

Трохи зібравшись на дусі, я обтрусив сорочку, ступнув кілька кроків до ями і дуже серйозно сказав:

— Уявіть собі, сержанте, я теж веду розслідування. Ану кажіть, що ви знаєте про цю справу.

Він знову зареготав.

— Ні, я таки здурію! Ви? Ви ведете розслідування? Оце новина. До речі, з вас п’ятнадцять доларів.

— П’ятнадцять доларів? За що це?

— Це я заплатив за вашу книжку. Торік читав. Погана книжка. В житті нічого гіршого не читав. Тому поверніть гроші.

Я глянув йому в вічі й відказав:

— Сержанте, ідіть під три чорти.

Оскільки я рухався в бік ями і під ноги не дивився, то в неї несподівано й гепнув. І знову зарепетував, бо опинився в Нолиній могилі.

— Добалакалися! — вигукнув Ґегаловуд, стоячи на купі землі.

Він простягнув мені руку і допоміг вилізти нагору. Ми посідали на терасі, я віддав йому гроші. У мене була тільки п’ятдесятидоларова банкнота.

— Решта є? — поспитавсь я.

— Нема.

— То залиште собі.

— Дякую, письменнику.

— Я вже не письменник.

Я швидко второпав, що сержант Ґегаловуд був сварливий і впертий наче віслюк. Після моїх настирливих умовлянь він все ж таки розповів, що того дня, коли виявили тіло, був на постійному чергуванні й опинився коло ями чи не найперший.

— Там були людські останки й шкіряна торбинка. На торбинці, всередині, було викарбувано ім’я: «Нола Келлерґан». Я відкрив її й побачив рукопис, причому в досить пристойному стані. Гадаю, папір зберігся завдяки шкірі.

— Як ви дізналися, що то рукопис Гаррі Квеберта?

— Тоді я цього не знав. Я показав йому на допиті, і він відразу впізнав. Потім я, звісно, порівняв текст. Він точнісінько збігається з тією його книжкою, «Початки зла», що вийшла сімдесят шостого, менше ніж за рік після трагедії. Цікавий збіг, еге ж?

— Те, що він написав книжку про Нолу, не доводить, що він її вбив. Він каже, що рукопис пропав і що Нола часом брала його з собою.

— Труп дівчинки знайшли в його саду. І там-таки рукопис його книжки. Доведіть мені, що він не винен, письменнику, то, може, я передумаю.

— Мені хотілося б поглянути на рукопис.

— Нізащо. Це речовий доказ.

— Але я теж веду розслідування, я ж казав.

— Ваше розслідування мені до спини, письменнику. Ви здобудете доступ до справи, щойно Квеберт постане перед Великим журі.

Я вирішив показати, що теж не дилетант і дещо знаю про справу.

— Я балакав із Тревісом Довном, теперішнім аврорівським начальником поліції. Судячи з усього, коли Нола зникла, вони натрапили на слід: чорний «шевроле монте-карло».

— Та знаю я, — махнув рукою Ґегаловуд. — І вгадайте, Шерлоку Голмсе, у кого був чорний «шевроле монте-карло»? У Гаррі Квеберта.

— Звідки ви знаєте про «шевроле»?

— Читав тодішній звіт.

Я трохи подумав і запитав:

— Зачекайте, сержанте… якщо ви такий розумний, то поясніть, нащо Гаррі звелів садити квіти саме там, де він начебто поховав Нолу?

— Гадав, садівники не копатимуть так глибоко…

— Це дурня, самі розумієте. Гаррі не вбивав Ноли Келлерґан.

— Чому так певні цього?

— Він кохав її.

— Усі вони так на суді кажуть: «Я палко кохав її, тому й убив». Коли кохають, то не вбивають.

Сказавши те, Ґегаловуд підвівся, показуючи, що балачці край.

— Вже йдете, сержанте? Таж наше розслідування допіру розпочалося.

— Наше? Ви хочете сказати: моє?

— Коли ми знову зустрінемося?

— Ніколи, письменнику. Ніколи.

І він пішов собі, навіть не попрощавшись.

Нехай клятий Ґегаловуд і не сприймав мене поважно, зате з Тревісом Довном все було по-іншому: трохи згодом я зайшов до нього в поліційний відділок Аврори і показав анонімний лист, що знайшов його напередодні ввечері.

— Я до тебе. Ось, знайшов це в Гусячій бухті, — сказав я, поклавши йому того папірця на стіл.

Він прочитав його.

— «Ґольдмане, повертайся додому». І коли це сталося?

— Вчора ввечері. Пішов погуляти берегом, а як повернувся, цей лист стирчав із вхідних дверей.

— І ти, звісно, нічого не бачив?

— Нічогісінько.

— І вперше таке?

— Ага. Я ж тут лише два дні…

— Я зареєструю скаргу і заведу справу. Тобі треба бути обережним, Маркусе.

— Ти точнісінько, як моя матінка.

— Та ні, я серйозно. Не треба недооцінювати емоційного впливу цієї історії. Я залишу в себе цей лист?

— Бери.

— Дякую. А що ще я можу для тебе зробити? Ти ж, либонь, прийшов не лише заради того, щоб показати мені цю цидулку.

— Чи міг би ти поїхати зі мною до Сайд-Кріку, якщо, звісно, маєш час? Я хотів би поглянути, де все сталося.

Тревіс Довн не лише провів мене туди, а ще й здійснив зі мною мандрівку в минуле тридцятирічної давності. Ми прямували патрульним автомобілем тим самим шляхом, що він їхав ним колись, після першого дзвінка Дебори Купер. Після Аврори ми рушили по шосе номер один у бік Вермонту, поминули Гусячу бухту і за декілька миль опинилися на узліссі Сайд-Крік, на перетині Сайд-Крік-лейн, тієї дороги, наприкінці якої жила Дебора Купер. Тревіс звернув, і ми підкотили до гарненького дощатого будиночка, що фасадом дивився на океан, зусібіч оточений гаєм. Місце було чудове, але страшенно глухе.

— Нічого відтоді не змінилося, — сказав Тревіс, поки ми обходили дім. — Хіба що дім пофарбували наново, зробили трохи світлішим, ніж колись. А все інше точнісінько таке, як і тоді.

— Хто мешкає тут тепер?

— Подружжя з Бостона, та лише влітку. Приїздять у липні, їдуть наприкінці серпня. А так ніхто більше не живе.

Він показав мені на задню хвіртку напроти кухні й пояснив:

— Коли я востаннє бачив Дебору Купер живою, вона стояла біля цієї хвіртки. Саме під’їхав начальник Пратт, звелів їй спокійно сидіти в хаті й не хвилюватися, і ми з ним пішли шукати в лісі. Хто ж би міг подумати, що за двадцять хвилин її вб’ють пострілом у груди.

Ото так розповідаючи, Тревіс прошкував у гай. Я зрозумів, що він знайшов стежину, якою вони з Праттом ішли тридцять три роки тому.

— А що сталося з начальником поліції Праттом? — запитав я, простуючи за ним услід.

— Вийшов у відставку. Живе в Аврорі, на Маунтін-драйв. Ти його бачив, звісно ж. Кремезний чолов'яга, завжди в штанях для гольфу.

Ми дедалі глибше заходили в гай. Трохи нижче крізь ряди дерев і густу зелень видно було берег. Минуло зо чверть години, аж Тревіс раптом зупинився біля трьох сосон, прямих, мов свічки.

— Отут воно було.

— Що саме?

— Отут ми знайшли всю ту кров, пасма світлого волосся, клапоть червоної тканини. Ніколи не забуду це місце: моху на камінні побільшало, дерева повиростали, та для мене все лишилося як раніш.

— І що ж ви робили?

— Ми збагнули, що коїться щось недобре, та часу вже не було — пролунав отой постріл. Сказитися можна, ми ж нікого не бачили… Тобто хочу сказати, ми напевне таки пройшли повз дівчинку чи її вбивцю… Мабуть, вони ховалися в кущах і він затискав їй рота долонею. Ліс великий, тут можна легко сховатися. Здається, якоїсь миті вбивця заґавився, а Нола, скориставшись цим, видерлася від нього і прибігла до хати, щоб порятуватися. Він увійшов за нею в дім і позбувся старої.

— Отож ви почули постріл і побігли до хати…

— Авжеж.

Ми попрямували назад і повернулися до будинку пані Купер.

— Все сталося в кухні, — сказав Тревіс. — Нола прибігла з лісу, просить допомогти, стара впускає її й іде до вітальні телефонувати в поліцію, сповістити, що дівчина в неї. Я знаю, що телефон у вітальні: сам півгодини тому дзвонив з нього начальникові поліції Пратту. Поки її нема, злочинець іде в кухню і хапає Нолу, та цієї миті заходить стара, і він її вбиває. А потім тягне Нолу до свого автомобіля.

— А де було авто?

— На шосе номер один, отам, попід гаєм. Ходімо покажу.

Тревіс знову провів мене від хати у гай, та вже в іншому напрямку: він упевнено простував поміж деревами, аж ми вийшли на шосе.

— «Шевроле» стояв отут. За тієї пори узбіччя не були такі розчищені, як оце зараз, і його затуляли кущі.

— А як зрозуміли, що він пішов саме сюди?

— Зі слідів крові — від хати аж до цього місця.

— І що сталося з «шевроле»?

— Здимів. Я вже казав, помічник шерифа їхав цим шляхом і помітив його. Організував погоню, перекрили всі шляхи, але він таки втік.

— І як пощастило вбивці вислизнути з того невода?

— Та я й сам хотів би це знати. Тридцять три роки не перестаю ставити собі це запитання. Знаєш, я щодня, сідаючи до поліційної чортопхайки, запитую себе, що було, якби ми наздогнали той клятий «шевроле». Може, дівча пощастило б урятувати…

— Гадаєш, вона була в авто?

— Зараз, коли її тіло знайшли за дві милі відціля, я певен цього.

— Переконаний, що за кермом був Гаррі?

Він стенув плечима.

— Скажу ось що: з огляду на останні події, я не бачу, хто б там іще міг бути.

Колишній шеф поліції Ґаррет Пратт, до якого я подався того ж таки дня, вочевидь поділяв думку свого тодішнього підлеглого про те, що Гаррі винен. Він зустрів мене на відкритій терасі, вбраний у штани для гольфу. Його дружина Емі принесла нам випити, а потім удала, ніби порається коло вазонів, щоб послухати нашу розмову; втім, вона й не приховувала цього, весь час устряючи в балачку.

— Я вас раніше бачив чи ні? — запитав Пратт.

— Це хлопчина, який написав оту книжку, — пояснила дружина.

— То ви отой хлопець, який написав книжку? — перепитав він.

— Еге ж. І не тільки.

— Я ж допіру тобі сказала, Ґаррете, — знов устряла Емі.

— Люба, не заважай нам, прошу тебе, люди приходять до мене, то й добре. То чим же, пане Ґольдмане, зобов’язаний щастям вас бачити?

— Правду кажучи, я намагаюся сам собі відповісти на декілька запитань у зв’язку з убивством Ноли Келлерґан. Я розмовляв із Тревісом Довном, і він сказав, що ви вже тоді підозрювали Гаррі Квеберта.

— Це так.

— І на яких підставах?

— Нас насторожили деякі факти. Особливо те, чим обернулася погоня: зрозуміло було, що вбивця з місцевого люду. Щоб так ото вислизнути, коли вся поліція штату на ногах, треба було добряче знати місцевість. Та ще й отой чорний «монте-карло». Як ви здогадуєтеся, ми склали список усіх власників тієї моделі в нашому районі: всі вони мали алібі, крім Квеберта.

— І все-таки ви не пішли цим слідом…

— Не пішли, бо, крім цієї історії з «шевроле», нам не було що йому закинути. Отож ми викреслили його з переліку підозрюваних… Але ми поквапилися. Про це свідчить тіло цієї сердешної дитини в його саду. Здуріти можна, я так йому симпатизував… Може, тому я й ставився до нього небезсторонньо. Він завжди був такий привабливий, привітний, усі йому вірили… Оце хочу запитати вас, пане Ґольдмане. Як я зрозумів, ви добре його знаєте: то чи не спадало вами на думку, тепер, коли відомо про це тіло в саду, що якісь його слова чи вчинки могли би викликати у вас підозру?

— Ні, начальнику. Нічогісінько, настільки я пам’ятаю.

Повернувшись до Гусячої бухти, я побачив саджанці гортензії за стрічкою загороди, що засихали догори корінням на краю ями. Подався до невеличкого прикалабка, що правив за гараж, і дістав звідтіля заступ. Потім проліз під стрічками, перекопав ділянку м’якої землі просто над океаном і посадив квіти.

30 серпня 2002 року

— Гаррі?

Була шоста ранку. Він сидів на терасі Гусячої бухти з філіжанкою кави в руках. Обернувся.

— Маркусе? Ви геть спітніли… Тільки не кажіть, що вже побігали.

— Побігав. Вісім миль.

— Коли ж ви встали?

— Удосвіта. Пам’ятаєте, два роки тому, коли я допіру почав сюди їздити, ви будили мене на світанку? Тепер у мене звичка. Встаю вдосвіта, щоб увесь світ був мій. А ви що робите надворі?

— Дивлюся, Маркусе.

— І куди ви дивитеся?

— Бачите он той лужок просто над берегом, поміж соснами? Я давно вже хочу щось там утнути. Це єдина рівна ділянка в моєму маєтку, там можна закласти садочок. І влаштувати чудовий куточок — дві лави, залізний стіл, а довкола гортензії. Багато гортензій.

— Чому саме гортензії?

— Була колись одна людина, що дуже любила їх. Тож я хочу посадити гортензії, щоб завжди пам’ятати про неї.

— Ви кохали цю людину?

— Так.

— Ви такий засмучений, Гаррі.

— Не зважайте.

— Гаррі, чому ви ніколи не розповідаєте про своє кохання?

— Бо нема чого розповідати. Он ліпше погляньте, погляньте як слід! Або ні, краще заплющте очі! Еге ж, заплющте якомога щільніш, щоб світло геть не проникало. Бачите? Он доріжка, вимощена кахлями, від тераси до гортензій. І дві лавочки, з них видно й океан, і розкішні квіти. Що може бути краще, ніж дивитися на океан і гортензії? Там є навіть озерце, а посередині водограй у вигляді статуї. Якщо озерце буде чималеньке, я напущу пістрявих японських коропів.

— Рибу? Вони там і півгодини не протримаються, їх з’їдять чайки.

Він усміхнувся.

— Чайки тут мають право робити все, що їм закортить, Маркусе. Та ваша правда: коропів я в озеро не запускатиму. І підіть, заради бога, в гарячий душ, бо вмрете чи застудитеся, або ще щось доскочите, й ваші батьки подумають, наче я геть не дбаю про вас. А я піду та приготую сніданок. Маркусе…

— Що, Гаррі?

— Якби в мене був син…

— Я знаю, Гаррі. Знаю.

*

В четвер 19 червня 2008 року я зранку подався до мотелю «Морський берег». Знайти його було легко: проїхавши по шосе чотири милі на північ від Сайд-Крік-лейн, неможливо було не помітити величезного дерев’яного щита з написом:

SEA SIDE Мотель і ресторан,

заснований 1960 року

Місце, де Гаррі чекав Нолу, й досі існувало; разів зі сто проїздив я повз нього, та ніколи не звертав уваги, — зрештою, яке діло було мені досі до того мотелю? То була дерев’яна будівля з червоним дахом, оточена трояндовими кущами; простісінько за нею розпочинався гай. Двері всіх номерів на першому поверсі виходили на паркувальний майданчик; до другого поверху провадили зовнішні східці.

За словами адміністратора, мотель, відколи його збудували, нітрохи не змінився, тільки номери стали сучасніші, а до основної будівлі прибудували ресторан. На підтвердження він дістав пам’ятний альбом до сорокаріччя готелю і показав мені світлини з тієї пори.

— Чому вас так цікавить це місце? — врешті запитав він.

— Бо я шукаю одне дуже важливе свідчення, — відказав я.

— Слухаю вас.

— Я хочу знати, чи перебував тут хтось у восьмому номері в ніч із суботи 30 серпня на неділю 31 серпня 1975 року.

Він зареготав.

— Сімдесят п’ятого? Ви це серйозно? Відтоді як запровадили комп’ютерну реєстрацію, в базі зберігаються дані щонайбільше за останні два роки. Якщо хочете, можу вам сказати, хто ночував тут 30 серпня 2006-го. Тобто суто теоретично, бо я, звісно, не маю права розголошувати цієї інформації.

— Отож дізнатися ніяк не можна?

— Крім бази, ми зберігаємо лише адреси електронної пошти нашої розсилки. Може, хочете отримувати нашу розсилку?

— Ні, дякую. Мені хотілося б поглянути на восьмий номер, якщо можна.

— Просто так дивитися не можна. Але номер вільний. Хочете найняти його на ніч? Сто доларів.

— У вас на рекламному щиті написано, що всі номери по сімдесят п’ять доларів. Знаєте що, я вам дам двадцять доларів, ви мені покажете номер, і всі будуть задоволені.

— Хитрий ви! Що ж, нехай так.

Восьмий номер був на другому поверсі. Звичайнісінька кімната: ліжко, міні-бар, телевізор, маленький письмовий стіл і ванна.

— Чому вас так цікавить цей номер? — запитав адміністратор.

— Важко сказати. Один мій друг каже, що ночував тут тридцять років тому. Якщо це правда, тоді він не винен у тому, в чому його обвинувачують.

— А в чому його обвинувачують?

Я не відповів, натомість запитав:

— Чому ваш мотель зветься «Морський берег»? Звідси моря геть не видно.

— Не видно, але через гай прямує стежка до берега. Це написано в проспекті. Хоча клієнтам на те начхати: хто в нас зупиняється, той до моря не ходить.

— Ви хочете сказати, що можна йти понад морем від Аврори, пройти гаєм і потрапити до вас?

— Теоретично, так.

Решту того дня я пробув у міській бібліотеці — порпався в архівах, намагаючись відновити події минулого. Дуже став мені у пригоді Ерні Пінкас, який не шкодував часу, щоби полегшити мої пошуки.

Судячи з тодішніх газет, у день зникнення Ноли ніхто не помітив нічого дивного: ні самої дівчинки, ні когось, хто би вештався коло її хати. Всі вважали її зникнення великою загадкою, яку тільки посилювало вбивство Дебори Купер. Проте декотрі свідки, переважно, сусіди, казали, що того дня з дому Келлерґанів долинав галас і шум; інші, втім, пояснювали, що той шум — то музика, яку превелебний Келлерґан зазвичай вмикав на повну гучність. За інформацією з «Аврора Стар», старий Келлерґан полюбляв майструвати у себе в гаражі й, працюючи, завжди слухав музику. Звуку він піддавав, щоб заглушити гуркіт знаряддя: він вважав, що добра музика, хоч і занадто гучна, все одно краща за гупання молотка. Тож якби донька його хоч на ґвалт гукала, він міг і не почути. Пінкас казав, що старий Келлерґан не може простити собі, що ввімкнув музику так гучно; відтоді він живе схимником в їхньому домі на Террас-авеню і весь час крутить один і той самий диск, аж оглухнути можна, — буцім карає себе отак. З усієї родини тільки він лишився живий. Нолина матінка, Луїза, давно вже померла. За словами Пінкаса, коли стало відомо, що викопали Нолине тіло, дім старого Девіда Келлерґана взяли в облогу журналісти.

— То було дуже сумне видовище. Він пробурмотів щось на кшталт: «То вона померла… Я весь час оце збирав грошенята, щоб вона могла вступити в університет». І ось уяви собі, наступного дня під дверима у нього вишикувалося п’ять фальшивих Нол. По грошенята прийшли. Неборак від того й геть ума рішився. Страшна пора, в якій ми живемо, Маркусе, слово честі: стільки лайна в людях. Така моя думка.

— А батько часто вмикав музику на повну гучність? — запитав я.

— Так, весь час. До речі, про Гаррі… Знаєш, я вчора зустрів у місті пані Квінн…

— Пані Квінн?

— Атож, це колишня власниця «Кларксу». Вона оце всім торочить, що завжди знала, що Гаррі поклав око на Нолу… Наче має неспростовний доказ.

— Що за доказ?

— Хтозна. Від Гаррі є новини?

— Я до нього завтра їду.

— Переказуй вітання від мене.

— Відвідай його, як хочеш… Йому буде приємно.

— Не певен, що мені хочеться цього.

Я знав, що сімдесятип’ятирічний пенсіонер Пінкас, який усеньке життя працював на текстильній фабриці в Конкорді, ніде не навчався і дуже шкодував, що може задовольняти свою пристрасть до книжок лише на посаді бібліотекаря на громадських засадах, був навіки вдячний Гаррі за те, що той дозволив йому відвідувати вільним слухачем лекції з літератури в Берроузькому університеті. Тож я завжди вважав його одним із найвірніших друзів Гаррі; а тепер навіть він воліє триматися від нього оподаль.

— Знаєш, — сказав він, — Нола була така незвичайна дівчина, лагідна, привітна завжди… Її в нас усі любили! І всім нам вона була як рідна дочка. То як же Гаррі міг оце… Я хочу сказати, навіть якщо він її не вбивав, то він таки написав цю книжку для неї! Нехай йому всячина, таж їй п’ятнадцять років було! Дитина геть! І так він її любив, що книжку написав? Я зі своєю жінкою п’ятдесят років прожив, і мені жодного разу не кортіло написати для неї книжку.

— Але ж ця книжка шедевр.

— Ця книжка — чортяче поріддя! Збочення! До речі, я повикидав усі примірники, що тут були. Люди приголомшені.

Я зітхнув, але промовчав. Не хотів сперечатися з ним. Тільки запитав:

— Ерні, можна мені надішлють посилку сюди, на адресу бібліотеки?

— Посилку? Авжеж. А чому?

— Я попросив служницю взяти в мене вдома одну важливу річ і надіслати мені через «Федекс». Та нехай краще її доправлять сюди: я нечасто буваю в Гусячій бухті, й там скринька напхана різним мотлохом, я туди навіть не заглядаю… Тут я принаймні буду певен, що воно дійде.

Поштова скринька в Гусячій бухті досить точно відбивала теперішню репутацію Гаррі: вся та Америка, що досі поклонялася йому, тепер його кляла і закидала образливими листами. Набував розмаху найбільший скандал в історії книговидання: віднині «Початки зла» вилучили в книгарень і зі шкільної програми, «Бостон Ґлоуб» в односторонньому порядку припинила співпрацю з ним, а керівна рада Берроузького університету вирішила негайно звільнити Гаррі з посади викладача. Всі газети безсоромно змальовували його сексуальним маніяком, усі суперечки, всі балачки були тільки про нього. Відчувши, що справа пахне величезним зиском, Рой Барнаскі вирішив не проґавити її й видати про це книжку. Й оскільки Дуґлас переконати мене так і не зумів, директор врешті сам зателефонував, щоб прочитати лекцію про ринкову економіку.

— Публіка прагне, вимагає такої книжки, — торочив він. — Ось послухайте, коло нашого будинку навіть зібралися фанати, які скандують ваше ім’я.

Він увімкнув гучний зв’язок, подав знак асистенткам, і ті зарепетували на всю горлянку: «Ґольд-ман! Ґольд-ман! Ґольд-ман!»

— Це не шанувальники, Рою, це ваші асистентки. Добридень, Маризо.

— Добридень, Маркусе, — відгукнулася Мариза.

Барнаскі знову взяв слухавку.

— Одне слово, подумайте, Ґольдмане: до осені видаємо книжку. Успіх гарантовано! Півтора місяця, щоб написати книжку, вам вистачить?

— Півтора місяця? Та в мене на першу книжку два роки пішло. Та й хтозна, про що писати, ніхто ще до ладу й не знає, що тут сталося.

— Послухайте, щоб пришвидшити процес, я можу надати вам письменників-примар[7]. Та й не треба ніякої високої літератури: люди передовсім хочуть знати, що той Квеберт учинив із дівчинкою. Просто змалюйте факти, дайте трохи саспенсу, бруду і, звісно ж, сексу.

— Сексу?

— Та облиште, Ґольдмане, не навчатиму ж я вас ремесла: хто стане купувати книжку без непристойних сцен поміж дідуганом і семирічною дівчинкою? Люди ж цього хочуть. Навіть якщо книжка погана, вона продаватиметься тоннами. І це важливо, хіба ні?

— Гаррі було тридцять чотири, а Нолі п’ятнадцять!

— Не чіпляйтеся до дрібниць… Зробите книжку, і я анулюю попередню угоду, та ще й дам вам півмільйона доларів авансу з удячності за співпрацю.

Я рішуче відмовився, й Барнаскі сказився.

— Що ж, як хочете, щоб я вам хвоста вкрутив, то будь ласка: рукопис має бути в мене на столі за одинадцять днів, бо я вас потягну до суду й пущу по світу з торбами!

Він кинув слухавку. Трохи згодом, коли я ввійшов до супермаркету на головній вулиці, мені зателефонував Дуґлас, якого вочевидь настренчив сам Барнаскі, і знову спробував мене вмовити.

— Марку, не пора вередувати. Ти забув, що Барнаскі тримає тебе за яйця? Твоя попередня угода поки що дійсна, і єдиний спосіб її анулювати, це пристати на цю пропозицію. Така книжка уславить тебе як ніколи. Ти ще скажи, що аванс у півмільйона, це найгірше, що може статися в житті!

— Барнаскі хоче, щоб я написав якийсь пасквіль! Це навіть не обговорюється. Мені не потрібна така книжка, не хочу я писати дурні, що проживе кілька тижнів. Хороша книжка потребує часу.

— Але ж зараз так роблять, задля більшого накладу! Письменники-мрійники, які сидять, чекаючи натхнення, нікому не потрібні! Їм уже кінець! Із твоєї книжки ще й рядка нема, а її вже вимагають, бо всім кортить усе знати. І негайно. Прогалина на ринку незабаром заповниться: восени президентські вибори, кандидати видадуть свої книжки, і ті видання захоплять увесь медійний простір. Ти не повіриш, але вже всі балакають про книжку Барака Обами!

Я й так уже нічому не вірив. Заплатив на касі й пішов до автівки, припаркованої коло супермаркету. І побачив аркушик, устромлений за двірники. Та сама записка:

«Ґольдмане, повертайся додому».

Я роззирнувся: нікого. Лише декілька душ за столиками на сусідній терасі й покупці, які виходять із супермаркету. Хтось за мною стежив. Комусь дуже не хотілося, щоб я розслідував смерть Нори Келлерґан.

Наступного дня після цієї нової події, в п’ятницю 20 червня, я знову поїхав до Гаррі у в’язницю. Та спершу зазирнув до бібліотеки, бо туди щойно доправили мою посилку.

— Що там? — запитав Пінкас, бо сподівався, що я відкрию її при ньому.

— Там потрібне мені знаряддя.

— Для чого?

— Для праці. Дякую, що отримав, Ерні.

— Зачекай, хочеш кави? Я щойно зварив. Хочеш, дам ножиці розпакувати посилку?

— Дякую, Ерні. Наступного разу вип’ю кави. Мені вже пора.

Діставшись до Конкорда, я вирішив заїхати до Головного управління поліції штату, щоб побачитися з сержантом Ґегаловудом і поділитися з ним тими гіпотезами, що виникли в мене після нашої короткої зустрічі.

Головне управління поліції штату Нью-Гемпшир, велика червона будівля, де були розташовані приміщення кримінального відділу, містилося на Гейзен-драйв, 33, в середмісті Конкорда. Була майже перша година дня; мені сказали, що Ґегаловуд пішов обідати, і попросили зачекати в коридорі, де стояв кавовий автомат і лежали глянсові журнали. Прийшов він аж за годину, з тим-таки сердитим виразом на обличчі.

— То це ви? — розлютився, угледівши мене. — Мене кличуть, кажуть: «Перрі, ворушися, там якийсь чолов'яга тебе вже цілу годину чекає», — я кидаю обідати, біжу поглянути, що там таке, може, якась нагальна справа, а тут на тобі, писака!

— Не гнівайтеся! Я подумав, що ми виходили з хибних даних, то, може…

— Я вас ненавиджу, письменнику, затямте собі. Моя дружина прочитала вашу книжку і вважає вас красенем і розумником. Ваша мармиза на звороті палітурки кілька місяців пишалася на її нічному столику. Ви жили в нашій спальні! Ви спали з нами! Вечеряли з нами! У відпустку з нами їздили! Ванну з моєю дружиною брали! Через вас усі її подруги з неї реготали! Ви мені життя отруїли!

— Сержанте, ви одружений? Здуріти можна, ви такий огидний, що я присягнувся б, що ви самотній.

Він втягнув голову в подвійне підборіддя і гаркнув:

— Що вам треба, дідько б вас ухопив?

— Зрозуміти.

— Нічого собі!

— Та знаю.

— Може, нехай таки поліція розбереться?

— Мені потрібна інформація, сержанте. Полюбляю бути обізнаним у всьому, недуга в мене така. Тривожний розлад, усе мушу тримати під контролем.

— То тримайте під контролем самого себе!

— Ми можемо зайти у ваш кабінет?

— Ні.

— Скажіть, Нола справді загинула в п’ятнадцять років?

— Так. Аналіз кісток це підтвердив.

— То викрадення і вбивство сталися одночасно?

— Так.

— А ота торбинка… Чому її закопали з торбинкою?

— Хтозна.

— А якщо в неї була торбинка, то можна вважати, що вона втекла з дому?

— Якщо готуватися до втечі, то можна було б і одяг туди покласти, еге ж?

— Ваша правда.

— А там була тільки та книжка.

— Одне очко на вашу користь, — сказав я. — Вражений вашою пильністю. Але ця торбинка…

Він урвав мої міркування.

— Лихий сіпнув мене тоді за язика розповісти вам про ту торбу. Хтозна, що зі мною сталося…

— Я теж дивуюся.

— Либонь, пожалів. Еге ж, дивлюся на вас, а воно стоїть таке перелякане, черевики в багні…

— Дякую. А можна ще запитання: що ви можете сказати про розтин? До речі, стосовно скелета кажуть «розтин»?

— А хіба я знаю?

— А може, ліпше сказати «судово-медична експертиза»?

— Та начхати мені на терміни. Одне можу сказати з певністю: їй розтрощили череп! Бах, бах — і розтрощили!

Він замахав руками, наче орудував биткою.

— То її забили битками? — запитав я.

— Та хіба я знаю!

— Жінка це? Чоловік?

— Що?

— Чи могла жінка завдати таких ударів? Чому обов’язково чоловік?

— Бо тоді був свідок, Дебора Купер, вони бачила на власні очі й однозначно впізнала чоловіка. Гаразд, письменнику, розмову закінчено. Ви надто вже мене розлютили.

— А ви що самі думаєте про цю справу?

Він дістав із гамана родинну світлину.

— У мене дві доньки, письменнику. Чотирнадцять років і сімнадцять. І не уявляю, як би я пережив те, чого зазнав отець Келлерґан. Мені потрібна правда. Правосуддя — не просто сума фактів, а набагато складніша праця. Тож я продовжуватиму розслідування. І якщо знайду докази Квебертової невинності, то, повірте, він вийде на волю. Та якщо він таки винен, то вже будьте певні: я не дам Ротові пошити в дурні журі, бо він великий мастак звільняти злочинців. А це вже ніяке не правосуддя.

Ґегаловудова філософія з манерами розлюченого бугая мені сподобалася.

— По суті, ви непоганий дядько, сержанте. Може, я пригощу вас пиріжками і ми ще побалакаємо?

— Не хочу я пиріжків, мені хочеться, щоб ви вшилися відціля. Мені працювати треба.

— Але ж ви повинні пояснити мені, як провадять розслідування! Бо я не вмію. Що мені треба робити?

— Бувайте, письменнику. Надивився я на вас, на весь тиждень вистачить. А може, й на все життя.

Він не сприймав мене поважно; я розчарувався і вже не наполягав. Простягнув йому руку на прощання, й він мало не розчавив мені пальців своєю лапою; я пішов собі. Та вже надворі, на паркувальному майданчику, почув, як він гукнув: «Письменнику!». Я обернувся і побачив, як він жене на мене мов слон.

— Письменнику, — захекано сказав він, — хорошого поліціянта цікавить не вбивця… А жертва. Ви мусите думати про жертву. Починати треба від самого початку, від того, що було до вбивства. А не з кінця. Ви зосередилися на вбивстві й ідете хибним шляхом. Вам треба зацікавитися жертвою… Запитайте себе, хто така Нола Келлерґан…

— А Дебора Купер?

— Якщо хочете знати мою думку, все обертається округ Ноли. Дебора Купер просто побічна жертва. Шукайте, хто така була Нола, і знайдете її вбивцю, а заразом і вбивцю старенької Купер.

Хто така Нола Келлерґан? Прямуючи до в’язниці штату, я дуже хотів поставити це запитання Гаррі. Він мав кепський вигляд. Видно було, що його хвилює вміст шафки у фітнес-клубі.

— Ви все знайшли? — запитав він, навіть не привітавшись.

— Так.

— І все спалили?

— Так.

— І рукопис?

— І рукопис.

— Чому ви не сповістили мені, що все зробили? Я мало не вмер від хвилювання! І де ви були ці два дні?

— Розслідував справу. Гаррі, чому скринька була в роздягальні фітнес-клубу?

— Що ж, це вам може видатися дивним… Після вашого приїзду до Аврори, тоді, в березні, я злякався, що скриньку може знайти ще хтось. Подумав, що на неї може натрапити будь-хто — якийсь безцеремонний відвідувач або прибиральниця. І вирішив, що ліпше заховати мої спогади в іншому місці.

— Ви їх заховали? Але ж це свідчить про вашу провину. А рукопис… То були «Початки зла»?

— Так. Найперший варіант.

— Я впізнав текст. Заголовка там, правда, не було…

— Заголовок з’явився згодом.

— Ви хочете сказати, після зникнення Ноли?

— Так, але облишмо цей рукопис, Маркусе. Він проклятий, накликав на мене саме зло, і ось результат: Нола загинула, а я за ґратами.

Якусь хвилю ми мовчки дивилися один на одного. Я поклав на стіл пластиковий пакет із сьогоднішньою посилкою.

— Що це? — запитав Гаррі

Замість відповіді я дістав плеєр з мікрофоном для запису. І поставив перед Гаррі.

— Лихий би вас ухопив, Маркусе, що ви оце творите? Тільки не кажіть, що зберегли цей чортів пристрій…

— Авжеж, Гаррі. Я беріг його мов зіницю ока.

— Заради бога, заберіть його!

— Та не лютуйте, Гаррі…

— А що ви хочете з цим робити?

— Хочу, щоб ви розповіли мені про Нолу, про Аврору, про все. Про літо сімдесят п’ятого, про вашу книжку. Мені треба знати. Мусить же десь ховатися та клята правда.

Він сумно всміхнувся. Я ввімкнув запис, і він почав говорити. Дивне то було видовисько: у кімнаті для побачень із пластиковими столами, де чоловіки зустрічалися з дружинами, а батьки з дітьми, я зустрівся з моїм давнім учителем, і він розповідав мені свою історію.

Того дня повечеряв я рано, повертаючись до Аврори. Мені не хотілося відразу їхати до Гусячої бухти, сидіти самому в тому величезному домі, тому після вечері я подався вздовж узбережжя. Сонце сідало за обрій, океан мерехтів, усе було добре. Я поминув мотель «Морський берег», гай Сайд-Крік, Сайд-Крік-лейн, Гусячу бухту, проїхав Аврору і дістався до берега Ґранд-біч. Підійшов до води, а потім сів на камінні, щоб помилуватися народженням ночі. Вдалечині в дзеркалі хвиль танцювали вогні Аврори; до мене долинав галас чайок, дудоніли імлисті сурми маяків, в кущах довкола мене щебетали соловейки. Я ввімкнув плеєр, і в пітьмі пролунав голос Гаррі:

Знаєте берег Ґранд-біч, Маркусе? Перший пляж Аврори, якщо їхати з Массачусетса. Часом я їду туди, як сідає сонце, і дивлюся на міські вогні. І думаю про все, що сталося там упродовж останніх тридцяти років. На тім березі я зупинився, коли вперше приїхав до Аврори. Це було 20 травня 1975 року. Мені було тридцять чотири. Я прибув із Нью-Йорка, щоб узяти долю в свої руки: покинув усе, звільнився з посади вчителя літератури, зібрав усі свої заощадження і вирішив спробувати себе в ролі письменника, тобто знайти затишну місцину в Новій Англії і написати роман, що про нього мріяв.

Спершу хотів був винайняти дім у Мені, та один агент із нерухомості переконав мене обрати Аврору. Він розповів, що там є дім, про який тільки мріяти можна і який достеменно відповідав тому, що я шукав, а стоїть він у Гусячій бухті. Ледь під'їхавши до будинку, я відразу ж у нього закохався. То було те, що треба, — спокійний, первісний притулок, та й не такий уже віддалений, бо Аврора лише за декілька миль. Місто теж мені сподобалося. Тихо, мирно, дітлахи безтурботно граються на вулицях, рівень злочинності нульовий; куточок із поштової листівки. Дім був дорогий для мене, та агенція з нерухомості погодилася поділити оплату на два рази, і я подумав: якщо витрачати небагато, то зможу викрутитися. І я не помилився, бо те рішення змінило все моє життя: книжка, що я написав того літа, принесла мені багатство і славу.

В Аврорі понад усе мені подобалося те, що я хутко здобув особливий статус: в Нью-Йорку я був лише вчитель літератури і невідомий письменник, а в Аврорі — Гаррі Квеберт, письменник із Нью-Йорка, який приїхав сюди писати новий роман. Знаєте, Маркусе, ця ваша шкільна історія з Неперевершеним, коли ви, задля того, щоб бути на першому місці, всіляко ухилялися зіставлень із іншими людьми, — так ось, те саме сталося тут зі мною. Я був молодий, упевнений в собі, елегантний, привабливий, показний, освічений, та ще й поселився в чудовому маєтку, в Гусячій бухті.

Поки мешканці міста не знали мого імені, про мої успіхи вони судили з того, як я поводився і в якій оселі жив. Цього було доста: всі подумали собі, що я — нью-йоркська зірка, і я враз там зробився знаменитістю. В Нью-Йорку мене не цінували як письменника, зате відразу оцінили в Аврорі. Я подарував міській бібліотеці декілька примірників першої книжки, що взяв їх із собою, й, уявіть собі, цей жалюгідний стос аркушів, на який у Нью-Йорку ніхто й дивитися не хотів, в Аврорі у всіх викликав неабиякий захват. Це було 1975 року, задовго до інтернету й решти передових технологій, в малесенькому містечку штату Нью-Гемпшир, що шукало сенс свого існування і здобуло в моїй особі зірку місцевого масштабу, про яку завжди мріяло.

*

До Гусячої бухти я повернувся десь об одинадцятій вечора. Звернувши на посипану жорствою дорогу, що вела до хати, раптом угледів у світлі фар чоловіка в масці, який притьмом побіг до лісу. Я загальмував і, заволавши, виліз із автівки, маючи намір наздогнати зловмисника. Аж погляд мій упав на яскраве світло коло будинку: там щось палало. Я побіг перевірити і побачив, що «корвет» Гаррі горить мов свічка. Полум’я гоготіло, в небо здіймався стовп чорного диму. Я гукав на поміч, та не було кого гукати. Довкола був лише ліс. Шиби «корвета» луснули від високої температури, метал уже коробило, й полум’яні омахи, що спалахнули з подвійною силою, лизнули стіни гаража. Я нічого не міг удіяти. Маєток палав.

26. Н-О-Л-А

(Аврора, Нью-Гемпшир, субота, 14 червня 1975 року)

— Письменники, Маркусе, такі вразливі тому, що можуть зазнавати двох видів любовних мук; тобто вдвічі більше, ніж усі нормальні люди, — мук від кохання й мук від книжки. Писати книжку — все одно що когось кохати: це може завдавати неабиякого болю.

Службова інструкція

ДО УВАГИ ПЕРСОНАЛУ!

Як ви всі помітили, в нашому закладі вже з тиждень щодня снідає Гаррі Квеберт. Пан Квеберт — великий нью-йоркський письменник, йому треба приділяти особливу увагу. Всі його потреби задовольняти дуже тактовно. В жодному разі не турбувати.

Столик номер 17 зарезервовано за ним аж до нових розпоряджень. Він має бути завжди для нього вільний.

Тамара Квінн

Рівновагу порушила пляшка з кленовим сиропом. Щойно вона поставила її на тацю, як та похитнулася; намагаючись її підхопити, вона сама заточилася і разом із тацею з гуркотом полетіла додолу.

Гаррі перехилився через шинквас.

— Ноло, з вами все гаразд?

Вона підвелася, трохи приголомшена.

— Авжеж, я…

Десь із хвилю вони дивилися на масштаби катастрофи — і обоє розреготалися.

— Не смійтеся, Гаррі, — нарешті лагідно сказала йому Нола. — Якщо пані Квінн дізнається, що я знову впустила тацю, то мені перепаде на горіхи.

Він обійшов шинквас і, присівши, заходився допомагати їй вибирати шкло з місива гірчиці, майонезу, кетчупу, кленового сиропу, масла, солі та цукру.

— Що за халепа, — мовив він, — хтось може мені пояснити, чому останній тиждень мені з кожним замовленням приносять одразу всі приправи, що є?

— А це через інструкцію, — відказала Нола.

— Інструкцію?

Вона кивнула на приліплений за шинквасом аркуш. Гаррі підвівся, взяв його і заходився читати вголос.

— Ох, Гаррі, що це ви робите? Та ви з глузду з’їхали! Якщо пані Квінн взнає…

— Не бійся, ще ж нікого нема.

Сьома ранку; в «Кларксі» було ще безлюдно.

— А що це за інструкція?

— Пані Квінн дала розпорядження.

— Кому?

— Всьому персоналові.

Їхню балачку урвала поява перших відвідувачів; Гаррі відразу ж повернувся до свого столу, а Нола хутко взялася до своїх обов’язків.

— Зараз принесу вам інші грінки, пане Квеберте, — урочисто виголосила вона і зникла в кухні.

За дверми вона ще мить постояла в задумі й усміхнулася сама до себе: вона любила його. Від тієї першої зустрічі на березі моря, два тижні тому, від тієї чудесної дощової днини, коли вона випадково пішла прогулятися біля Гусячої бухти, вона його кохала. Вона це знала. Почуття не було схоже ні на що інше, воно не обманювало: вона почувалася іншою, щасливішою, дні здавалися їй прекраснішими. А головне, коли він був тут, серце її калатало гучніше.

Після сцени на березі вони бачилися двічі: біля супермаркету на головній вулиці, а потім у «Кларксі», де вона суботами працювала кельнеркою. І з кожною зустріччю поміж ними відбувалося щось особливе. Відтоді у нього з’явилася звичка щодня приходити в «Кларкс», щоб писати; саме тому Тамара Квінн, власниця ресторанчика, три дні тому, надвечір, влаштувала термінові збори своїх «дівчат» — так вона називала кельнерок, — і виголосила їм оту службову інструкцію.

— Дівчата, — сказала вона, вишикувавши їх немов на параді, — за останній тиждень ви всі, звісно, помітили, що великий нью-йоркський письменник Гаррі Квеберт ходить сюди щодня; мабуть, він знайшов у нас усі ознаки витонченості та якості, притаманні найкращим закладам Східного узбережжя. «Кларкс» — заклад найвищого рівня; ми зобов’язані виправдовувати очікування найвимогливіших клієнтів. А оскільки у декотрих із вас мізки в зародковому стані, я написала службову інструкцію, щоб ви пам’ятали, як належить обслуговувати пана Квеберта. Ви повинні читати її, перечитувати і вивчити напам’ять! Я проситиму вас її повторювати, до того ж — без попередження. Висітиме вона в кухні й за шинквасом.

Після цього Тамара Квінн виклала свої вказівки: головне, це не турбувати пана Квеберта, бо йому треба думати. Докладати всіх зусиль, щоб він почувався як удома. Статистика його передніших відвідин «Кларксу» свідчить про те, що він замовляє тільки каву, тож як він приходить, подавати йому каву й більш нічого. Якщо йому треба буде ще щось, якщо пан Квеберт голодний, він сам замовить. Не набридати йому, не пропонувати додаткових страв, як ото іншим клієнтам. Якщо він замовить їжу, приносити всі приправи, щоб йому не доводилося вимагати їх окремо: гірчицю, кетчуп, майонез, перець, сіль, масло, цукор, кленовий сироп. Великі письменники не повинні відволікатися на приправи: їхній розум має бути вільний, щоб спокійно творити. Може, книжка, що він пише, ті нотатки, що він їх робить, годинами сидячи за тим столом, це пролог до геніального шедевра, й незабаром про їхній генделик говоритиме вся країна. В мріях Тамара Квінн уже бачила, як книжка прославить її ресторан: тоді в неї з’являться грошенята й вона відкриє ще один заклад у Конкорді, а потім у Бостоні, Нью-Йорку й у всіх великих містах узбережжя, аж до самісінької Флориди.

Одній кельнерці, Мінді, потрібні були додаткові пояснення.

— Але ж, пані Квінн, як нам знати, що пан Квеберт нічого не хоче, крім чорної кави?

— Це знаю я. І край. У найкращих ресторанах важливим клієнтам немає потреби робити замовлення: персонал знає їхні звички. Чи ми — найліпший ресторан?

— Авжеж, пані Квінн, — хором відказали дівчата.

— Авжеж, матусю, — вигукнула Дженні, її донька.

— Щоб ти більше не називала мене тут матусею, — звеліла Тамара. — Це надто вже нагадує сільський шинок.

— А як мені тебе називати? — запитала Дженні.

— Ніяк не називати, слухаєш мої розпорядження і запобігливо киваєш, погоджуючись. І нічого не треба казати. Второпала?

Дженні труснула головою.

— Второпала чи ні? — перепитала матінка.

— Атож, мамо, второпала. Це я киваю…

— Ага, добре, люба моя. Ось бачиш, як швидко ти все хапаєш. Що ж, дівчата, тепер я хочу поглянути на ваш запопадливий вигляд… Так… Чудово… А тепер киваємо. Так… Еге ж… Згори вниз… Дуже добре, геть чисто як у «Шато Мармон».

Не лише Тамару Квінн так збурила присутність в Аврорі Гаррі — все місто лише про нього й балакало. Дехто казав, що в Нью-Йорку він неабияка знаменитість, інші це підтверджували, щоб не здаватися невігласами. Щоправда, Ерні Пінкас, у якого в міській бібліотеці було декілька примірників першого роману Квеберта, заявив, що вперше чує про такого письменника, та, правду кажучи, кого могла цікавити думка фабричного робітника, який нічогісінько не знав про світські кола Нью-Йорка? А головне, всі сходилися на тому, що абихто не поселився б у розкішному будинку в Гусячій бухті, де мешканців не було вже хтозна-відколи.

Другий привід для хвилювання стосувався дівчат на виданні, а часом і їхніх батьків: Гаррі Квеберт був неодружений. Його серце було вільне, а слава, розум, маєток і вельми приваблива зовнішність робили з нього нареченого хоч куди.

В «Кларксі» весь персонал незабаром уторопав, що Дженні Квінн, двадцятичотирирічна білявочка, гарна і чуттєва, колишня очільниця вболівальників аврорівської школи, в захваті від Гаррі. Дженні обслуговувала відвідувачів у будні; лише вона відкрито порушувала інструкцію: жартувала з Гаррі, весь час намагалася заводити з ним балачку, відривала його від праці й ніколи не приносила всіх приправ одразу. Вихідними Дженні не працювала; в суботу приходила Нола.

Із задуми Нолу вивів кухар, який натиснув на службовий дзвоник: грінки для Гаррі були готові. Вона поставила тарілку на тацю, поправила золотаву шпильку в косах і штовхнула кухонні двері, пишаючись собою. Вже два тижні вона була закохана.

Принесла Гаррі замовлення. Люду в «Кларксі» потроху прибувало.

— Смачного, пане Квеберте.

— Називай мене Гаррі…

— Тільки не тут, — прошепотіла вона. — Пані Квінн це не сподобається.

— Її ж немає. Ніхто не дізнається.

Вона показала очима на інших клієнтів і пішла до їхнього столика.

Він проковтнув шматочок грінки і написав на аркушику: субота, 14 червня 1975 року. Він і сам не тямив, що пише; за три тижні, що він прожив тут, йому так і не пощастило почати роман. Жодна ідея, що спадала йому на думку, так ні у що й не втілилася, і що більше він старався, то гірше в нього виходило. Йому здавалося, наче він помалу тоне, відчував, що заразився найстрашнішою недугою, що може спіткати таких людей, як він, — страхом чистого аркуша. З кожним днем його дедалі дужче охоплювала паніка, він навіть засумнівався в правильності свого вибору: він витратив усі свої заощадження, щоб найняти до вересня цей величезний дім на морському узбережжі, справжнісінький письменницький дім, дім його мрії, та чи є сенс корчити з себе письменника, як не знаєш, про що писати? Укладаючи угоду оренди, він вважав свій план бездоганним: задумати добрячий роман і до вересня написати достатньо, щоб запропонувати перші розділи провідним нью-йоркським видавництвам, що будуть у захваті від нього і боротимуться за авторські права. Йому дадуть чималий аванс, і він, забезпечивши своє майбутнє, закінчить книжку і стане зіркою, як завжди і мріяв. Але тепер усі його задуми сходили нанівець: він досі не написав і рядка. Такими темпами йому доведеться восени повернутися до Нью-Йорка без грошей і без книжки, благати директора школи взяти його на роботу і назавжди забути про славу. А як треба буде, доведеться ще і знайти місце нічного сторожа, щоб заощадити хоч трохи грошенят.

Він глянув на Нолу, яка розмовляла про щось із відвідувачами. Вона сяяла. Він почув її сміх і написав:

Нопа. Нола. Нола. Нола. Нола.

Н-О-Л-А. Н-О-Л-А.

Н-О-Л-А. Ті чотири літери перевернули весь його світ. Нола, маленька жінка, яка задурила йому голову, щойно він її побачив. Н-О-Л-А. За два дні після зустрічі на березі він побачив її біля супермаркету; вони разом дійшли головною вулицею до пристані для яхт.

— Усі кажуть, що ви приїхали до Аврори писати книжку, — мовила вона.

— Це правда.

Вона не тямилася від захвату.

— О Гаррі, це чудово! Я вперше бачу справжнього письменника. Мені так багато хочеться у вас запитати…

— Наприклад?

— Як ото люди пишуть?

— Воно саме вдається. В голові крутяться різні думки, а потім перетворюються на фрази і вихлюпуються на папір.

— Ото, мабуть, добре бути письменником!

Він глянув на неї — і просто закохався до нестями.

Н-О-Л-А. Вона сказала, що суботами працює в «Кларксі», і наступної суботи він з раннього ранку вже був там. Цілий день він сидів і дивився на неї, милуючись кожним її рухом. Потім згадав, що їй лише п’ятнадцять, і йому стало соромно: якщо хтось у цьому місті здогадається, які почуття в нього до цієї маленької кельнерки з «Кларксу», у нього будуть неприємності. Тоді, щоб не викликати підозр, він почав приходити снідати у «Кларкс» щодня. Вже понад тиждень він корчив із себе завсідника, вдавав, ніби щодня приходить працювати, просто так, незалежно ні від чого: ніхто не повинен був знати, що по суботах серце його калатає частіше. І щодня, сидячи за робочим столом, на терасі Гусячої бухти і в «Кларксі» він писав лише одне — її ім’я. Н-О-Л-А. Цілі сторінки, аби лиш називати її на ймення, милуватися нею, змальовувати її. Сторінки, що він їх потім видирав і спалював у залізному кошику для паперів. Якщо хтось знайде ті сторінки, йому клямка.

Пополудні, у самісінькому розпалі ланчу, Нолу заступила Мінді; це було незвично. Нола чемно підійшла попрощатися; з нею був чоловік, Гаррі здогадався, що то її батько, превелебний Девід Келлерґан. Він прийшов трохи раніше і випив коло шинквасу шклянку молока з гранатовим соком.

— До побачення, пане Квеберте, — сказала Нола. — На сьогодні я закінчила. Та хочу познайомити вас зі своїм батьком, отцем Келлерґаном.

Гаррі підвівся, й чоловіки приязно потиснули один одному руки.

— То ви і є той славетний письменник, — усміхнувся Келлерґан.

— А ви той самий отець Келлерґан, про якого так багато тут говорять.

Девід Келлерґан звів брови.

— Не звертайте уваги на всі ті балачки. Люди завжди перебільшують.

Нола дістала з кишені афішку і простягнула Гаррі.

— Пане Квеберте, сьогодні в школі концерт із нагоди закінчення навчального року. Тому я й повинна піти раніше. О п’ятій вечора. Прийдете?

— Ноло, — лагідно дорікнув їй батько, — дай спокій бідолашному панові Квеберту. Що йому робити там, скажи на милість?

— Це буде так гарно! — захоплено вигукнула вона.

Гаррі подякував Нолі за те запрошення й попрощався.

Він дивився крізь вітрину їй услід, аж вона звернула за ріг, а потім повернувся до Гусячої бухти і знову поринув у свої нотатки.

Друга година дня. Н-О-Л-А. Він просидів за письмовим столом дві години, та не написав жодного рядка, бо не міг відірвати погляду від годинника. Йому не можна йти до школи — туди йому зась. Та попри всі мури і в’язниці, він усе одно хотів бути з нею: його тіло скніло в Гусячій бухті, та дух танцював на березі з Нолою. Третя година. Четверта. Він вчепився в ручку, щоб не підвестися. Їй п’ятнадцять років, таке кохання йому заборонене. Н-О-Л-А.

За десять до п’ятої Гаррі у вишуканому темному костюмі ввійшов до шкільної актової зали. Там голки не можна було пропхнути: на концерт зібралося все місто. Пробираючись поміж рядами, він не міг позбутися відчуття, що батьки учнів дивляться на нього і наче кажуть: «А ми знаємо, чому ти тут». Йому стало страшенно незручно, він сів у перше-ліпше крісло і сповз нижче, щоб його ніхто не побачив.

Розпочалися урочистості; спершу виступив препоганий хор. Потім був духовий ансамбль, теж не ліпший, зоряні танцівниці без блиску, бездушна гра в чотири руки і безголосі співачки. Потім світло погасло; прожектор висвітив на сцені яскраве кружало. І вийшла вона, в блакитній сукні з лелітками, що бризкала тисячами іскор. Зала затихла; вона вмостилася на високому стільці, поправила пришпильку і підсунула ближче мікрофон, що стояв перед нею. Потім чарівливо всміхнулася глядачам, взяла до рук гітару і раптом заспівала Can't Help Falling in Love with You[8] у власному аранжуванні.

Публіка сиділа, роззявивши роти; і тієї миті Гаррі збагнув, що доля, скерувавши його до Аврори, провадила до Ноли Келлерґан, найфантастичнішої дівчини, що він зустрічав у своєму житті й якої не зустріне більше ніколи. Може, його доля не в тому, щоб бути письменником, а в тому, щоб його кохала ця неймовірна юна жінка; хіба може бути прекрасніша доля? Все це так його зворушило, що наприкінці виступу, коли вибухнули оплески, він підвівся і пішов собі. Хутчій повернувся до Гусячої бухти, сів на терасі й, попиваючи віскі, заходився нестямно писати: Н-О-Л-А, Н-О-Л-А, Н-О-Л-А. Він не знав, що вдіяти. Поїхати з Аврори? А куди? Назад у нью-йоркський рейвах? Він найняв цей будинок на чотири місяці й половину вже заплатив. Він приїхав писати книжку, і він повинен її написати. Він мусить зібратися на дусі й поводитись, як письменник.

Коли від писанини заболіла рука, а од віскі голова пішла обертом, він спустився до берега і, притулившись у відчаї до високої скелі, почав споглядати обрій. Аж позаду пролунали кроки.

— Гаррі? Гаррі, що сталося?

То була Нола, в отій своїй блакитній сукні. Вона кинулася до нього і впала навколішки у пісок.

— Боже мій, Гаррі! Вам недобре?

— Що… що ти тут робиш? — замість відповіді запитав він.

— Я чекала вас після концерту. Я бачила, як ви підвелися і пішли, під час оплесків, і не могла вас знайти. Я хвилювалася… Чому ви так швидко пішли?

— Ноло, тобі не можна тут залишатися.

— Чому?

— Тому що я напився. Тобто я хочу сказати, що я напідпитку. Тепер шкодую. Якби я знав, що ти прийдеш, то я не пив би.

— Гаррі, чому ви напилися? Ви такий сумний…

— Мені самотньо. Мені так самотньо.

Вона притулилася до нього і глянула йому просто у вічі пронизливим, сяйливим поглядом.

— Ох, Гаррі, таж довкола вас так багато людей!

— Мене вбиває самотність, Ноло.

— То я буду з вами.

— Тобі не можна…

— А мені хочеться. Якщо тільки я вам не заважаю.

— Ти ніколи мені не заважаєш.

— Гаррі, чому всі письменники такі самотні? Гемінґвей, Мелвілл… Це ж найсамотніші люди на світі!

— Хтозна, чи всі письменники самотні, чи, може, вони від самотності й пишуть…

— А чому всі письменники вкорочують собі віку?

— Вкорочують собі віку не всі письменники. Лише ті, що їхніх книг ніхто не читає.

— Я прочитала вашу книжку. Взяла в міській бібліотеці й прочитала за однісіньку ніч! Вона мені так сподобалася! Ви дуже великий письменник, Гаррі! Гаррі… сьогодні ввечері я співала для вас. Ту пісню я співала для вас!

Він усміхнувся і глянув на неї. Вона з безмежною ніжністю провела долонею по його волоссю і повторила:

— Ви дуже великий письменник, Гаррі. Ви не повинні почуватися самотнім. Я тут, поруч із вами.

25. Про Нолу

— Гаррі, а як, по суті, стати письменником?

— Треба ніколи не відступати. Знаєте, Маркусе, свобода, прагнення свободи, — це війна з самим собою. Ми живемо в суспільстві сумирних офісних овець, і щоб витягти себе з цього болота, треба боротися і з собою, і з усім світом. Свобода — це боротьба щохвилини, якої ми майже не усвідомлюємо. Я ніколи не здамся.

Маленькі містечка в американській глушині мають той ґандж, що в них є тільки залоги пожежників-добровольців, які тямлять у своєму ділі набагато менше, ніж фахівці. Тому ввечері 20 червня 2008 року, коли я дивився, як полум’я, вириваючись із корвета, охоплює гараж-прикалабок, між моїм дзвінком у рятувальну службу та її приїздом у Гусячу бухту минуло досить чимало часу. Дім уцілів лише дивом — хоч, на думку командира аврорівських пожежників, дивом було передовсім те, що гараж був розташований в окремій споруді, що й дало змогу хутко локалізувати полум’я.

Поки в Гусячій бухті метушилися полісмени й пожежники, приїхав Тревіс Довн, якого теж викликали на ґвалт.

— Маркусе, ти не поранений? — запитав він, кинувшись до мене.

— Ні, зі мною все гаразд, тільки дім замалим не згорів…

— Що сталося?

— Я повертався з пляжу Ґранд-біч і, звернувши до хати, побачив людину, яка тікала у ліс. А потім це полум’я…

— Ти встиг ту людину впізнати?

— Ні, все сталося занадто швидко…

Раптом нас гукнув працівник поліції, який прибув на місце разом із пожежною залогою. Оглядаючи дім знадвору, він знайшов під дверми лист. Там було написано:

«Ґольдмане, повертайся додому».

— Оце лихо! Вчора я такий самий отримав.

— Такий самий? І де він був? — запитав Тревіс.

— На моїй тачці. Я зайшов хвилин на десять до крамниці, а як повернувся, під двірником було це послання.

— Гадаєш, тебе хтось переслідує?

— Я… я не знаю. Досі я не звертав уваги, але що це означає?

— Маркусе, ця пожежа дуже скидається на попередження.

— Попередження? Кому і про що мене попереджати?

— Либонь, комусь не подобається твоя присутність в Аврорі. Всі знають, що ти ставиш забагато запитань…

— То й що? Хтось боїться, що я можу щось довідатися про Нолу?

— Можливо. Принаймні мені це не подобається. Справа кепська. Я залишу тут патруль на ніч.

— Не треба ніякого патруля. Якщо цей чоловік мене шукає, нехай приходить: я зустріну його.

— Охолонь, Маркусе. Хочеш ти чи ні, тут уночі чергуватиме патруль. Якщо я маю рацію, й це попередження, то незабаром слід чекати й на інші дії. Треба пильнувати.

Наступного дня я вдосвіта подався до в’язниці й розповів Гаррі про цю подію.

— «Ґольдмане, повертайся додому»? — перепитав він, коли я розповів про лист.

— Саме так. Надруковано на комп’ютері.

— Що вчинила поліція?

— Приїхав Тревіс Довн. Забрав лист, сказав, що віддасть на аналіз. Вважає, це попередження. Може, хто не бажає, щоб я й надалі копирсався в цій справі. Хтось, хто бачить у вас ідеального винуватця й не хоче, щоб я пхав носа, куди не слід.

— Може, той, хто вбив Нолу і Дебору Купер?

— Може.

Вигляд у Гаррі був серйозний.

— Рот сказав, що найближчого вівторка я постану перед Великим журі. Жменькою добропорядних громадян, які розглянуть мою справу і вирішать, наскільки обґрунтовані обвинувачення. Судячи з усього, Велике журі завжди на боці прокурора… Це якийсь жах, Маркусе, щодня мені здається, що я дедалі дуже грузну в цій справі. Втрачаю ґрунт під ногами. Спершу мене забирають, і я кажу собі, що це помилка, за кілька годин усе владнається, а потім я опиняюся тут, під арештом, аж до самого процесу, який бозна-коли ще буде, і мені загрожує смертна кара. Смертна кара, Маркусе! Я весь час про це думаю. Мені страшно.

Я й сам бачив, що Гаррі марніє. Він сидів у в’язниці трохи більше тижня, і було зрозуміло, що він не протримається й місяця.

— Гаррі, ми незабаром витягнемо вас відціля. Ми розкриємо це вбивство. Рот — пречудовий адвокат, не втрачайте надії. Може, продовжите вашу історію? Розкажіть мені про Нолу, з того місця, де ми зупинилися. Що було потім?

— Після чого?

— Після сцени на пляжі. Коли тієї суботи, після шкільного концерту, Нола прийшла до вас і сказала, що ви не повинні почуватися самотньо.

Сказавши те, я поставив на столі плеєр і ввімкнув його. Гаррі мляво всміхнувся.

— Ви хороший хлопчина, Маркусе. Адже це і було найважливіше: Нола приходить на берег і каже, щоб я не почувався самотнім, що вона тут заради мене… По суті, я завжди був самотньою людиною, а тут стало інакше. З Нолою я почувався немовби частиною цілого, того цілого, яке ми становили разом. Коли її не було поруч, у мені утворювалася порожнеча, я ніколи доти не зазнавав такого відчуття нестачі: наче відтоді, як вона увійшла в моє життя, вся моя світобудова без неї йшла шкереберть. Я знав, що в ній моє щастя, та розумів, що в нас із нею все складатиметься надзвичайно важко. Втім, першою моєю спонукою було приборкати свої почуття: ми не могли бути разом. Тієї суботи ми ще трохи постояли на березі, а потім я сказав, що вже пізно, що їй треба додому, поки батьки не почали хвилюватися, і вона послухалася мене. І пішла собі. Йшла берегом, а я дивився їй услід, сподіваючись, що вона обернеться бодай раз і помахає мені рукою. Н-О-Л-А. Та мені будь-що треба було викинути її з голови… Тож увесь наступний тиждень я, щоб забути її, намагався зблизитися з Дженні, з тією самою Дженні, яка зараз власниця «Кларксу».

— Зачекайте… Ви хочете сказати, що Дженні, про яку ви оце розповідаєте, Дженні 1975 року, кельнерка в «Кларксі», — це Дженні Довн, Тревісова дружина, яка зараз володіє «Кларксом»?

— Таж вона. Тільки старша на тридцять років. Тоді вона була дуже вродлива. Втім, вона й зараз гарна. Знаєте, вона могла б стати акторкою, спробувати щастя в Голлівуді. Вона часто про це казала. Податися з Аврори і розпочати нове життя в Каліфорнії. Та вона так нічого і не зробила: лишилася тут, успадкувала від матері той ресторанчик і врешті до старості продаватиме гамбургери. Сама винна: ми самі обираємо собі життя, Маркусе. Кому ж це й знати, як не мені…

— Чому ви так кажете?

— Не має значення… Я відволікаюся і забуваю, про що розповідав. Так ось, я казав про Дженні. Ну, Дженні було двадцять чотири роки, і вона була дуже гарна: королева краси в школі, палка білявочка, від якої будь-який чоловік може втратити голову. На неї всі тоді звертали увагу. Я день крізь день сидів у «Кларксі», в її товаристві. Мені відкрили рахунок, і я все туди записував. Геть не лічив, скільки витрачаю, а я ж усі заощадження вклав в оренду тієї кам’яниці, й мій бюджет був дуже куций.

Середа, 18 червня 1975 року

Відтоді, як до Аврори приїхав Гаррі, Дженні Квінн кожного ранку чепурилася на годину довше. Вона закохалася в нього від першого дня, від тієї хвилини, як його побачила.

Ніколи досі вона не зазнавала таких почуттів: він був чоловік її життя, вона це знала. Він був той, кого вона завжди чекала. Щоразу, побачивши його, вона уявляла їх разом: гучне весілля, життя в Нью-Йорку. Гусяча бухта буде їхньою літньою віллою, тут у тиші та спокої він правитиме свої рукописи, а вона відвідуватиме батьків. Він забере її з Аврори й повезе далеко-далеко; їй уже не треба буде витирати заляпаних жиром столів і мити вбиральні в цьому вбогому шинку. Вона зробить кар’єру на Бродвеї, поїде зніматися до Каліфорнії. Про їхню родину писатимуть у газетах.

Вона нічого не вигадувала, то не була гра уяви: поміж нею й Гаррі вочевидь щось відбувалося. Він кохав її, він теж її кохав, це таки була правда. Бо нащо ж йому було приходити щодня у «Кларкс»? Кожнісінького божого дня! А розмови біля шинквасу! Їй так подобалося, коли він сідав напроти неї, щоб трохи побалакати. Він геть не скидався на чоловіків, яких вона зустрічала раніше, він був набагато розумніший, вишуканіший. Її матінка, Тамара Квінн, дала суворі вказівки всьому персоналові «Кларксу», зокрема, заборонила з ним розмовляти і відволікати його, і, бувало, сварила її вдома за неналежну поведінку. Та мати нічого не тямила, не розуміла, що Гаррі так її кохає, що пише про неї книжку.

Про ту книжку запідозрила вона декілька днів тому, а сьогодні вранці й переконалася. Гаррі з’явився в «Кларксі» вдосвіта, о пів на сьому ранку, відразу після відкриття. Він рідко приходив так рано; зазвичай тут бували самі водії далеких рейсів і комівояжери. Щойно сівши за свій звичний столик, він заходився писати, шалено, не зупиняючись, майже лежачи на папері, наче боявся, щоб хтось не підглянув, що він там пише. Часом зупинявся і довго дивився на неї; вона вдавала, ніби нічого не помічає, та знала, що він не зводить з неї очей. Спершу вона не второпала, чому він так пильно на неї дивиться. А пополудні збагнула: він пише книжку про неї. Так, вона, Дженні Квінн, — головна героїня нового шедевра Гаррі Квеберта. Ось чому він не хотів, щоб хтось бачив його писанину. Втямивши це, вона страшенно розхвилювалася. Й оскільки настала пора ланчу, скористалася з нагоди, щоб принести йому меню й трохи побалакати.

Цілісінький ранок він писав чотири літери її наймення: Н-О-Л-А. Її образ не виходив у нього з голови, її обличчя було в його думках. Часом він заплющував очі, щоб уявити собі її, потім, наче намагаючись зцілитися, дивився на Дженні, сподіваючись, що забуде її. Дженні красуня, чом би йому не покохати Дженні?

Пополудні, побачивши, що Дженні прямує до нього з меню й горнятком кави, він накрив пописану сторінку чистим аркушем, як робив завжди, коли хтось до нього наближався.

— Гаррі, пора вам щось з’їсти, — сказала вона занадто турботливим тоном. — Ви за цілісінький день і ріски в роті не мали, тільки півтора літра кави вицмулили. У вас буде печія — це ж на голодний шлунок!

Він спробував чемно всміхнутися і якось зав’язати розмову. На чолі в нього виступили краплі поту, і він хутко втер його зворотним боком долоні.

— Вам душно, Гаррі. Ви забагато працюєте!

— Може, й так.

— У вас натхнення?

— Ага. Останнім часом, сказати б, усе йде як слід.

— Ви весь ранок і голови не підводили.

— І справді.

Дженні по-змовницькому всміхнулася, давши на здогад, що вона все знає про книжку.

— Гаррі, розумію, що це нескромно, але… Можна мені прочитати? Бодай кілька сторіночок, ну? Мені так цікаво поглянути, що ви пишете. Це, либонь, так гарно…

— У мене ще не зовсім готово…

— Це, напевне, щось надзвичайне.

— Потім подивитеся.

Вона знову всміхнулася.

— Дозвольте принести вам лимонаду, щоб трохи освіжитися. Хочете щось з’їсти?

— Яєшню з беконом.

Дженні негайно побігла до кухні й заволала кухареві: «Яєшню з беконом для вел-ликого письм-менника!». Мати побачила, що вона розмовляла з Квебертом і насварила її.

— Дженні, не набридай письменникові!

— Набридати? Матінко, ти помиляєшся: я його надихаю!

Тамара Квінн із сумнівом глянула на доньку. Її Дженні — гарне дівча, але таке вже наївне…

— Хто тобі сказав оце таку дурню?

— Гаррі закоханий в мене, мамо, я знаю. І, здається, я на чільному місці в його книжці. Так, мамо, твоя донька не буде все життя подавати бекон і каву. Твоя донька вийде в люди!

— Що оце ти верзеш?

— У мене з Гаррі незабаром буде все офіційно, — трохи перебільшила Дженні, щоб матінка як слід уторопала.

І, переможно скорчивши хитру гримасу, ходою князівни попрямувала до зали.

Тамара Квінн не могла втриматися від задоволеної усмішки: якщо доньці пощастить залигати Квеберта, про «Кларкс» говоритимуть у всій країні. Може, і весілля тут зіграють, хтозна: вона знайде слова, щоб переконати Гаррі. Оточений квартал, великі білі намети на вулиці, добірна публіка; половина нью-йоркського бомонду, десятки журналістів висвітлюють подію, спалахи камер… Цього чоловіка сам Господь їй послав.

Того дня Гаррі покинув «Кларкс» о четвертій годині, квапливо, наче спізнювався. Сів до автівки, припаркованої перед шинком, й одразу рушив. Він не хотів запізнитися, не хотів її проґавити.

Незабаром, після того, як він поїхав, на тому ж місці зупинилося поліційне авто. Тревіс Довн, нервово вчепившись у кермо, нишком зазирнув крізь вітрину до ресторану. Вирішивши, що людей у залі ще забагато, він не наважився ввійти досередини. Вирішив повторити заготовлену фразу. Що ж, одну фразу можна сказати; не варто ніяковіти.

Дивлячись на себе в люстерко заднього огляду, він промовив: «Дорбидень, Женні. Я оце подумав, може, нам у субкіно піти в боту…». Він лайнувся: що за фраза! Однісінька фраза, дивитися нема на що, а він ніяк не може її запам’ятати. Розгорнувши клапоть паперу, він перечитав написані слова:

«Добридень, Дженні! Я оце подумав, якщо ти вільна в суботу ввечері, ми можемо піти в кіно в Монберрі».

Нічого складного: йому треба ввійти в шинок, усміхнутися, сісти за шинквасом і замовити кави. Поки вона наливатиме йому горнятко, треба вимовити цю фразу. Він пригладив чуба і вдав, ніби говорить по рації, на той випадок, як хтось його побачить. Минуло десять хвилин; четверо клієнтів разом вийшли з «Кларксу». Шлях був вільний. Серце його шалено калатало: він відчував, як воно відлунює в грудях, у руках, у голові, аж наче у пучках пальців пульсує. Він вийшов з автівки, стискаючи в руці той папірець. Він кохав її. Він кохав її ще в школі. Вона була найпривабливіша жінка, яку він коли-небудь зустрічав. Через неї він лишився в Аврорі: в поліційній академії відзначали його здібності, радили кидати місцеву поліцію й пнутися вище. Говорили про поліцію штату і навіть про федеральну. Якийсь чолов’яга приїздив із Вашингтона і сказав йому: «Хлопче, тобі нема чого робити в цій глушині. Триває набір до ФБР. А ФБР — це тобі не жарти». Бач, йому пропонували ФБР. Може, він навіть попросився б у ту престижну секретну службу, що охороняє президента і урядовців. Але була на світі та дівчина, кельнерка в шинку «Кларкс», в Аврорі, дівчина, яку він завжди кохав і яка, як він сподівався, колись таки зверне на нього увагу, — Дженні Квінн. Тому він попросив направлення в поліцію Аврори. Без Дженні його життя не мало сенсу. Біля дверей ресторанчика він зупинився, набрав повітря в легені й ступив досередини.

Вона думала про Гаррі, несамохіть витираючи сухі горнятка. Останнім часом він завжди зникав десь о четвертій; вона думала собі, куди він ото вчащає. Може, на побачення? З ким? Якийсь відвідувач сів за шинквасом і урвав її задуму.

— Добридень, Дженні.

То був Тревіс, її симпатичний шкільний приятель, а тепер полісмен.

— Вітаю, Тревісе. Вип’єш кави?

— Охоче.

Він на мить заплющив очі, щоб зосередитися: треба було вимовити фразу. Вона поставила перед ним горнятко і налляла кави. Мить настала.

— Дженні… Я оце хтів тобі сказати…

— Що?

Вона спрямувала на нього погляд своїх великих світлих очей, і він геть розгубився. Що там далі у фразі? Кіно.

— Кіно, — промовив він.

— Що «кіно»?

— Я… в Манчестері пограбували кіно.

— Та невже? Пограбували кіно? Дивний випадок.

— Ні, поштове відділення Манчестера, я хотів сказати.

Якого дідька він каже про те пограбування? Кіно!

Він мусить казати про кіно.

— То пошту чи кіно? — запитала Дженні.

Кіно. Кіно. Кіно. Кіно. Казати про кіно! Його серце мало не луснуло. Він таки зважився.

— Дженні… я оце хотів… Одне слово, я подумав, що, може… Одне слово, якщо хочеш…

Тієї миті Тамара погукала доньку з кухні, й Дженні довелося урвати його промову.

— Вибач, Тревісе, мені треба йти. Матуся нині не в гуморі.

І дівчина зникла за дверми, не давши молодому правоохоронцю закінчити фразу. Він зітхнув і прошепотів: «Я подумав, якщо ти вільна у суботу ввечері, ми можемо піти в кіно в Монберрі». Потім залишив п’ять доларів за п’ятдесятицентову каву, якої навіть не випив, і, засмучений та розчарований, вийшов із «Кларксу».

— Гаррі, куди ви ходили щодня о четвертій годині? — запитав я.

Він відповів не відразу. Дивився у вікно, й мені здалося, наче на його обличчі проступила щаслива усмішка. Врешті сказав:

— Мені так треба було побачити її…

— Нолу?

— Так. Знаєте, Дженні була чудова дівчина, але вона не була Нолою. Бути з Нолою означало жити справжнім життям. Інакше й не скажеш. Кожна секунда з нею була секундою життя у всій його повноті. Як на мене, це і є кохання. Її сміх, Маркусе, цей сміх звучить у мені вже тридцять три роки. Цей її неймовірний погляд, її очі, що сяють життям, — вони завжди тут, переді мною… І всі її порухи, її манера поправляти волосся, покусувати вуста. Я завжди чую в собі її голос, часом вона ніби поруч. Коли йду в середмістя, знову наче чую, як вона розмовляє зі мною про життя і про книжки. Тоді, в червні 1975 року, мені здавалося, що вона завжди була часткою мого життя, хоч увійшла в нього менше місяця тому. І коли її не було зі мною, мені здавалося, нібито все втратило сенс: день, коли я не бачив Ноли, був змарнованим днем. Мені так потрібно було її бачити, що я не міг чекати чергової суботи. Тоді я почав очікувати її біля виходу зі школи. Ось що я робив, коли ішов із «Кларксу» о четвертій годині. Я сідав за кермо і їхав до школи. Ставав на паркувальному майданчику для вчителів, простісінько перед головним входом, і, ховаючись в авто, чекав, доки вона вийде. Коли вона з’являлася, я враз сповнювався життя, сили… Мені вистачало щастя мимохідь побачити її: я дивився на неї, аж доки вона сідала в шкільний автобус, а потім іще чекав, коли той автобус зникне вдалині. Може, я збожеволів, Маркусе?

— Ні, Гаррі, не думаю.

— Знаю одне: Нола жила в мені. Буквально. Потім знову настала субота, і то була виняткова субота. Була гарна погода, всі подалися на пляж, у «Кларксі» не було й душі, і ми з Нолою довго розмовляли. Вона казала, що багато думала про мене, про мою книжку, казала, те, що я зараз пишу, буде, звісно ж, великим шедевром. Наприкінці її робочого дня, десь о шостій, я запропонував підвезти її додому. Висадив за квартал, у пустельній алеї, подалі від чужих поглядів. Вона запитала, може, я хочу трохи пройтись, та я пояснив, що небажано, якщо хтось побачить нас удвох: у місті поповзуть плітки. Пам’ятаю, вона сказала:

«Гуляти — це не злочин, Гаррі…» — «Я знаю, Ноло. Та, боюся, в людей виникнуть запитання». Вона скривилася.

«Гаррі, мені так подобається бути з вами. Ви дивовижна людина… Як добре було б, якби ми могли побути трохи разом і нам не треба було ховатися».

Субота, 28 червня 1975 року

Перша година дня. Дженні Квінн поралася за шинквасом «Кларксу». Щоразу, як відчинялися двері, вона аж підскакувала, сподіваючись, що це він. Та його не було. Вона нервувалася й дуже лютувала. Двері грюкнули ще раз, і знову то був не Гаррі. То була її матінка, Тамара; вгледівши доньку, вона здивувалася: на ній був розкішний кремовий костюм, що вона його зазвичай вбирала тільки на свято.

— Люба моя, ти чому це так вирядилася? — запитала Тамара. — Де твій фартух?

— Може, я не хочу носити твоїх дурнуватих фартухів! Чи я не маю права побути хоч інколи гарною? Гадаєш, мені подобається день при дні подавати стейки?

В її очах закипіли сльози.

— Та що тут коїться, скажи, будь ласка?

— А те, що сьогодні субота, і я не повинна працювати! Я ніколи не працюю по вихідних!

— Але ж Нола взяла відгул і ти сама попросилася її підмінити.

— Авжеж. Мабуть. Сама не знаю. Ой, мамо, я така нещасна!

Дженні випадково впустила додолу пляшечку з кетчупом, яку крутила в руках: пляшка розбилася, й білі охайні тенісні черевички заляпало червоним; вона зайшлася сльозами.

— Люба, та що це з тобою? — схвилювалася матінка.

— Я чекаю на Гаррі, мамо! Він завжди приходить по суботах… То чому його сьогодні немає? Мамо, я така дурепа! Як це я могла подумати, що він мене кохає? Такий чоловік, як Гаррі, ніколи не захоче водитися з простою подавальницею гамбургерів, як я оце! Я просто шерепа!

— Ох, не треба таке казати! — Тамара обняла її й заходилася втішати. — Іди повеселися, використай свій вихідний. Я тебе підміню. Не хочу, щоб ти плакала. Ти гарна дівчинка, і я певна, що Гаррі закоханий у тебе.

— То чому його нема?

Матуся Квінн на мить замислилася.

— А хіба він знає, що ти сьогодні працюєш? Ти ж ніколи не працюєш у суботу, то чому йому приходити, як тебе нема? Знаєш, що я думаю, люба? Гаррі, либонь, дуже нещасний в суботу, бо він тебе не бачить.

Обличчя Дженні засяяло.

— Ой, мамо, як я сама про це не подумала!

— Тобі треба було б навідатися до нього додому. Гадаю, він радий буде тебе бачити.

Дженні аж спалахнула з утіхи. Хорошу думку підкинула їй матуся! Поїхати до Гаррі в Гусячу бухту, влаштувати йому добрячий пікнік — сердега, либонь, гарує над книжкою й напевне забув пообідати. І вона побігла до кухні по їжу.

Тимчасом у містечку Рокленд, штат Мен, за сто двадцять миль від Аврори, Гаррі з Нолою влаштували пікнік на березі океану. Нола кидала кусні хліба величезним чайкам, які хрипко галасували.

— Я так люблю чайок! — вигукнула вона. — Це мої улюблені птахи. Мабуть, це тому, що люблю океан, а де чайки, там і океан. Та й правда, адже навіть якщо обрій затуляють дерева, чайки в небі нам нагадують, що океан зовсім поруч. Гаррі, а ви в своїй книжці пишете про чайок?

— Якщо хочеш. Я вставлю в книжку все, що ти скажеш.

— А про що вона?

— Хотів би сказати тобі, але я не можу.

— Про кохання?

— У певному сенсі.

Він усміхнено дивився на неї. В руках у нього був зошит, і він спробував змалювати олівцем цю сцену.

— Що ви робите? — запитала вона.

— Ескіз.

— Ви ще й малюєте? О, ви й справді обдарований. Покажіть, я хочу поглянути!

Вона підійшла до нього і, побачивши малюнок, захоплено вигукнула:

— Як же гарно, Гаррі! Ви такий талановитий!

У пориві ніжності вона пригорнулася, та він відштовхнув її майже несамохіть і роззирнувся довкруги, наче хотів переконатися, що їх ніхто не бачить.

— Нащо ви так? — розгнівалася Нола. — Ви соромитеся мене?

— Ноло, тобі п’ятнадцять років… А мені тридцять чотири. Люди не зрозуміють.

— Та вони дурні, ті люди!

Він зареготав і кількома штрихами змалював її розгніване личко. Вона знову пригорнулася до нього, і він здався. Разом вони дивились, як чайки сваряться за кусники хліба.

Вони зважилися на цю мандрівку кілька днів тому. Він чекав на неї неподалік від її будинку, після школи. Біля зупинки шкільного автобуса. Угледівши його, вона здивувалася і дуже зраділа.

— Гаррі, що ви тут робите?

— Їй-богу, сам не знаю. Але я хотів тебе побачити. Я… Знаєш, Ноло, я трохи подумав про твою пропозицію…

— Побути вдвох, без нікого?

— Ага. Я подумав, що ми можемо кудись податися цими вихідними. Недалеко. До Рокленда, наприклад. Туди, де нас ніхто не знає. Щоб почуватися вільніше. Якщо ти хочеш, звісно.

— Ой, Гаррі, це було б чудово! Тільки їхати треба в суботу, мені не можна пропускати недільної відправи.

— Тоді в суботу. Ти можеш звільнитися?

— Авжеж! Відпрошуся в пані Квінн. І придумаю, що сказати батькам. Не турбуйтеся.

Вона придумає, що сказати батькам. Коли вона вимовила ту фразу, він запитав себе, чому це йому забаглося закохатися в це юне дівча. І зараз, на пляжі в Рокленді, він думав про них.

— Гаррі, про що ви думаєте? — запитала Нола, так само пригортаючись до нього.

— Про те, що ми з тобою коїмо.

— А що в цім недоброго?

— Ти й сама чудово це знаєш. А може, й не знаєш. Що ти сказала батькам?

— Вони думають, ніби я з подругою, Ненсі, і що ми вдосвіта поїхали кататися на човні батька Тедді Банста, її друга.

— А Ненсі де?

— Катається на човні з Тедді. Удвох. Вона сказала, що я з ними, щоб батьки Тедді відпустили поплавати їх самих.

— Отож її мати думає, ніби вона з тобою, а твоя — що ти з Ненсі. І якщо вони одна одній зателефонують, усе це підтвердиться.

— Авжеж. Бездоганний план. Мені треба повернутися до восьмої вечора, ми встигнемо потанцювати? Мені так хочеться з вами потанцювати.

Дженні приїхала до Гусячої бухти о третій пополудні. Поставивши авто перед будинком, вона побачила, що чорного «шевроле» коло хати немає. Певне, Гаррі кудись подався. Вона все-таки подзвонила в двері: як і слід було чекати, ніхто не відчинив. Вона обійшла дім, щоб перевірити, — може, він на терасі, — але й там нікого не було. Врешті вона вирішила зайти до хати. Певне, Гаррі поїхав прогулятися. Він багато працював останнім часом, йому треба було розвіятися. Звісно, він буде щасливий, коли, повернувшись, побачить на столі ці смаколики: сандвічі з телятиною, яйця, сир, овочі кубиками з підливою на травах — її винахід, шматок торта і соковиті фрукти.

Дженні вперше бачила цей дім зсередини. І подумала, що тут усе чудово. Просторо, красиве оздоблення; сволоки, що виступають на стелі, великі книжкові шафи попід стінами, лакований паркет і величезні вікна на всю стіну з панорамним видом на океан. Мимоволі вона уявила собі, як живе тут із Гаррі: влітку вони снідатимуть на терасі, взимку — в теплі, біля каміна у вітальні, й він читатиме їй уривки зі свого нового роману. Нащо їхати до Нью-Йорка? Вони й тут будуть щасливі удвох. Їм нічого не треба буде, крім них самих. Вона розклала їжу на столі в їдальні, розставила знайдений у креденсі посуд, а потім сіла в фотель і почала чекати. Нехай це буде сюрприз для нього.

Вона чекала годину. Куди ж він оце подівся? Стало нудно, і вона вирішила зазирнути до інших кімнат. Перші двері провадили до кабінету на першому поверсі. Там було тісно, але зручно: шафа, секретер з ебенового дерева, книжкові полиці на стіні й широкий дерев’яний пюпітр, завалений папером і ручками. Ось де він працює! Вона підійшла до пюпітра, просто так, бодай оком кинути. Не хотіла вона потайці читати його твір, не хотіла обманути його довіру, просто їй кортіло побачити, що він цілими днями пише там про неї. Була певна свого права. Взяла зі стосу верхню сторінку і прочитала, відчуваючи, як калатає її серце. Перші рядки покреслено й заквецяно чорним фломастером, тому прочитати нічого не можна. Та нижче чітко написано:

«Я ходжу в „Кларкс“ лише задля того, щоб побачити її. Я ходжу туди лише задля того, щоб бути поруч із нею. Вона — все, про що я мрію. Вона живе в мені. Я ошалів. Я не маю права. Мені не можна. Мені не можна туди ходити, не можна навіть залишатися в цьому місті: я повинен поїхати відціля, втекти і ніколи не повертатися. Я не маю права кохати її, це заборонено. Може, я збожеволів?»

Сяючи від щастя, Дженні поцілувала той аркуш і притулила його до грудей. Потім закружляла і голосно вигукнула: «Гаррі, коханий, ви не збожеволіли! Я теж вас кохаю, і ви маєте на мене всі права на світі! Не втікайте, любий мій! Я так вас кохаю!» У захваті від свого відкриття, вона хутко поклала аркуш на пюпітр, щоб її не застукали на гарячому, і відразу повернулася до вітальні. Вляглася на тахті, задерла спідницю, щоб видно було стегна, і порозстібала ґудзики, оголивши груди. Ніхто ніколи не писав їй нічого прекраснішого. Коли він повернеться, вона віддасться йому. Подарує йому свою цноту.

Тієї ж таки хвилини Девід Келлерґан зайшов у «Кларкс», сів за шинквасом і, як завше, замовив велику шклянку теплого молока з гранатовим сиропом.

— Вашої доньки сьогодні немає, отче, — сказала Тамара, наливаючи йому молока. — Вона відпросилася.

— Знаю, пані Квінн. Вона на морі, з друзями. Поїхала удосвіта. Я пропонував її завезти, та вона відмовилася, звеліла мені відпочивати, поспати довше. Таке втішне дівча.

— Ваша правда, отче. Я дуже задоволена нею.

Девід Келлерґан усміхнувся; Тамара на мить затримала погляд на куцому життєрадісному дядечкові з добрим обличчям і в круглих окулярах. Років п’ятдесят, худий, на вигляд радше тендітний, він одначе випромінював величезну силу. Розмовляв завжди спокійно і зважено, ніколи не підвищував голосу. Вона дуже його поважала, втім, як і всі мешканці містечка. Дочка схожа була на нього: ніжна,ичемна, послужлива і привітна. Добрі люди були Девід і Нола Келлерґан; справжні американці й істинні християни. Їх дуже любили в Аврорі.

— Скільки ви живете в нас, панотче? — запитала Тамара Квінн. — У мене таке враження, ніби ви завжди були тут.

— Незабаром шість років, пані Квінн. Чудових шість років.

Панотець окинув поглядом залу і, як завсідник, одразу помітив, що столик номер 17 порожній.

— Ти ба, письменника теж немає? Таке нечасто буває, еге ж?

— Сьогодні нема. Знаєте, він такий приємний чоловік.

— Мені він теж дуже подобається. Я тут його і здибав. Він люб’язно погодився прийти до школи на концерт із нагоди закінчення навчального року. Мені хочеться, щоб він став нашим парафіянином. Нам потрібні відомі особи, щоб розворушити це місто.

Тут Тамара згадала про доньку і, не втерпівши, з легенькою усмішкою поділилася великою новиною.

— Тільки нікому не кажіть, отче: поміж ним і моєю Дженні вже щось накльовується.

Девід Келлерґан усміхнувся і ковтнув молока з грантовим сиропом.

У Рокленді шоста година. На терасі кав’ярні Гаррі з Нолою попивали фруктовий сік, розімлівши від сонця. Нола просила, щоб Гаррі розповів їй про своє нью-йоркське життя. Їй кортіло знати все.

— Розкажіть мені про все, розкажіть, що означає там бути зіркою.

Він знав, що вона уявляє собі всуціль коктейльне та тістечкове життя, але що міг він їй сказати? Що він геть не той, ким його уявляють в Аврорі? Що в Нью-Йорку його ніхто не знає? Що перша його книжка лишилася непомічена, а сам він досі був скромним шкільним учителем? Що в нього майже нема грошей, бо всі свої заощадження він вгилив в оренду Гусячої бухти? Що він нічого не може тепер написати? Що він самозванець? Що пишний Гаррі Квеберт, відомий письменник, який мешкає в розкішній кам’яниці на морському березі й день при дні пише в ресторані, існуватиме лише одне літо? Що ж, він не міг сказати їй правди: це майже напевно означало втратити її. І він вирішив вигадувати, грати до кінця роль свого життя — роль обдарованого, шанованого митця, що втомився від червоних доріжок і нью-йоркської метушні й приїхав у маленьке містечко Нью-Гемпширу, щоб дати пільгу своєму змореному генієві.

— Вам так пощастило, Гаррі, — захоплено вигукнула вона, вислухавши його розповідь. — У вас таке цікаве життя! Часом мені хочеться полинути в небо й опинитися далеко звідси, далеко від Аврори. Знаєте, я тут задихаюся. Мої батьки — тяжкі люди. Тато хороший, та він церковник, у нього свої дивацтва. А матінка така сувора зі мною! Наче ніколи не була молодою. Та ще цей храм по неділях, він мені вже в печінках сидить! Не знаю, чи вірю я в Бога. Гаррі, а ви вірите в Бога? Якщо так, то я теж віритиму.

— Не знаю, Ноло. Тепер уже не знаю.

— Мама каже, ми повинні вірити в Бога, а то він нас покарає. Часом я собі думаю, що як сумніваєшся, то ліпше чесно зізнатися в цьому.

— Загалом, — сказав Гаррі, — єдиний, хто знає, існує Бог чи ні, — це сам Бог.

Вона зареготала. Простодушним, невинним сміхом. Потім узяла його за руку і запитала:

— А людина має право не любити своєї матері?

— Гадаю, має. Любов — це не обов’язок.

— Але ж це є і в десяти заповідях. Полюби своїх батьків. Четверта чи п’ята заповідь, не пам’ятаю вже. А перша заповідь — це вірити в Бога. Тож якщо я не вірю в Бога, я й свою матір не мушу любити, еге ж? Вона така сувора. Часом замикає мене в кімнаті, каже, що я розбещена. Я не розбещена, просто мені хочеться бути вільною. Хочеться мати право трохи помріяти. Божечку, вже шоста година! Мені так хочеться, щоб час зупинився. Пора їхати додому, а ми навіть потанцювати не встигли.

— Ми ще потанцюємо, Ноло. Потанцюємо. В нас усе життя попереду.

О восьмій вечора Дженні раптом прокинулася. Вона чекала, та так і заснула на тахті. А сонце вже хилилося до вечірнього пруга. Настав вечір. Вона лежала на дивані, тяжко дихаючи, з рота бігла цівка слини. Вона хутко наділа трусики, сховала груди, зібрала швиденько свої харчі й, палаючи від сорому, подалася з Гусячої бухти.

За декілька хвилин по тому вони в’їхали до Аврори. Гаррі зупинився на маленькій припортовій вуличці, де Нола мала зустрітися зі своєю подругою Ненсі, щоб повернутися додому разом із нею. Вони трохи посиділи в авто. Вулиця була порожня, день згасав. Нола дістала з сумочки згорток.

— Що це? — запитав Гаррі.

— Розгорніть. Це подарунок вам. Я знайшла його в тій крамничці у середмісті, там, де ми пили сік. Це на згадку, щоб ви ніколи не забували цієї чудесної днини.

Він розгорнув папір. Усередині було блакитне бляшане пуделко з написом: «На згадку про Рокленд. Мен».

— Це для сухого хліба, — пояснила Нола. — Щоб ви вдома годували чайок. Треба годувати чайок, це дуже важливо.

— Дякую. Обіцяю, що завжди годуватиму чайок.

— А тепер скажіть мені щось утішне, Гаррі. Скажіть, що я ваша люба Нола.

— Люба Нола…

Вона всміхнулася і нахилилася до нього, щоб поцілувати. Раптом він відсахнувся.

— Ноло, — різко мовив він, — це неможливо.

— Так? Але чому?

— Ми з тобою — це занадто складно.

— Що тут складного?

— Все, Ноло, геть усе. Тепер іди, тобі треба зустрітися з подругою, вже пізно. Я… я гадаю, нам не варто більше бачитися.

Він рвучко вийшов, щоб відчинити їй дверцята. Нехай вона хутчіш іде відціля; так тяжко було не сказати, що він її кохає.

*

— То те пуделко з хлібом у кухні — це пам’ять про день у Рокленді? — запитав я.

— Авжеж, Маркусе. Я годую чайок, бо про це мене попросила Нола.

— А що було після Рокленда?

— То був такий чудесний день, аж я перелякався. Все було прекрасно, але занадто вже складно. То я вирішив, що повинен покинути Нолу і зосередитися на іншій дівчині. На тій дівчині, яку я мав право кохати. Здогадалися, на якій?

— На Дженні.

— Так ото ж.

— Та й що?

— Розповім іншим разом, Маркусе. Ми довго балакали, я зморився.

— Авжеж, розумію.

Я вимкнув плеєр.

24. День незалежності

— Станьте в бойову стійку Маркусе.

— У бойову стійку?

— Еге. Та ставайте ж! Зведіть кулаки, правильно поставте ноги, приготуйтеся до бою. Що відчуваєте?

— Я… я відчуваю, що готовий до всього.

— Чудово. Бачте, писання дуже схоже на бокс. Стаєш у бойову стійку, зважуєшся почати двобій, зводиш кулаки і кидаєшся на супротивника. З книжкою все відбувається так само. Книжка — це бій.

— Припиняй уже те своє розслідування, Маркусе.

То були перші слова, що сказала мені Дженні, коли я ввійшов до «Кларксу» побачитися з нею й побалакати про її стосунки з Гаррі 1975 року.

Про пожежу в Гусячій бухті розповідало місцеве телебачення, й новина потроху розходилася.

— Чому це я маю його припиняти?

— Тому що я дуже хвилююся за тебе. Не до душі мені всі ці історії… — в її голосі звучала материнська ніжність. — Починається з пожежі, а закінчується бозна-чим.

— Я не поїду з цього міста, аж поки збагну, що тут сталося тридцять три роки тому.

— Ти неможливий, Маркусе! Справжнісінький упертий віслюк, геть-чисто, як ото Гаррі!

— Як на мене, це комплімент.

Вона всміхнулася.

— Гаразд, чим я можу тобі допомогти?

— Мені хочеться трохи поговорити. Можемо піти погуляти, як хочеш.

Вона покинула «Кларкс» на одну з дівчат, ми спустилися до пристані й сіли на лавці, обличчям до океану. Я дивився на цю жінку, якій, за моїми підрахунками, було п’ятдесят сім років, пошарпану життям, худу, з вичахлими рисами обличчя й запалими очима, і намагався уявити її такою, як змальовував Гаррі — гожою пишною білявочкою, шкільною королевою краси. Раптом вона запитала:

— Маркусе… як це воно?

— Що саме?

— Слава.

— Боляче. Приємно, але часом боляче.

— Пам’ятаю, як ти був студентом, ви з Гаррі приходили у «Кларкс» попрацювати з твоїми текстами. Він змушував тебе працювати, і ти гарував як чорний віл. Ви годинами сиділи за столом, перечитували, креслили, починали все наново. Пам’ятаю, як ти приїздив сюди. Вас із Гаррі бачили під час ранкових пробіжок, іще вдосвіта, з цією його залізною дисципліною. Знаєш, коли ти був тут, він увесь аж сяяв. Він сам на себе був не схожий. І всі знали, що ти незабаром приїдеш, бо він всім про це казав за багато днів. Знай повторював: «Я вам казав, що за тиждень до мене приїде Маркус? О, це надзвичайний хлопчина! Далеко він піде, що й казати». Твої приїзди, твоя присутність змінювали його життя. Нас не обдуриш: усі знали, як самотньо Гаррі в його величезному будинку. Того дня, коли ти ввірвався в його життя, все змінилося. Він відродився. Наче старий самітник, який знову відчув, що його люблять. Коли ти бував тут, йому ставало набагато, незрівнянно краще. Після кожного твого від'їзду він нам жити не давав: Маркус те, Маркус се. Він так пишався тобою. Пишався, як батько сином. Ти й заступив йому сина, якого в нього не було. Він весь час говорив про тебе; ти ніколи не покидав Аврори, Маркусе. А потім, одної чудової днини, він побачив тебе в газеті. Феномен Маркуса Ґольдмана. Народився великий письменник. Гаррі скупив усі газети в супермаркеті, пригощав усіх шампанським в «Кларксі». Вип’ємо всі за Маркуса, слава йому! Тебе показували в телевізорі, тебе крутили по радіо, вся ця клята країна балакала тільки про тебе і твою книжку. Він накупив десятки примірників і роздавав їх скрізь, де тільки можна. А ми питали, як у тебе справи і коли ми тебе знову побачимо. Він казав, що справи напевне чудові, та від тебе майже нема звісток. Що ти, либонь, страшенно заклопотаний. Ти відразу перестав йому дзвонити, Маркусе. Ти був страшенно заклопотаний — заклопотаний своєю важливою персоною, ти давав інтерв’ю газетам і красувався в телевізорі, а його покинув. Більше ти сюди не приїздив. Він так пишався тобою, так сподівався отримати від тебе звістку, та її не було. Ти домігся успіху, ти уславився, і він більше тобі не був потрібен.

— Неправда! — вигукнув я. — Авжеж, від успіху в мене голова пішла обертом, та я думав про нього. Щодня думав. Просто в мене не було жодної вільної секунди.

— Не було навіть секунди, щоб подзвонити йому?

— Але ж я йому зателефонував!

— Авжеж, зателефонував — як по вуха влип у халепу. Бо ж пан Великий Писака, продавши чорт-зна скільки мільйонів книжок, повісив вуха і не знав, що тепер йому писати. Це ми теж усе знали з перших рук, то я в курсі. Гаррі сидів за шинквасом в «Кларксі» сам не свій: ти йому подзвонив, бо зневірився, бо не маєш ідей, і видавець забере в тебе твої любі грошенята. І тоді ти раптом знову приїздиш до Аврори мов побитий пес, а Гаррі зі шкури вилузується, щоб підняти твій моральний дух. Нещасний письменник-невдаха, що б йому оце написати? І тут два тижні тому стається диво: вибухає скандал, — і хто сюди їде? Любий друг Маркус. Якого дідьки ти припхався в Аврору, Маркусе? Натхнення шукати для нової книжки?

— Чому ти так думаєш?

— Здогадалася.

Я трохи помовчав, приходячи до тями. Потім сказав:

— Видавець запропонував мені написати книжку. Та я цього не робитиму.

— Та якраз навпаки, Марку: ти не можеш її не написати! Тому що книжка, можливо, єдиний спосіб довести Америці, що Гаррі не чудовисько. Він не винен, я достеменно це знаю. Душею відчуваю. Ти не можеш покинути його, в нього нікого нема, крім тебе. Ти знаменитий, люди тебе послухають. Ти повинен написати книжку — про роки вашої дружби. Розповісти про те, який він надзвичайний чоловік.

— Ти ж любиш його? — прошепотів я.

Вона опустила очі.

— Здається, я вже й не знаю, що таке любити.

— А як на мене, навпаки, знаєш. Досить послухати, як ти про нього говориш, хоч і намагаєшся щосили його ненавидіти.

Вона сумно всміхнулася і сказала зі слізьми в голосі:

— Ось уже понад тридцять років я думаю про нього. Що він завжди сам, а я так хотіла зробити його щасливим. А я… поглянь на мене, Маркусе… Я мріяла стати кінозіркою, а стала зіркою фритюру. Не таке життя я хотіла.

Я відчув, що вона готова до відвертої розмови, й попросив:

— Дженні, розкажи мені про Нолу…

Вона знову сумно всміхнулася.

— Вона була дуже хороша дівчина. Моя матінка її любила, казала про неї багато доброго, і мене це лютило. Тому що до Ноли красунею-принцесою в місті була я. І дивилися всі тільки на мене. Коли вона тут з’явилася, їй було дев’ять років. І тоді, звісно, всім було начхати на неї. А потім, одного чудового літа, як ото частенько буває з дівчатками, всі враз помітили, що маленька Нола зробилася прегарною юною жіночкою з чудовими ноженятами, пишними персами і янгольським личком. І що та нова Нола в купальнику дуже зваблива.

— Ти ревнувала до неї?

Вона замислилася на мить.

— Ох, нехай уже, зараз можу сказати тобі, все одно це не має значення: авжеж, трохи таки ревнувала. Чоловіки задивлялися на неї, жінка завжди це помітить…

— Але ж їй було всього п’ятнадцять…

— Вона не скидалася на дівчатко, повір мені. То була жінка. До того ж гарна жінка.

— Ти здогадувалася про неї й Гаррі?

— Та я гадки про це не мала! Тут ніхто таке й уявити собі не міг. Ні з Гаррі, ні з ким. Авжеж, вона була дуже красива. Але їй було п’ятнадцять, і всі це знали. До того ж — донька отця Келлерґана.

— То ви не були суперницями за Гаррі?

— О боже, ні!

— А в тебе був із Гаррі роман?

— Та так, трохи. Кілька разів зустрічалися. Він тут користувався великим успіхом у жінок. Я про те, як ото буває, коли нью-йоркська знаменитість селиться в такій глушині…

— Дженні, маю до тебе, можливо, трохи дивне запитання… Чи ти знала, що, приїхавши сюди, Гаррі був ніхто? Звичайнісінький шкільний учитель, який витратив усі свої заощадження, щоб винайняти дім у Гусячій бухті.

— Що? Але ж він уже був письменником…

— Він видав роман, але власним коштом, і та книжка не мала успіху. Гадаю, щодо його знаменитості вийшло непорозуміння, і він на цьому зіграв, щоб бути в Аврорі тим, ким йому кортіло бути в Нью-Йорку. А оскільки він потім написав «Початки зла» й уславився, то ілюзія вдалася.

Вона сумно засміялася.

— Ти ба! Я й не знала. Клятий Гаррі… Пам’ятаю перше наше з ним справжнє побачення. Я тоді так хвилювалася. Навіть дату пам’ятаю, бо саме було свято. 4 липня 1975 року.

Я подумки прикинув: четверте липня, тобто за кілька днів після мандрівки до Рокленда. Саме тоді, коли Гаррі вирішив забути про Нолу. Я попросив її розповідати далі.

— Розкажи мені про Четверте липня.

Вона заплющила очі, наче знову опинилася в минулому.

— То був чудовий день. Гаррі тоді прийшов до «Кларксу» і запропонував податися разом у Конкорд, помилуватися феєрверком. Сказав, що приїде по мене додому о шостій вечора. В принципі, моя зміна закінчувалася о пів на сьому, та я сказала, що мені дуже зручно. А матінка відпустила мене раніше, щоб я змогла причепуритися.

П'ятниця, 4 липня 1975 року

У домі родини Квіннів на Норфолк-авеню панувала страшенна метушня. За чверть шоста, а Дженні досі не вбралася. Наче фурія, гасала вона туди-сюди східцями в спідній білизні і з різними сукнями в руках.

— Мамо, а оце, як тобі? — спитала вона, знову з’являючись у вітальні, де сиділа матінка.

— Ні, це не годиться, — відтяла Тамара. — У тебе в ньому затовста дупця. Ти ж не хочеш, щоб Гаррі Квеберт подумав, що ти ненажера? Поміряй інше.

Дженні знову помчала нагору, до своєї кімнати, скімлячи, що вона потвора, що їй нема чого вбрати і що вона так і залишиться сама до скону.

Тамара дуже хвилювалася: її дочка мала бути дівкою хоч куди. Гаррі Квеберт — це вам не аврорівські молодики, вона не має права на помилку. Щойно донька сповістила про побачення, вона звеліла їй забиратися з «Кларксу»; було вже пополудні, й у ресторані яблуку ніде впасти, але її Дженні й миті зайвої не мала затриматися серед запахів смаженого сала, щоб вони не всотатися в її шкіру та волосся. Заради Гаррі вона мала бути досконалою. Тамара відправила дочку до перукарні й на манікюр, а сама поприбирала в хаті згори й донизу і приготувала вишуканий (в її розумінні) аперитив: а що як той Гаррі Квеберт захоче заразом і перекусити. Її Дженні не помилилася: Гаррі залицявся до неї. Страшенно схвильована, вона невідступно думала про весілля: нарешті прилаштує дочку. Грюкнули вхідні двері: її чоловік, Роберт Квінн, інженер на рукавичній фабриці в Конкорді, повернувся додому. Від розчарування в неї й очі полізли рогом.

Роберт відразу ж помітив, що на першому поверсі лад і чистота. Біля входу гарний букет півників, скрізь серветки, що він їх раніше й не бачив.

— Що тут коїться, кицюню? — поспитався він, заходячи до вітальні, де на столику красувалися солодкі та солоні птіфури, пляшка шампанського та фужери.

— Ох, Боббі, мій Бобусику, — відказала Тамара, щосили стримуючи роздратування, — ти дуже невчасно, мені не треба, щоб ти тут плутався попід ногами. Я ж залишила тобі повідомлення на фабриці.

— Мені не передали. А що таке?

— Щоб ти ні в якому разі не повертався раніше сьомої.

— A-а. Чому це?

— Бо, уяви собі, Гаррі Квеберт запросив Дженні поїхати з ним увечері до Конкорда помилуватися феєрверком.

— Хто такий Гаррі Квеберт?

— Ох, Бобусику! Треба ж хоч трохи цікавитися світським життям. Це великий письменник, він приїхав наприкінці травня.

— A-а. А чому не можна мені додому?

— «A-а»? Ви послухайте лишень, він каже «а-а». Великий письменник залицяється до нашої доньки, а ти кажеш «а-а». Так ось: я не хотіла, щоб ти повертався, бо ти не тямиш, що таке вишукана бесіда. Гаррі Квеберт, уяви собі, не простак: він оселився в Гусячій бухті.

— В Гусячій бухті? Ого!

— Для тебе це, може, й грубі гроші, та для такого, як він, найняти такий дім усе одно, що у воду плюнути. Він зірка Нью-Йорка!

— У воду плюнути? Не знав такого виразу.

— Ох, Бобусику, ти нічогісінько не знаєш.

Роберт невдоволено скривився і підійшов до «шведського столу».

— Тільки нічого не чіпай тут, Бобусику!

— А це що за смаколики?

— Це не смаколики. Це вишуканий аперитив. Найвищий шик.

— Але ж ти казала, що ввечері сусіди кликали нас на гамбургери! Четвертого липня ми завжди ходимо до сусідів їсти гамбургери!

— Ми й підемо. Тільки згодом! І не подумай розповідати Гаррі Квебертові, що ми їмо гамбургери, як ті простаки!

— Таж ми і є простаки. Я люблю гамбургери. Ти сама в шинку торгуєш гамбургерами.

— Бобусику, ти геть нічого не розумієш! Це зовсім інше. А в мене, до речі, великі плани.

— Я не знав. Ти мені нічого не казала.

— Я не про тебе кажу.

— Чому ти мені нічого не кажеш? Я тобі кажу все. Ось, до речі, в мене по обіді весь час живіт болів. Страшенні гази. Мені навіть довелося замкнутися в кабінеті й стати рачки, щоб попукати, так було боляче. От бачиш, я все тобі кажу.

— Ану годі, Бобусику! Ти мене тривожиш!

Знову з’явилася Дженні, вже в іншій сукні.

— Надто парадна! — вигукнула Тамара. — Треба щось красиве, але буденне!

Скориставшись тим, що дружина відвернулася, Роберт Квінн умостився в улюбленому фотелі й налляв собі віскі.

— Хто дозволив тобі сідати? — закричала Тамара. — Ти все зашмаруєш! Знаєш, як довго я тут усе витирала? Йди ліпше передягнися, хутчій.

— Перевдягатися?

— Вдягни костюм, не можна ж зустрічати Гаррі Квеберта таким нечепурою!

— Ти дістала шампанське, що ми зберігали для врочистих випадків?

— А це і є врочистий випадок! Чи ти не хочеш, щоб наша дочка вдало вийшла заміж? Ніж ото дурно чіплятися, йти перевдягайся. Він ось-ось прийде.

Тамара попхала чоловіка до східців, щоб той таки не ухилився. Аж згори спустилася Дженні, заплакана, в трусах і без ліфчика і, схлипуючи, заявила, що все скасує, бо вона так не може. Скориставшись нагодою, Роберт і собі заскиглив, що хоче читати газету, а не вести світські дискусії з великим письменником, що він усе одно не читає книжок, бо від них його хилить до сну, тож він не знає, про що з ним балакати. Була за десять шоста: десять хвилин до побачення. Всі троє стояли в передпокої й сперечалися, аж пролунав дзвоник у двері. В Тамари мало серцевий напад не стався. Він тут. Великий письменник прийшов раніше.

У двері подзвонили. Гаррі пішов одчиняти. На нім був лляний костюм і літній капелюх: він збирався їхати до Дженні. За дверми стояла Нола.

— Нола? Що ти тут робиш?

— Взагалі, кажуть «добридень». Чемні люди, як зустрічаються, кажуть одне одному «добридень», а не «що ти тут робиш».

Він усміхнувся.

— Добридень, Ноло. Вибач, я не сподівався тебе побачити.

— Гаррі, що відбувається? Відтоді, як ми їздили до Рокленда, від вас нічогісінько не чути. Цілий тиждень ані звісточки! Я погано поводилася? Чи вам було неприємно? Ох, Гаррі, мені так сподобався той наш день у Рокленді! Просто казка!

— Я нітрохи не гніваюся, Ноло. І мені теж сподобався наш день у Рокленді.

— То чому ви не озивалися?

— Через книжку. В мене було багато роботи.

— Мені б так хотілося бути з вами щодня, Гаррі. Всеньке життя.

— Ноло, ти янгол.

— Тепер ми це можемо. Я вже не ходжу до школи.

— Чому ти не ходиш до школи?

— Уроків немає, Гаррі. У мене канікули. Ви не знали?

— Ні.

Її личко засяяло з утіхи.

— Це було б чудово, правда? Я подумала і вирішила, що могла б піклуватися про вас просто тут. Вам ліпше працювати вдома, а не в тому гаморі, в «Кларксі»… Ви могли би писати на терасі. Океан такий красивий, він вас надихав би, я певна! А я стежила б, щоб вам було зручно і затишно. Я добре піклуватимуся про вас, від усієї душі, обіцяю, я зроблю вас щасливим! Гаррі, будь ласка. Дозвольте мені зробити вас щасливим.

Він побачив, що вона принесла з собою кошик.

— Це для пікніка, — сказала вона. — Для нас, на вечір. У мене навіть пляшечка вина є. Я подумала, ми могли б улаштувати пікнік на березі. Це так романтично.

Він не хотів романтичних пікніків, не хотів бути з нею поряд, не хотів її: він повинен її забути. Він уже шкодував про ту суботу в Рокленді: повіз п’ятнадцятирічну дівчинку в інший штат, не спитавшись дозволу у її батьків! Якби їх зупинила поліція, могли б подумати, що він її викрав. Це дівча його погубить, вона має зникнути з його життя.

— Не можу, Ноло, — насилу мовив він.

Вона страшенно засмутилася.

— Чому?

Він повинен сказати їй, що в нього побачення з іншою. Їй буде гірко це чути, але вона мусить збагнути, що їхнє кохання неможливе. І все-таки він не зважився і збрехав:

— Мені треба їхати до Конкорда, побачитися з видавцем, він завітав туди з приводу Четвертого липня. Буде нецікаво. Я волів би лишитися з тобою.

— Можна я поїду з вами?

— Ні. Ти там знудишся.

— Ви дуже гарний у цій сорочці, Гаррі.

— Дякую.

— Гаррі… я кохаю вас. Від того самісінького дня, коли йшов дощ і я побачила вас на березі, я шалено закохалась. Я хотіла б бути з вами до кінця життя!

— Облиш, Ноло. Не кажи так.

— Чому? Адже це правда! Я й однісінького дня не можу прожити без вас! Коли вас бачу, життя здається мені кращим! А ви ненавидите мене, так?

— Та ні! Звісно ж, ні!

— Я знаю, що ви вважаєте мене бридкою. І що в Рокленді вам було зі мною нудно. Тим-то ви й не подавали звісток про себе. Думаєте, що я мала, дурненька і нудна бридуля.

— Не мели дурниць. Добре, ходімо, я відвезу тебе додому.

— Скажіть мені «люба Ноло»… Скажіть іще раз.

— Не можу, Ноло.

— Прошу вас!

— Не можу. Цих слів не можна промовляти.

— Але чому? Боже мій, чому? Чому нам не можна любити, якщо ми кохаємо одне одного?

— Ходімо, Ноло, — повторив він. — Я відвезу тебе додому.

— Але ж, Гаррі, нащо жити, якщо ми не маємо права на любов?

Він мовчки провів її до чорного «шевроле».

Вона плакала.

У двері дзвонив не Гаррі Квеберт, а Емі Пратт, дружина начальника поліції Аврори. Вона була розпорядницею літнього балу, одної з найголовніших подій у міському житті; цього року бал мав відбутися 19 липня, тож зараз вона ходила по сусідах. Почувши дзвінок, Тамара випровадила чоловіка і напівголу доньку нагору і, відчинивши, з полегшенням побачила за дверми не почесного гостя, а Емі Пратт із лотерейними білетами для балу. Того дня розігрувався тиждень відпочинку в чудовому готелі на острові Мартас-Віньярд, в Массачусетсі, де відпочивало чимало зірок. Коли Тамара дізналася, який буде головний приз, в неї аж очі заблищали; вона придбала дві пачки білетів і, хоч задля пристойності треба було запропонувати гості (яку вона до того ж дуже поважала) апельсинового соку, вона швиденько витурила її за двері: була вже за п’ять шоста. Дженні встигла заспокоїтися і спустилася вниз у зеленій літній сукенці, що дуже їй личила; за нею зійшов і батько в костюмі-трійці.

— То був не Гаррі, а Емі Пратт, — насмішкувато сказала Тамара. — Я знала, що то не він. Бачили б ви себе, порозбігалися мов зайці! Ха-ха! А я знала, що то не він, бо це чоловік високого польоту, а люди високого польоту зарано не приходять. Це ще менш ґречно, ніж запізнюватися. Май на увазі, Бобусику, бо ти завжди боїшся запізнитися на свої зустрічі.

Годинник у вітальні вибив шосту, і вся родина Квіннів вишикувалася коло дверей.

— Головне, поводьтеся природно! — благально вигукнула Дженні.

— Ми дуже природні, — відказала матінка. — Правда, Бобусику, ми природні?

— Авжеж, кицюню. Тільки в мене, здається, знову гази: почуваюся, немов скороварка, що от-от вибухне.

За декілька хвилин Гаррі подзвонив у двері Квіннів. Він висадив Нолу на якійсь вулиці неподалік від її домівки, щоб їх не побачили разом. Покинув її в сльозах.

*

Дженні розповіла мені про вечір Четвертого липня, для неї то були чудесні хвилини. Вона схвильовано змальовувала ярмарок, їхню вечерю, феєрверк над Конкордом.

З того, як вона говорила про Гаррі, я зрозумів, що все своє життя вона кохала його і що за теперішньою її неприязню криється передовсім біль: адже він кинув її заради Ноли, малої суботньої кельнерки, для якої і написав шедевр. Перш ніж попрощатись, я поставив їй іще одне запитання:

— Дженні, як ти гадаєш, хто міг би мені розповісти про Нолу більше?

— Про Нолу? Її батько, звісно.

Її батько. Авжеж, хто ж іще.

23. Ті, хто добре it знали

— А герої? З кого ви пишете своїх героїв?

— Та з кого завгодно. З друга, з покоївки, з банківського клерка. Але важливо ось що: джерело натхнення — це не самі ці люди, а їхні вчинки. Їхні дії наводять вас на думки про те, як міг би поводитися котрийсь із героїв вашого роману. Коли письменники кажуть, що ніколи не змальовують реальних людей, вони брешуть, але вони таки чинять мудро: це дозволяє їм уникнути неабияких прикрощів.

— Як це так?

— У письменників, Маркусе, є перевага, що вони можуть зводити порахунки з такими, як самі, завдяки книжці. Єдине правило — не називати їхніх прізвищ. Ніяких імен: це прямісінький шлях до судових позовів та іншої халепи. Який там у нас наступний номер у списку?

— Двадцять третій.

- Так ось, двадцять третє правило: пишіть лише вигадані історії. Все інше завдасть вам тільки прикрощів.

У неділю 22 червня 2008 року я вперше побачив отця Келлерґана. Була одна з сірих літніх днин, притаманних лише Новій Англії: від океану здіймалася така густа імла, що її клапті висіли на верховіттях дерев і на дахах. Дім родини Келлерґанів стояв на Террас-авеню, 245, в самісінькому центрі хорошого житлового кварталу. Судячи з усього, від часу їхнього приїзду до Аврори він геть не змінився. Та сама фарба на стінах, ті самісінькі кущі довкруги. Недавно посаджені ружі розрослися й перетворилися на квітники, а вишню перед домом, яка всохла десять років тому, замінили точнісінько таким самим деревом.

З двору долинала оглушлива музика. Я декілька разів подзвонив у двері, та ніхто не відчинив. Зрештою якийсь перехожий гукнув мені: «Якщо ви до отця Келлерґана, то дзвонити марно. Він у гаражі». Я постукав у двері гаража: справді, музика лунала звідтіля. Я довгенько стукав; нарешті двері відчинилися, й переді мною постав маленький куций дідок, сивий і якийсь аж вибляклий, у робочому халаті й захисних окулярах. Девід Келлерґан, вісімдесят п’ять років.

— Ви в якій справі? — люб’язно заволав він, бо гучність музики була просто-таки нестерпна.

Мені довелося скласти долоні рупором, щоб він мене почув.

— Мене звати Маркус Ґольдман. Ви мене не знаєте, але я розслідую загибель Ноли.

— Ви з поліції?

— Ні, я письменник. Чи могли б вимкнути музику або трохи збавити гучність?

— Це неможливо. Я ніколи не зменшую гучності. Та, як хочете, ми можемо піти до вітальні.

Він провів мене всередину гаража; все приміщення було переобладнане під майстерню, де в центрі гордо височіла колекційна модель «гарлі-девідсона». Зі старого програвача в кутку, під’єднаного до колонок, гримів класичний джаз.

Я готувався до того, що мене зустрінуть непривітно. Мені здавалося, після настирливих газетярів отцеві Келлерґану хочеться бодай трохи спокою; та він, навпаки, тримався дуже приязно. Хоч я й часто бував у Аврорі, проте ніколи досі не бачив його. Вочевидь він не знав про мої зв’язки з Гаррі, і я завбачливо не згадував про них. Він приготував нам дві шклянки чаю з льодом, і ми посідали у вітальні. Він не скинув захисних окулярів, наче ладнався будь-якої миті повернутися до свого мотоцикла; з гаража знай линула оглушлива музика. Я спробував уявити собі, який вигляд мав цей чоловік тридцять три роки тому, коли він був завзятим настоятелем парафії Сен-Джеймс.

— Що привело вас сюди, пане Ґольдмане? — запитав він, з цікавістю розглядаючи мене. — Книжка?

— Сам не знаю, панотче. Головне, я хочу дізнатися, що сталося з Нолою.

— Не називайте мене панотцем, я вже не настоятель.

— Співчуваю, пане Келлерґане, у вас таке горе.

Він напрочуд тепло всміхнувся.

— Дякую. Ви перша людина, яка висловила мені співчуття, пане Ґольдмане. Останні два тижні все місто балакає про мою доньку; всі купують газети, щоб дізнатися останні подробиці, та ніхто не прийшов і не запитав, як воно мені. До мене в двері дзвонять то журналісти, то сусіди, які скаржаться на гамір. Має право невтішний батько слухати музику чи ні?

— Авжеж.

— То ви пишете книжку?

— Я вже не певен, що можу писати. Добре писати тяжко. Видавець запропонував мені написати про цю справу. Він каже, що це дасть новий поштовх моїй кар’єрі. Ви не будете проти книжки про Нолу?

Він стенув плечима.

— Ні, якщо це допоможе батькам бути обачнішими. Знаєте, того дня, коли моя донька зникла, вона була в своїй кімнаті. А я працював у гаражі, під музику. Коли я вирішив зайти до неї, вдома її вже не було. Вікно в кімнаті було відчинене. Вона ніби вивітрилася. Я не зумів уберегти доньку. Напишіть книжку для батьків, пане Ґольдмане. Батьки повинні дуже пильнувати за своїми дітьми.

— Що ви робили того дня в гаражі?

— Лагодив мотоцикл. Отой «гарлі», що ви його бачили.

— Чудова машина.

— Дякую. Я саме притягнув його від одного автомеханіка з Монберрі. Він казав, що більше з нього нíчого витиснути, і віддав мені за символічні п’ять доларів. Ось що я робив, коли пропала моя донька, — колупався в цьому клятому мотоциклі.

— Ви сам живете?

— Так. Дружина давно померла…

Він підвівся й приніс альбом зі світлинами. Показав мені Нолу в дитинстві та свою дружину, Луїзу. Вигляд у них був щасливий. Я здивувався, як легко він мені довірився, адже я був геть незнайома йому людина. Гадаю, йому просто хотілося поринути у спогади про доньку. Він розповів, що вони перебралися до Аврори восени 1969 року, з Джексона, штат Алабама. Попри те, що тамтешнє братство розцвітало, поклик моря виявився дужчий: громада Аврори шукала нового священика, і він погодився. Головною причиною переїзду до Нью-Гемпширу стало бажання знайти спокійне місце для Ноли. Країна тоді нуртувала: політичні чвари, сеґреґація, війна у В’єтнамі. Після подій 1967 року — расових бунтів у Сан-Квентіні[9], масових заворушень в чорних кварталах Ньюарка та Детройта, — вони стали шукати притулку, надійно захищеного від усієї цієї ворохобні. І коли їхнє маленьке авто, натужно пахкаючи двигуном під тягарем фургончика, доплуганилося до великих, зарослих лататтям озер Монберрі й стало спускатися до Аврори, вдалині з’явилося красиве спокійне містечко, і Девід Келлерґан привітав себе з вдалим вибором. Чи міг він уявити, що саме тут за шість років зникне його дочка?

— Я проїздив повз вашу колишню парафію, — сказав я. — Там зараз «МакДональдс».

— Весь світ потроху перетворюється на «МакДональдс», пане Ґольдмане.

— А що сталося з парафією?

— Кілька років усе було добре. А потім пропала моя Нола, і все змінилося. Радше змінилося одне: я перестав вірити в Бога. Якби Бог справді існував, діти не пропадали б. Я почав поводитися не по-пасторському, та ніхто не зважувався витурити мене. Потроху громада розпалася. П’ятнадцять років тому аврорівська парафія з фінансових причин об’єдналася з парафією в Монберрі. Церковний будинок вони продали. Тепер віряни в неділю їдуть до Монберрі. Після зникнення Ноли я так і не зміг повернутися до своїх обов’язків, хоч офіційно звільнився тільки шість років тому. Парафія й надалі мене утримує. І дім віддали за копійки.

Потім Девід Келлерґан розповів, як щасливо і безтурботно жили вони в Аврорі. За його словами, то були найкращі роки його життя. Він згадував, як літніми вечорами дозволяв Нолі пізніше лягати спати й вона сиділа під маркізою і читала; йому хотілося, щоб літо ніколи не закінчувалося. Ще він розповів, що донька відкладала гроші, які по суботах заробляла в «Кларксі»: казала, що поїде на них у Каліфорнію і стане акторкою. А він так пишався, коли приходив до «Кларксу» і чув, як її хвалять клієнти, як нею задоволена пані Квінн. Ще довго після її зникнення питав себе: а що як вона подалася до тієї Каліфорнії.

— Чому «подалася»? — запитав я. — Ви хочете сказати, втекла?

— Втекла? А чого б це їй було тікати? — обурився він.

— А Гаррі Квеберт? Ви добре його знали?

— Ні. Заледве знайомі. Кілька разів бачив.

— Заледве знайомі? — здивувавсь я. — Таж ви тридцять років живете в одному місті!

— Я не всіх тут знаю, пане Ґольдмане. Та й живу, бачте, відлюдником. Невже все це правда? Про Гаррі Квеберта і Нолу? І невже він написав цю книжку для неї? Що означає ця книжка, пане Ґольдмане?

— Буду з вами відвертий: гадаю, ваша донька кохала Гаррі, та ще й взаємно. В книжці йдеться про неможливе кохання поміж двома, які належать до різних суспільних класів.

— Я знаю! — вигукнув він. — Я знаю! То що ж, виходить, Квеберт, щоб додати собі ваги, замінив «збочення» на «суспільні класи» і продав мільйони примірників свого роману? Книжки, що оповідає непристойні історії про мою доньку, про мою маленьку Нолу, і цю книжку вся Америка читала і вихваляла тридцять років!

Отець Келлерґан спалахнув; останні слова він промовив з такою люттю, що я ніяк її не сподівався від цього кволого на вигляд чоловічка. Десь зо хвилину він мовчки ходив туди-сюди кімнатою, наче намагаючись втамувати гнів. На задньому плані так само ревіла музика. Я сказав:

— Гаррі Квеберт не вбивав Нолу.

— Чому ви такий упевнений?

— Ніколи нічого не можна бути певним, пане Келлерґане. Тим-то й життя таке складне.

Він скривився.

— Що ви хочете довідатися, пане Ґольдмане? Якщо ви тут, то у вас є до мене запитання, так?

— Я намагаюся збагнути, що могло статися. Того вечора, коли пропала ваша донька, ви нічого не чули?

— Нічогісінько.

— Хтось із сусідів тоді казав, що чув галас.

— Галас? Не було ніякого галасу. В цьому домі ніколи ніхто не галасував. Та й нащо галасувати? Того дня пообідді я працював у гаражі. Коли вибило восьму, я почав готувати вечерю. Пішов гукнути, щоб Нола допомогла мені, та в кімнаті її не було. Спершу я подумав, що вона, либонь, пішла трохи прогулятися, хоч такої звички в неї не було. Я трохи зачекав, але потім захвилювався і вирішив обійти квартал. Не встиг пройти і сотні метрів, як натрапив на цілу юрму: збіглися всі сусіди, казали, що в Сайд-Кріку бачили закривавлену молоду жінку, що з усього округу з’їжджаються поліційні авто і все оточують. Я кинувся в перший-ліпший дім, щоб зателефонувати до поліції, сказати, що то може бути Нола… Її кімната була на першому поверсі, пане Ґольдмане. Тридцять із гаком років питав я себе, що сталося з моєю донею. Казав собі, що якби в мене були ще діти, я відправляв би їх спати на горище. Та інших дітей у мене немає.

— Того літа, коли вона зникла, ви не помічали нічого дивного в її поведінці?

— Ні. Тепер уже хто його знає. Не думаю. Я сам собі часто ставлю це запитання і не можу відповісти на нього.

Проте він таки згадав, що того літа, на самому початку вакацій, Нола часом здавалася дуже засмученою, та він пов’язував це з особливостями перехідного віку. Потім я спитав дозволу поглянути на кімнату його доньки; він провів мене, наче музейний сторож, і суворо звелів нічого не чіпати. Після зникнення Ноли він залишив її кімнату такою, яка вона була. Все було на місці: ліжко, етажерка з ляльками, маленька книжкова шафа, парта з розкиданими ручками, довгою залізною лінійкою і пожовклими аркушами паперу. Папір був поштовий, той самий, що на ньому вона написала записку Гаррі. Панотець помітив, що він зацікавив мене.

— Нола купувала той папір у канцелярській крамниці в Монберрі. Вона дуже любила його, завжди носила з собою, писала на ньому нотатки, записки. Він був наче її продовженням. Завжди мала декілька блоків про запас.

Ще в кутку стояв портативний «ремінґтон».

— То була її машинка? — запитав я.

— Моя. Але вона часто нею користувалася. Того літа, коли вона зникла, вона часто брала її. Казала, їй треба надрукувати важливі папери. Досить часто навіть з дому виносила. Я пропонував був її підвезти, але вона завжди відмовлялася. Йшла пішки, тягнучи за держак ту машинку.

— То в кімнаті відтоді нічого не змінилося?

— Усе було так само. Таку ж порожню кімнату я побачив, коли пішов її покликати. Вікно було — навстіжень, і штори колихалися від легенького вітру.

— Гадаєте, того вечора хтось пробрався до кімнати і забрав її силоміць?

— Хтозна. Я нічогісінько не чув. Та, як бачите, слідів боротьби нема.

— Поліція виявила коло неї торбинку. Всередині було викарбувано її ім’я.

— Так, мене навіть просили впізнати її. То був мій подарунок на день народження, коли їй виповнилося п’ятнадцять. Вона побачила цю торбинку в Монберрі, коли ми їздили туди разом. Досі пам’ятаю крамничку на головній вулиці. Наступного дня я туди повернувся і придбав її. Віддав лимареві, щоб той вирізьбив усередині Нолине ім’я.

Я спробував розвинути гіпотезу.

— Якщо це її торбинка, то вона взяла її з собою. Якщо вона взяла її з собою, то вона кудись ішла, правда ж? Пане Келлерґане, знаю, це нелегко собі уявити, та чи не думаєте ви, що Нола могла втекти з дому?

— Не знаю, пане Ґольдмане. В поліції вже запитували мене про це, — й тоді, тридцять років тому, і зараз, декілька днів тому. Та звідси нічого не пропало. Ні одягу, ні грошей, нічого. Погляньте, ось її скарбничка, на етажерці, вона повнісінька, — він узяв з горішньої полиці бляшанку з-під печива. — Погляньте, там сто двадцять доларів! Сто двадцять доларів! Чому вона лишила їх, якщо хотіла втекти? Поліція каже, в торбинці у неї була ця клята книжка. Це правда?

— Правда.

Ті самі запитання знай бродили в моїх мізках: чому Нола зникла, не взявши ні одягу, ні грошей? Чому вона взяла сам лише рукопис?

Платівка в гаражі зіграла останній трек, і панотець побіг туди, щоб поставити її спочатку. Мені не хотілося більше заважати йому; я попрощався й пішов, знявши мимохідь на камеру «гарлі-девідсон».

Повернувшись до Гусячої бухти, я подався на берег, щоб трохи побоксувати. На превеликий мій подив, незабаром там мене знайшов сержант Ґегаловуд. Він підійшов од будинку, та оскільки у вухах в мене були навушники, помітив я його лише тоді, коли він поплескав мене по плечу.

— Ви в хорошій формі, — сказав він, розглядаючи мій торс і витираючи об штани мокру від мого поту долоню.

— Стараюся, — відказав я й, діставши з кишені плеєр, вимкнув його.

— Міні-дисковий? — провадив він своїм неприємним тоном. — А чи знаєте, що «Еппл» здійснив революцію в світі, й музику в майже необмеженій кількості можна зберігати на портативному жорсткому диску, що зветься «ай-под»?

— Сержанте, я не слухаю музики.

— А що ж ви слухаєте, вправляючись у спорті?

— Не має значення. Скажіть ліпше, що привело вас сюди. Та ще й у неділю.

— Мені зателефонував колишній начальник аврорівської поліції Пратт і розповів про пожежу в п’ятницю ввечері. Він стривожений і, мушу визнати, не безпідставно: я теж не люблю, коли все так обертається.

— Ви хочете сказати, що тривожитеся за мою безпеку?

— Та ні. Просто не хочу, щоб усе пішло шкереберть. Усі знають, що злочини проти дітей страшенно збурюють людей. Можу запевнити вас: щоразу як про вбиту дівчину розповідають у телевізорі, натовпи цілком цивілізованих батьків ладні відірвати Квебертові яйця.

— Та воно так, але ж тут погрожують мені.

— Тим-то я й приїхав. Чому ви не сказали, що отримали анонімного листа?

— Бо ви мене витурили з кабінету.

— Еге ж, це таки правда.

— Вип’єте пива, сержанте?

Трохи повагавшись, він погодився. Ми пішли до хати, я приніс дві пляшки, і ми випили їх на терасі. Я розповів, як напередодні ввечері повертався з Ґранд-біч і натрапив на палія.

— Не можу його змалювати. Він був у масці. Я бачив лише силует. І знову ті самі слова: «Ґольдмане, повертайся додому». Вже втретє.

— Еге ж, Пратт казав мені. Хто знає, що ви провадите власне розслідування?

— Та всі. Тобто я весь час розпитую всіх, кого бачу. Будь-кого. Як гадаєте, є хтось, хто не хоче, щоб я копирсався в цій історії?

— Хтось не хоче, щоб ви докопалися до правди про Нолу. То як, до речі, ваше розслідування?

— Моє розслідування? Тепер воно вас цікавить?

— Можливо. Скажу ось що: відколи вам почали погрожувати, щоб заткнути рота, ваші акції добряче підскочили.

— Я розмовляв із отцем Келлерґаном. Хороший дідусь. Він показав мені Нолину кімнату. Ви її теж бачили, гадаю…

— Так.

— Якщо то була втеча, як ви поясните, що вона нічого з собою не взяла? Ні одягу, ні грошей, анічогісінько.

— А то не втеча була, — відказав Ґегаловуд.

— А якщо це викрадення, то чому нема слідів сутички? І чому вона взяла ту торбу з рукописом?

— Вона могла знати вбивцю, оце й усе. Може, навіть у неї зв’язок із ним був. Йому достатньо було просто підійти до вікна, — може, часом так і робив, — і попросити її піти з ним. Може, просто погуляти трохи.

— Ви маєте на увазі Гаррі.

— Так.

— І що далі? Вона бере той рукопис і вилазить у вікно?

— А хто вам сказав, що вона взяла з собою той рукопис? Хто вам сказав, що вона бодай раз тримала той рукопис у руках? Це Квебертові слова, це він так пояснює, як його рукопис опинився поруч із Нолиним трупом.

Якусь мить я хотів було розповісти про те, що знав про Гаррі з Нолою: що вони мали зустрітися в мотелі «Морський берег» і тікати. Та вирішив промовчати, щоб не нашкодити Гаррі. Лише запитав:

— Яка ж ваша гіпотеза?

— Квеберт убив дівчину і закопав рукопис разом із нею. Може, совість замучила. В книжці йдеться про їхнє кохання, і це кохання її вбило.

— Чому ви так гадаєте?

— На рукописові є напис.

— Напис? Що за напис?

— Не можу сказати. Таємниця слідства.

— Послухайте, сержанте, облиште ви ці дурниці! Ви сказали або забагато, або замало: нема чого ховатися за таємницею слідства щоразу, як вам це зручно.

Він покірно зітхнув.

— Там написано: «Прощавай, люба Ноло».

Мені аж заціпило. «Люба Ноло». Хіба не ці слова Нола просила Гаррі сказати їй у Рокленді? Я спробував опанувати себе.

— Що ви збираєтеся робити з цим написом?

— Віддам на графологічну експертизу. Може, це щось нам дасть.

Мене геть приголомшило його зізнання. «Люба Ноло». Саме ці слова промовив сам Гаррі, ці слова я і записав на плеєр.

Цілий вечір я міркував, не знаючи, що вдіяти. О дев’ятій зателефонувала матуся. Певне, дізналася з телевізора про пожежу.

— Боже мій, Маркі, ти що, загинути через того чортяку хочеш?

— Та заспокойся, мамо.

— У нас тільки про тебе й балакають, ще й не дуже приязно, ти розумієш, про що я. Всі сусіди збентежені… Питають, чому ти такий впертий і тримаєшся того Гаррі.

— Якби не було Гаррі, я ніколи не став би Великим Ґольдманом, мамо.

— Точно, без нього ти став би Щонайбільшим Ґольдманом. Ти так змінився, відколи став їздити до цього чолов’яги в університеті. Ти ж Неперевершений, Маркі. Пам’ятаєш? Навіть бідолашка пані Ланґ, касирка в супермаркеті, досі питає мене: «Як там Неперевершений?».

— Мамо… Таж не було ніколи ніякого Неперевершеного.

— Ніякого Неперевершеного? Не було Неперевершеного? — вона погукала батька. — Нельсоне, а йди-но сюди! Маркі каже, що ніколи не був Неперевершеним! — я почув, як тато щось невиразно промимрив. — Ось бачиш, і тато каже: в школі ти був Неперевершеним. Я вчора зустріла твого колишнього директора… Він сказав, що в нього такі спогади… Я думала, він заплаче з розчулення. А потім він сказав: «Ох, пані Ґольдман, просто не знаю, куди оце встряв ваш син». Бачиш, як усе сумно: навіть твій колишній директор збентежений. А про нас ти подумав? Чому ти біжиш до якогось старого викладача, замість того, щоб шукати собі дружину? Тобі тридцять років, а ти ще не маєш жіночки! Ти хочеш, щоб ми повмирали, так і не побачивши твого одруження?

— Мамо, тобі лише п’ятдесят два роки. Ще є трохи часу.

— Не присікуйся! Хто навчив тебе присікуватися, га? Це все той клятий Квеберт. Чому ти не хочеш привести нам хорошу дружину, га? Тепер ти мовчиш?

— Мамо, останнім часом я не зустрічав жодної, яка б мені сподобалась. Я заклопотаний: книжка, турне, знову книжка…

— Тільки відмовки від тебе чую! А твоя нова книжка? Про що вона буде? Про всілякі збочення? Я не впізнаю тебе, Маркі… Маркі, любий, послухай, я маю запитати: ти любиш цього Гаррі? Ти кохаєшся з ним?

— Ні! Ні, що ти!

Я почув, як вона сказала татові: «Він каже „ні“, а це означає „так“». Потім вона запитала пошепки:

— Ти хворий, так? Матуся любитиме тебе, навіть якщо ти хворий.

— Що? Який іще хворий?

— А як ото буває, коли в чоловіків алергія на жінок.

— Ти хочеш сказати, буцімто я ґей? Ні! Навіть якби так і було, то нічого поганого в цім нема. Але, мамо, я люблю жінок.

— Жінок? Як це так — жінок? Досить із тебе й одної, кохай її й бери заміж! Жінок! Ти хочеш сказати, що не можеш бути вірний? Ти сексуальний маніяк, Маркі? Може, тобі треба піти до психіатра, полікуватися?

Врешті я з досадою кинув слухавку. Мені було дуже самотньо. Сів за письмовий стіл Гаррі, ввімкнув плеєр і знову почав слухати його голос. Мені потрібна була якась нова ланка, відчутний доказ, що змінив би хід розслідування, щось таке, що пролляло би світло на цей шалений пазл, який я намагався скласти і який досі обмежувався трьома елементами: Гаррі, рукописом і зниклою дівчинкою. Я думав — і раптом у мені прокинулося чудернацьке, давно забуте відчуття: мені кортіло писати. Писати про те, чим я живу й що відчуваю. Незабаром голова моя вже аж лускалася від ідей, це вже було не бажання, а потреба писати. Такого не бувало зі мною вже півтора року. Наче вулкан, що прокинувся і готувався вивергнутися. Я кинувся до ноутбука і, замислившись на мить, перш ніж розпочати історію, заходився друкувати перші сторінки майбутньої книжки.

Навесні 2008 року, десь за рік по тому, як я став новою зіркою американської літератури, відбулася подія, що я вирішив поховати її в глибинах пам'яті: з'ясувалося, мій університетський викладач, шістдесятисемирічний Гаррі Квеберт, один із найвідоміших письменників Америки, у тридцять чотири роки мав любовний зв'язок із п'ятнадцятирічним дівчам. То було влітку 1975-го.

*

У вівторок 24 червня 2008 року Велике журі присяжних підтвердило обвинувачення, висунуте прокуратурою: віднині Гаррі офіційно інкримінували викрадення й подвійне навмисне вбивство. Коли Рот зателефонував мені й сповістив про рішення журі, я вибухнув.

— Ви, здається, вивчали право, то можете мені пояснити, на основі чого вони верзуть усі ці дурниці?

Відповідь була проста: на основі матеріалів слідства. Після того, як пред’явили обвинувачення, ми як представники захисту могли здобути до них доступ. Цілісінький ранок ми з Ротом вивчали документи; атмосфера була напружена, передовсім тому, що він, гортаючи папери, весь час повторював:

— Ох, як недобре… Геть недобре.

— Як воно недобре, то ви маєте бути добрячий, хіба ні? — питав я.

Він збентежено зводив брови, і я дедалі менше вірив у його адвокатський хист.

У справі були світлини, показання свідків, звіти, акти експертиз, протоколи допитів. Декотрі фото стосувалися 1975 року: знімки будинку Дебори Купер, її тіла, що лежало в кухні на долівці в калюжі крові, і нарешті того місця у лісі, де виявили сліди крови, пасма кіс і клапті сукні. Потім ми перелинули в часі на тридцять три роки вперед і опинилися в Гусячій бухті: на дні ями, що викопала поліція, лежав скелет у позі зародка. Подекуди на кістках ще висіли шматки м’яса, на черепі збереглися пасма волосся; на скелеті була напівзотліла сукня, а поруч лежала ота горезвісна шкіряна торбинка. Мене мало не знудило.

— Це Нола?

— Вона, — відказав Рот. — А в торбі був Квебертів рукопис. Лише рукопис, та й годі. Прокурор каже, що як дівчина тікає з дому, то не йде без нічого.

Акт судмедекспертизи засвідчив глибокий перелом на рівні черепа. Нолу сильно вдарили по голові: потилична кістка була розтрощена. Судовий медик вважав, що вбивця використав дуже тяжкий кий абощо, наприклад битку чи кийок.

Потім ми ознайомилися з показаннями садівників, Гаррі, а надто — з тими, де стояв підпис Тамари Квінн: згідно з її заявою, записаною сержантом Ґегаловудом, вона ще тоді знала, що Гаррі захопився Нолою, і в неї був доказ, але потім він кудись подівся, тож їй ніхто не вірив.

— Її свідчення заслуговує на довіру? — запитав я.

— Для журі — так, — відказав Рот. — Протиставить нема чого: Гаррі сам визнав на допиті, що мав із Нолою зв’язок.

— Гаразд, то в цій справі є щось таке, що не свідчить проти нього?

З цього приводу в Рота була одна думка: він понишпорив у паперах і простягнув мені грубий стос аркушів, перев’язаних скотчем.

— Це копія того рукопису, — пояснив він.

Перша сторінка була без заголовка; вочевидь назва з’явилася в Гаррі згодом. Та посеред сторінки було розбірливо написано від руки, синім чорнилом, три слова:

Прощавай, люба Ноло.

Рот заходився довго пояснювати. Він вважав, що, використовуючи рукопис як головний доказ проти Гаррі, прокуратура робить грубу помилку: призначили графологічну експертизу, і як стануть відомі її результати — він був певен, що вони засвідчать невинність Гаррі, — вся справа розсиплеться мов картковий будиночок.

— Отакий центральний пункт мого захисту, — переможно заявив він. — Як бодай трохи пощастить, навіть не доведеться доводити справу до суду.

— А що буде, як з’ясують, що то почерк Гаррі?

Рот приголомшено глянув на мене.

— З якого це дива?

— Мушу сповістити вам ось що: Гаррі мені розповідав, що якось їздив із Нолою на день до Рокленда, і вона просила його називати її «люба Ноло».

Рот пополотнів. «Ви ж розумієте, якщо ті слова написав він…» — і, навіть не скінчивши фрази, зібрав свої речі й потягнув мене до в’язниці. Він аж нетямився.

У кімнаті для побачень мало не з порогу Рот заревів, розмахуючи рукописом перед носом у Гаррі:

— Вона просила вас називати її «люба Нола»?

— Так, — Гаррі похнюпився.

— А ви бачите, що тут написано? На першій сторінці вашого клятого рукопису? Ви коли збиралися сказати мені про це, матері вашій?

— Запевняю вас, це не мій почерк. Я її не вбивав! Не вбивав я Нолу! Це ви знаєте чи ні, боже мій? Ви ж знаєте, що не я її вбивця!

Рот заспокоївся трохи і сів.

— Ми знаємо, Гаррі. Але всі ці збіги насторожують. Утеча, цей напис… А я маю прикривати вашу сраку перед журі з добропорядних громадян, які прагнуть ухвалити вам смертний вирок ще до початку процесу.

Гаррі мав кепський вигляд. Він підвівся і почав ходити туди-сюди тісним приміщенням із бетонними мурами.

— Уся країна визвірилася на мене. Незабаром весь світ вимагатиме мою шкуру. Якщо вже не вимагає… Люди кажуть про мене слова, що їхнього сенсу самі не тямлять: пе-дофіл, збоченець, дурень. Вони обливають брудом моє ім’я і палять мої книжки. Та востаннє повторюю: ви мусите знати, що я не маніяк. Нола — єдина жінка, яку я кохав у житті, й, на моє лихо, їй було тільки п’ятнадцять років. Кохання не підкорюється тверезому глузду, хай йому грець!

— Але ж ідеться про п’ятнадцятирічне дівча! — вигукнув Рот.

Гаррі з досадою обернувся до мене.

— Маркусе, ви теж так вважаєте?

— Гаррі, мене бентежить, що ви ніколи мені про це не розповідали… Ми друзі вже десять років, і за цей час ви жодного разу не згадували про Нолу. Я гадав, ми з вами близькі люди.

— Але ж, господи, боже мій, що я мусив сказати вам? «Ох, дорогий Маркусе, я ніколи вам не розповідав, але в сімдесят п’ятому році після приїзду до Аврори я закохався в дівчину, якій було заледве п’ятнадцять років, у дівча, яке перевернуло моє життя, а за три місяці, одного літнього вечора, вона зникла, і я після того так і не отямився»?

Він загилив пластиковий стілець, і той одлетів до стіни.

— Гаррі, — озвався Рот, — якщо ті слова написали не ви, — а я вам вірю, — то хто це міг бути? У вас нема припущень?

— Ні.

— Хто знав про вас із Нолою? Тамара Квінн каже, що завжди це підозрювала.

— Не знаю я! Може, Нола розповіла про нас якійсь подрузі…

— То ви не виключаєте можливості, що хтось таки про це знав? — наполягав Рот.

Запала мовчанка. У Гаррі був такий сумний і пригнічений вигляд, що в мене аж серце розривалося.

— Ну, — Рот щосили намагався змусити його говорити, — я відчуваю, що ви щось замовчуєте. Як мені вас захищати, якщо ви приховуєте якусь інформацію?

— Були… були анонімні листи.

— Які анонімні листи?

— Відразу після Нолиного зникнення я почав отримувати анонімні листи. Щоразу, повертаючись додому, знаходив їх у дверях. І я страшенно злякався. Це означало, що хтось шпигує за мною, підстерігає, коли мене нема вдома. Був час, коли після чергового листа мені робилося так страшно, що я телефонував до поліції. Казав, що хтось вештається довкола мого будинку, тоді приїздив патруль, і це мене заспокоювало. Звісно, я не міг назвати причину моєї тривоги.

— Але хто міг надсилати вам ці листи? — запитав Рот. — Хто знав про вас із Нолою?

— Гадки не маю. Але це тривало півроку. Потім припинилося.

— Ви їх зберегли?

— Авжеж. Вони вдома. Поміж сторінками великої енциклопедії, в моєму кабінеті. Гадаю, поліція їх не знайшла, бо ніхто мене про них не питав.

Повернувшись до Гусячої бухти, я відразу зняв із полиці енциклопедію, про яку він казав, і знайшов поміж сторінками конверт із цупкого паперу з десятком аркушів. Пожовклі листки. На кожному були надруковані на машинці одні й ті ж слова.

«Я знаю, що ти зробив із цією п'ятнадцятирічною дівчинкою.

І незабаром усе місто про це дізнається».

Хтось знав про Гаррі з Нолою. І цей хтось тридцять три роки мовчав.

*

Наступними днями я намагався розпитати всіх, хто так чи так міг знати Нолу. Ерні Пінкас знову надав неоціненну допомогу моїм пошукам, знайшовши в бібліотечних архівах альбом випускників середньої школи Аврори за 1975 рік. За допомогою інтернету він склав список теперішніх адрес більшості Нолиних однокласників, які досі мешкали в цьому районі. На жаль, мої зусилля дали дуже вбогі плоди: всім тим людям було вже під п’ятдесят, та я не міг нічого від них домогтися, крім дитячих спогадів, що для розслідування не становили особливого інтересу. Аж ось я втямив, що знаю одне прізвище: Ненсі Геттевей. Та, що, за словами Гаррі, забезпечувала Нолі алібі під час їхньої мандрівки до Рокленда.

За словами Пінкаса, Ненсі мала крамничку для рукоділля в промисловому комплексі на виїзді з міста в бік Массачусетса. Вперше я подався туди в четвер, 26 червня 2008 року. Красива крамниця з яскравою вітриною, затиснута поміж шинком і магазином залізних товарів. Усередині я побачив п’ятдесятирічну жінку; в її коротко стриженому волоссі проглядала сивина. Вона сиділа за столом, в окулярах для читання, і приязно зі мною поздоровкалася.

— Перепрошую, ви Ненсі Геттевей? — запитав я.

— Та я, — відказала вона, підводячись із-за столу. — Ми знайомі? Я вас, здається, десь бачила.

— Я Маркус Ґольдман…

— Письменник, — урвала вона мене. — Тепер згадала. Кажуть, ви розпитуєте про Нолу.

Вона була насторожена. Втім, намагаючись поводитися невимушено, докинула:

— Гадаю, рукоділля вас не цікавить.

— Ваша правда. Мене цікавить смерть Ноли Келлерґан.

— А я тут при чім?

— Якщо не помиляюся, ви були її близька подруга. У п’ятнадцять років.

— Хто це вам сказав?

— Гаррі Квеберт.

Вона підвелася і рішуче попрямувала до дверей. Я вже подумав, ця жінка зараз витурить мене, та вона повісила на вітрині табличку «Зачинено» і накинула защіпку. Потім обернулася до мене і запитала:

— Яку ви каву п’єте, пане Ґольдмане?

Ми просиділи в службовому приміщенні понад годину. То була та сама Ненсі, Нолина подруга, що про неї розповідав Гаррі. Вона не вийшла заміж і зберегла дівоче прізвище.

— Ви ніколи не покидали Аврори? — запитав я.

— Ніколи. Надто вже я люблю це містечко. Як ви мене знайшли?

— За допомогою інтернету. Інтернет робить справжні дива.

Вона кивнула.

— То що ж ви хочете взнати, пане Ґольдмане?

— Називайте мене Маркусом. Я хочу, щоб хтось розповів мені про Нолу.

Вона всміхнулася.

— Ми з нею навчалися в одному класі й здружилися відразу, як вона перебралася до Аврори. Мешкали майже поруч, на Террас-авеню, й вона частенько приходила до мене. Казала, що їй подобається бувати у мене вдома, бо в нас нормальна родина.

— Нормальна? Що ви маєте на увазі?

— Гадаю, ви бачили отця Келлерґана…

— Так.

— Він досить суворий чоловік. Дивно, що в нього була така донька, розумна, ніжна, привітна і сміхотлива.

— Дивно, що ви так відгукуєтеся про отця Келлерґана, панно Геттевей. Я бачився з ним декілька днів тому, і він видався мені радше м’яким чоловіком.

— Він може справляти таке враження. Принаймні на людях. Казали, в Алабамі він просто дива чинив, то його покликали на допомогу, бо парафія Сен-Джеймс геть занепала. І справді, щойно він очолив її, як по неділях у храмі стало повнісінько людей. А щодо іншого… хтозна, що коїлося в домі Келлерґанів.

— Що ви хочете сказати?

— Нолу били.

— Що?

Випадок, про який мені розповіла Ненсі Геттевей, стався, за моїми підрахунками, в понеділок, 7 липня 1975 року, тобто тоді, коли Гаррі відштовхнув від себе Нолу.

Понеділок 7 липня 1975 року

Почалися канікули. Була гожа днина, і Ненсі зайшла по Нолу, щоб разом піти на пляж. На Террас-авеню Нола раптом запитала:

— Скажи, Ненсі, як вважаєш, я капосне дівчисько?

— Капосне дівчисько? Ні! Жах та й годі! Чому ти питаєш?

— Бо мені вдома кажуть, що я капосне дівчисько.

— Що? Чому тобі так кажуть?

— Пусте. Де будемо купатися?

— На Ґранд-біч. Ноло, чому тобі таке кажуть?

— Може, так воно і є. Либонь, через той випадок в Алабамі.

— В Алабамі? А що там сталося?

— Та дрібниця.

— Ноло, ти якась зажурена.

— Мені сумно.

— Сумно? Таж вакації зараз! Як можна сумувати на канікулах?

— Це непросто, Ненсі.

— У тебе неприємності? Розкажи мені!

— Я закохана в чоловіка, який не кохає мене.

— В кого?

— Не хочу говорити про нього.

— Це Коді, отой старшокласник, що залицявся до тебе? Я так і думала, що він тобі подобається! І як воно, зустрічатись зі старшокласником? Але ж він дурник, хіба ні? Він безнадійний дурень! Знаєш, він такий пишний лише тому, що в баскетбольній команді! Це ти з ним їздила в суботу?

— Ні.

— То з ким? Скажи, прошу тебе. Ви вже переспали? Ти взагалі спала з хлопцем?

— Ні! Ти з глузду з’їхала? Я бережу себе для коханого.

— А з ким ти була в суботу?

— З трохи старшим чоловіком. Та це несуттєво. Він усе одно ніколи не полюбить мене. Мене вже ніхто ніколи не покохає.

Вони прийшли на Ґранд-біч. Берег там був не дуже мальовничий, але завжди безлюдний. Та головне, після відпливу, коли океан відступав на три метри, поміж скелями залишалися природні басейни, нагріті сонцем. Вони полюбляли ніжитися в них; там вода набагато тепліша, ніж в океані. На березі нікого не було, тож вони не ховалися, надягаючи купальники, й Ненсі помітила в Ноли синці на грудях.

— Ноло, який жах! Що це таке?

Нола затулила долонями груди.

— Не дивися!

— Таж я бачила! В тебе рубці…

— Дрібниці.

— Ох, не дрібниці! Що це?

— Мене мама відлупцювала в суботу.

— Що? Не мели дурниць…

— Ні, правда! Це вона мені каже, що я бридке дівчисько.

— Та що ти оце кажеш!

— Це правда! Чому ніхто мені не вірить!

Ненсі не ризикнула більше допитуватися й змінила тему. Викупавшись, вони пішли до неї додому. Ненсі взяла у ванній материн цілющий бальзам і змастила понівечені груди подруги.

— Ноло, щодо твоєї матері… — сказала вона. — Здається, тобі треба з кимсь поговорити. У школі, наприклад, з пані Сендерс, медсестрою…

— Забудь про це, Ненсі, прошу тебе…

*

Згадуючи своє останнє літо з Нолою, Ненсі аж заплакала. — А що сталося в Алабамі? — запитав я.

— Хтозна. Я так ніколи й не довідалася про це. Нола не розповіла.

— Це якось пов’язано з їхнім від’їздом?

— Не знаю. Мені дуже хотілося б допомогти вам, але я й справді не знаю.

— А ці любовні проблеми… Ви знаєте, хто то був?

— Ні.

Я здогадувався, що це пов’язано з Гаррі, та мав упевнитися, що й вона це знає.

— Але ж ви знали, що в неї хтось є. Якщо не помиляюся, тоді ви забезпечували одна одній алібі, щоб зустрітися з хлопцями.

Вона всміхнулася.

— Бачу, ви добряче обізнаний… Спершу ми змовлялися, щоб гайнути на день до Конкорда. Поїздки до Конкорда були для нас цілою пригодою, ми завжди знаходили, як там розважитися. Почувалися дорослими жінками. А потім мені закортіло покататися у човні зі своїм хлопцем, а їй… Знаєте, я вже тоді здогадувалася, що вона зустрічається зі старшим чоловіком. Кілька разів Нола про це обмовилася.

— Тобто ви знали про неї й Гаррі Квеберта…

У неї вирвалося:

— О боже, та де там!

— Де там? Ви ж допіру сказали, що Нола зустрічалася зі старшим од неї чоловіком.

Зависло гнітюче мовчання. Я зрозумів, що Ненсі щось знає, та не хоче казати.

— Хто був той чоловік? — запитав я. — Це не Гаррі Квеберт? Пані Геттевей, я розумію, ви мене не знаєте, а я вдерся і змушую вас порпатися в спогадах. Якби мав більше часу, то поводився б інакше. Та часу геть нема: Гаррі Квеберт пропадає у в’язниці, а я певен, що він не вбивав Ноли. Тож якщо ви знаєте хоч щось, що може мені допомогти, ви повинні це сказати.

— Про Гаррі я нічого не знала. Нола жодного разу мені не казала. Я про все довідалася з телевізора десять днів тому, як і всі… Та вона згадувала про іншого чоловіка. Авжеж, я знала, що в неї був зв’язок із набагато старшим чоловіком. Але то був не Гаррі Квеберт.

Я своїм вухам не повірив.

— А коли це було?

— Не пам’ятаю вже всіх подробиць, забагато часу минуло, та можу точно вам сказати: влітку сімдесят п’ятого, того літа, коли сюди приїхав Гаррі Квеберт, у Ноли були стосунки з сорокарічним чоловіком.

— Сорокарічним? А імені його не пам’ятаєте?

— Це ім’я нелегко забути. Елайджа Стерн, один із найзаможніших людей у Нью-Гемпширі.

— Елайджа Стерн?

— Так. Нола казала, він змушував її роздягатися, слухатися його, дозволяти робити все, що йому заманеться. Вона повинна була їздити до нього в Конкорд. Стерн посилав свого помічника, дуже дивного чолов’ягу на ім’я Лютер Калеб. Він приїздив по неї в Аврору й возив до Стерна. Знаю, бо бачила все це на власні очі.

23. Поліційне розслідування

— Гаррі, як дізнатися, що в тебе завжди вистачить сили писати книжки?

— В одних сила є, в інших нема. У вас буде, Маркусе. Буде, я знаю.

— Чому ви так певні цього?

— Бо воно у вас всередині. Як недуга. Письменницька недуга, Маркусе, це не тоді, коли вже не можеш писати, а коли більше не хочеш, але зупинитися вже не годен.

Зі «Справи Гаррі Квеберта»

П’ятниця, 27 червня 2008 року. Пів на восьму ранку. Я чекаю сержанта Перрі Ґегаловуда. Справа ця розпочалася десять днів тому, але мені здається, що минули вже цілі місяці. Як на мене, містечко Аврора приховує дивні речі, люди насправді знають більше, ніж промовляють уголос. Необхідно з’ясувати, чому всі мовчать… Учора ввечері я знову знайшов такого ж листа: «Ґольдмане, повертайся додому». Хтось грає на моїх нервах.

Цікаво, що скаже Ґегаловуд про моє відкриття щодо Елайджі Стерна. Я розшукав про нього інформацію в інтернеті: останній спадкоємець фінансової імперії, успішно орудує нею. Народився 1933 року в Конкорді, там і живе. Зараз йому сімдесят п'ять.

Я писав ці рядки в Конкорді, чекаючи на Ґегаловуда за столом у коридорі Головного управління поліції штату. Від цього діла мене раптом відірвав гучний сержантів бас.

— Письменнику, а ви що тут робите?

— Сержанте, я розкопав приголомшливі речі. Мушу вам про них розповісти.

Він відчинив двері свого кабінету, поставив шклянку з кавою на журнальний столик, кинув піджак на стілець і підняв штору. Потім, не відволікаючись від своїх справ, буркнув:

— Знаєте, могли і зателефонувати. Культурні люди спершу телефонують. Ми б домовилися про зустріч, і ви прийшли б тоді, коли нам зручно обом. Зазвичай це робиться так.

Я одним духом випалив:

— У Ноли був коханець, Елайджа Стерн. Під час зв’язку з Нолою Гаррі отримував анонімні листи, отже, хтось знав про це.

Він приголомшено глянув на мене.

— І де ж ви це виколупали, дідько б вас ухопив?

— Кажу ж вам, я здійснюю власне розслідування.

Він відразу ж скорчив невдоволену гримасу.

— Ви вже набридли мені, письменнику, як гірка редька. Все слідство мені перековбасили.

— Ви в кепському гуморі, сержанте?

— Авжеж. Бо лише сьома ранку, а ви вже вимахуєте руками у моєму кабінеті.

Я запитав, чи є тут на чому писати. Він скрушно зітхнув і провів мене до сусідньої кімнати. На стіні висів корковий щит із пришпиленими світлинами Сайд-Крік і Аврори. Він показав на білу дошку коло щита і дав фломастер.

— Вперед, я слухаю.

Я написав на дошці Нолине ім’я і поєднав його стрілками з іменами всіх причетних до цієї справи. Перший був Елайджа Стерн, потім Ненсі Геттевей.

— А що як Нола Келлерґан не була зразковою дівчинкою, як ото всі гадають? — почав я. — Ми знаємо, що в неї був зв’язок із Гаррі. Тепер я також знаю, що в той-таки час Нола мала зв’язок із чоловіком на ім’я Елайджа Стерн.

— Елайджа Стерн, бізнесмен?

— Та він.

— Хто вам сказав таку дурню?

— Тодішня найліпша Нолина подруга. Ненсі Геттевей.

— Як ви її знайшли?

— У випускному альбомі середньої школи Аврори за 1975 рік.

— Добре. І що ви мені хочете сказати, письменнику?

— Що Нола була нещасна дівчина. На початку літа 1975 року їхні стосунки з Гаррі ускладнюються: він її відштовхує, вона пригнічена. Мати лупцює дівчину. Сержанте, чим більше я думаю, то дужче мені здається, що її зникнення — наслідок дивних подій того літа, всупереч усьому, в чому нас намагаються запевнити.

— Далі.

— Я переконаний, що про Гаррі з Нолою знали інші люди. Може, й ця Ненсі Геттевей, але я не певен: вона каже, що взагалі нічого не знала, і, здається, не бреше. Але ж хтось писав Гаррі анонімні листи…

— У зв’язку з Нолою?

— Так. Погляньте, я знайшов їх у нього вдома, — сказав я, простягнувши один лист, що взяв із собою.

— У нього вдома? Ми ж там усе обшукали.

— То й що? Але ж це означає, що від самого початку про все це хтось знав.

Він прочитав уголос:

— «Я знаю, що ти зробив із цією п'ятнадцятирічною дівчинкою. І незабаром усе місто про це дізнається». Коли він отримав ці листи?

— Відразу після Нолиного зникнення.

— У нього нема ніяких міркувань щодо того, хто міг їх писати?

— На жаль, немає.

Я обернувся до коркового щита з пришпиленими світлинами і нотатками.

— Це ваше розслідування, сержанте?

— Так. А зараз почнімо все спочатку. Нола Келлерґан зникає увечері 30 серпня 1975 року. У рапорті аврорівської поліції сказано, що неможливо з’ясувати — викрадення це чи невдала втеча: нема ні слідів боротьби, ні свідків. Проте зараз ми серйозно схиляємося до версії викрадення. Передовсім тому, що вона не взяла з собою ні грошей, ні речей.

— Гадаю, вона втекла, — сказав я.

— Добре. Будемо відштовхуватися від цього припущення, — погодився Ґегаловуд. — Вона вилазить із вікна своєї кімнати і тікає. Куди?

Пора було викладати все, що я знав.

— Вона побігла до Гаррі.

— Ви так вважаєте?

— Знаю я. Він сам мені сказав. Я вам досі не розповідав, тому що боявся його скомпрометувати, та, здається, пора відкрити всі карти: того вечора, коли Нола пропала, вона повинна була зустрітися з Гаррі в мотелі на шосе номер один. Вони збиралися разом утекти.

— Утекти? Як? Чому? Куди?

— Цього я не знаю. Та сподіваюся таки з’ясувати. Хай там як, а того вечора Гаррі чекав Нолу в номері мотелю. Вона лишила йому записку, що прийде. Він прождав її цілісіньку ніч, але вона так і не прийшла.

— Що за мотель? І де записка?

— Мотель «Морський берег». За декілька миль на північ від Сайд-Крік. Я їздив туди, мотель і досі там. А записка… Я спалив її. Щоб убезпечити Гаррі…

— Спалили? Ви здуріли, письменнику? Що вам у голову вдарило? Хочете, щоб вас запхнули в каталажку за знищення речових доказів?

— Даремно я таке утнув. Мені шкода, сержанте…

Лаючись на всі заставки, Ґегаловуд узяв мапу околиць Аврори і розгорнув на столі. Показав мені середмістя, зазначив шосе номер один, що йшло понад берегом, Гусячу бухту і гай Сайд-Крік. Почав міркувати уголос:

— Якби я був дівчиною і збирався непомітно втекти, то подався б до берега і, прямуючи понад морем, вийшов би на шосе номер один. Тобто біля Гусячої бухти або…

— Біля Сайд-Кріку, — підказав я. — Від моря до мотелю є стежка лісом.

— Ого! — вигукнув Ґегаловуд. — Отож можна сміливо вважати, що дівчина втекла з дому. Террас-авеню тут… а найближчий пляж… Ґранд-біч! Отож вона минає пляж і йде вздовж океану до лісу. А що ж сталося в тому клятому лісі?

— Певне, вона натрапила там на якогось мерзотника. Він намагається її зґвалтувати, а потім хапає товсту ломаку і вбиває.

— Можливо, письменнику, та ви пропускаєте подробицю, що викликає купу запитань: рукопис. І той напис ручкою. «Прощавай, люба Ноло». Адже це означає, що той, хто вбив дівчину і закопав, знав її й був небайдужий до неї. І якщо припустити, що це не Гаррі, то як ви поясните, звідки в неї взявся той рукопис?

— Рукопис був у Ноли з собою. Це точно. Хоч вона і втікає, та речей із собою брати не може: це привернуло б увагу, надто ж якщо під час втечі її застукають батьки. То що їй узяти? Єдину незамінну річ: рукопис книжки Гаррі, що вона взяла прочитати, як часто це робила. Вона знає, що для Гаррі ця річ дорога. Кладе її в торбинку і тікає з дому.

Десь зо хвилину Ґегаловуд міркував над моєю теорією.

— То ви вважаєте, вбивця закопав торбу і рукопис разом із нею, щоб позбутися доказів?

— Авжеж.

— Але це не пояснює, звідки взялися ті слова на титулі.

— Хороше запитання, — погодився я. — Можливо, це доводить, що Нолин убивця теж її кохав. Може, варто розглянути версію вбивства на ґрунті пристрасті, в нападі шалу? Отямившись, убивця написав оте, щоб могила не лишилася безіменною. Може, хтось кохав Нолу і не міг стерпіти її зв’язку з Гаррі? Знав про втечу й, не зумівши відрадити дівчину, волів убити, аби лиш не втратити. Цілком переконлива гіпотеза, хіба ні?

— Та переконлива, письменнику… Але, як ви і сказали, це лиш гіпотеза, і її треба перевірити. Як і всі інші припущення. Ласкаво просимо до тяжкої і копіткої поліційної праці.

— Що ви пропонуєте, сержанте?

— Ми призначили графологічну експертизу в справі Квеберта, але результати будуть згодом, доведеться зачекати. Залишається з’ясувати ще одне: чому Нолу поховали в Гусячій бухті? Це ж поруч із Сайд-Кріком: нащо перевозити тіло задля того, щоб закопати за кілька миль відтіля?

— Нема тіла — нема вбивства, — сказав я.

— Ото і я так гадаю. Може, вбивця збагнув, що його оточила поліція. Тож змушений був задовольнятися найближчими околицями.

Ми обидва перевели погляд на білу дошку з моїм переліком імен:

Гаррі Квеберт                      Тамара Квінн

Ненсі Геттевей       НОЛА      Девід і Луїза Келлерґани

Елайжа Стерн                      Лютер Калеб

— Усі ці люди так чи так пов’язані з Нолою чи зі справою, — сказав я. — Можна вважати навіть, що це список підозрюваних.

— Цей список збиває з пантелику, от що я вам скажу, — зауважив Ґегаловуд.

Я пропустив повз вуха його натяк і спробував скоротити перелік.

— Ненсі 1975 року було п’ятнадцять, і ніяких мотивів вона не мала. Гадаю, її можна викреслити. Тамара Квінн усім торочить, що знала про Гаррі з Нолою… Вона могла бути авторкою анонімних листів.

— Щодо жінок я не певен, — урвав мене Ґегаловуд. — Щоб ото так провалити голову, треба мати величезну силу. Гадаю, це все-таки чоловік. До того ж Дебора Купер бачила, що за Нолою таки біг чоловік.

— А батьки, Келлерґани? Мати лупцювала доньку…

— Бити доньку, звісно, недобре, але це все ж таки не схоже на той потужний удар, що завдали Нолі.

— Я читав в інтернеті, що як зникає дитина, злочинець часто виявляється членом сім’ї або кимсь із родичів.

Ґегаловуд закотив очі під лоба.

— А я читав в інтернеті, що ви великий письменник. Як бачите, інтернет завжди бреше.

— Не забуваймо про Елайджу Стерна. Гадаю, його слід допитати, і якнайшвидше. Ненсі Геттевей каже, що він посилав по Нолу свого водія, Лютера Калеба, і той відвозив її до його палацу в Конкорді.

— Пригальмуйте, письменнику. Елайджа Стерн — упливовий чоловік із дуже заможної родини. Він дуже сильний. З тих, на кого без вагомих причин прокурор не наїжджатиме. Що ви маєте проти нього, крім жінки, що тоді була ще дівчиськом? Сьогодні її показання нічого не варті. Потрібні вагомі факти й докази. Я ознайомився з усіма поліційними рапортами в Аврорі: там нема жодного слова ні про Гаррі, ні про Стерна, ні про того Лютера Калеба.

— Мені Ненсі Геттевей видалася людиною, яка заслуговує на довіру…

— Не сперечатимуся, письменнику, проте я не надто довіряю спогадам, що спливають за тридцять років. Спробую розібратися в цій історії, та щоб серйозно взятися до Стерна, мені потрібні докази. Не збираюся ризикувати посадою, викликаючи на допит людину, проти якої не маю доказів, а він до того ж грає в гольф із самим губернатором.

— До речі, Келлерґани перебралися з Алабами до Аврори з якоїсь цілком конкретної причини, та про неї ніхто не знає. Панотець каже, вони шукали хорошу місцину зі здоровим кліматом, та Ненсі Геттевей розповіла, що Нола згадувала про якусь подію, що сталася, коли вони мешкали з родиною в Джексоні.

— Ти ба! Одне слово, письменнику, в цьому треба поколупатися.

*

Я вирішив не казати Гаррі про Елайджу Стерна, поки не матиму вагоміших доказів. Але сповістив цю новину телефоном Ротові: мені здалося, така обставина може відіграти вирішальну роль у захисті Гаррі.

— У Ноли Келлерґан був зв’язок із Елайджею Стерном? — мало не вдавився він.

— Саме так. Відомості з надійного джерела.

— Пречудова робота, Маркусе. Викличемо Стерна до суду, пред’явимо йому обвинувачення й перевернемо ситуацію. Уявляєте, що подумають присяжні, коли Стерн, присягнувши на Біблії, почне ділитися з ними пікантними подробицями своїх розваг із крихіткою Келлерґан?

— Прошу вас, нічого не кажіть Гаррі. Поки я не дізнаюся про Стерна докладніше.

Того ж таки дня по обіді я подався до в’язниці, й Гаррі підтвердив слова Ненсі Геттевей.

— Ненсі Геттевей казала, що Нолу били.

— Ох, Маркусе, це такий жах…

— Ще вона казала, що на початку літа Нола була дуже сумна і замислена.

Гаррі кивнув.

— Намагаючись відштовхнути Нолу, я зробив її дуже нещасною, і це призвело до страшного лиха. Тими вихідними, після Дня незалежності і нашої з Дженні поїздки до Конкорда, я був геть приголомшений почуттям до Ноли. Мусив будь-що віддалитися від неї. Тож у суботу, 5 липня, вирішив не йти у «Кларкс».

І, записуючи розповідь Гаррі про злощасні вихідні 5 і 6 липня 1975 року, я зрозумів, що «Первини зла» — це детальна історія їхнього з Нолою роману, з фрагментами справжнього листування. Тож Гаррі ніколи нічого не приховував: від самого початку він зізнався всій Америці в цьому немислимому коханні. Врешті я навіть урвав його.

— Гаррі, все це є у вашій книжці!

— Усе, Маркусе, усе. Та ніхто ніколи не намагався цього збагнути. Всі глибокодумно аналізували текст, говорили про якісь алегорії, символи і стильові фігури, а я навіть сенсу їхнього не тямлю. Адже все, що вчинив, це написав книжку про Нолу і про себе.

Субота, 5 липня 1975 року

Четверта година ранку. На міських вулицях — ні душі, тільки його кроки голосно стугоніли в тиші. Він думав лише про неї. Відколи вирішив не бачитися з нею, у нього пропав сон. Раптово прокидався удосвіта і вже не міг заснути. Тоді вдягав спортивний костюм і йшов бігати. Мчав берегом, ганявся за чайками, наслідував їхній лет і біг далі, до Аврори. Добрячих п’ять миль поміж містечком і Гусячою бухтою він летів стрілою. Зазвичай перетинав місто з кінця в кінець і вдавав, начебто біжить до Массачусетса, а потім сідав на Ґранд-біч і дивився, як сходить сонце. Та того ранку, опинившись у кварталі Террас-авеню, він зупинився, щоб перевести дух, і, спливаючи потом, трохи пройшовся поміж будинками; у скронях гупала кров.

Він проминув дім Квіннів. Учорашній вечір із Дженні був найнудніший у його житті. Вона була чудова дівчина, та з нею він не міг ні сміятися, ні мріяти. Мріяти він міг лише з Нолою. Пішов далі, вниз вулицею, й опинився перед забороненим будинком — домівкою Келлерґанів, там, де напередодні висадив заплакану Нолу. Він щосили вдавав байдужого, щоб вона зрозуміла, та вона нічогісінько не второпала. Запитала: «Гаррі, чому ви так поводитеся зі мною? Чому ви такий недобрий?». Він думав про неї весь час. Під час вечері в Конкорді навіть відлучився на хвильку, щоб зателефонувати з автомата. Попросив телефоністку з’єднати його з Келлерґанами із Аврори, Нью-Гемпшир, та, почувши сигнал, поклав слухавку. Коли повернувся до столу, Дженні запитала, чи з ним усе гаразд.

Завмерши на хіднику, він вдивлявся у вікна, силкуючись угадати, в якій кімнаті спить вона. Н-О-Л-А. Люба Нола. Він довго стояв там. Раптом йому вчувся якийсь гамір; хотів одійти далі, та налетів на сміттєві баки, що перекинулися зі страшенним гуркотом. У хаті спалахнуло світло, і Гаррі чимдуж кинувся тікати; повернувшись до Гусячої бухти, вмостився за письмовим столом і спробував писати. Початок липня, а він так і не почав свій великий новий роман. Що з ним буде? Доведеться повернутися до свого злиденного життя. Він ніколи не стане письменником. Він узагалі ніким не стане. Вперше в житті захотілося вкоротити собі віку. О сьомій ранку заснув простісінько за столом, поклавши голову на свої покреслені, подерті чернетки.

О пів на першу в службовій убиральні «Кларксу» Нола хлюпнула собі в лице водою, щоб не так помітно було її заплаканих очей. Вона плакала цілісінький ранок. Сьогодні субота, а Гаррі нема. Він більше не хоче бачити її. Суботи у «Кларксі» — то були їхні побачення; і ось він уперше не прийшов. Прокинувшись, вона ще була сповнена надії: він прийде, перепросить, що був такий недобрий, і вона, звісно, вибачить йому. Думка про те, що вона знову його побачить, додала їй доброго гумору; збираючись на роботу, навіть трохи нарум’янилася, щоб сподобатися йому. Та за сніданком мати заходилася суворо її шпетити.

— Ноло, я хочу знати, що ти від мене приховуєш.

— Нічого я не приховую, мамо.

— Не бреши матері! Гадаєш, я нічого не бачу? Думаєш, я дурепа?

— Ох, мамо, ні! Нічого такого я не думаю!

— Хіба я не бачу, що ти вдома не буваєш і весела така вся, та ще й фарбуєшся?

— Мамо, я нічого поганого не роблю. Слово честі.

— Гадаєш, я не знаю, що ти їздила до Конкорда з тією малою блудяжкою Ненсі Геттевей? Ти паскудне дівчисько, Ноло! Мені соромно за тебе!

Отець Келлерґан вийшов із кухні, подався до гаража і замкнувся там. Як і завжди під час отих сварок: він нічого не хотів знати. І ввімкнув свій програвач, щоб не чути ударів.

— Мамо, слово честі, я нічого поганого не роблю, — повторила Нола.

Луїза Келлерґан із відразою і зневагою озирнула доньку. Потім посміхнулася:

— Нічого поганого? Знаєш, чому ми поїхали з Алабами… Знаєш, правда ж? Чи, може, хочеш, щоб я нагадала тобі? Йди сюди!

Вона вхопила Нолу за руку і потягла до кімнати. Змусила роздягнутися і дивилася, як донька тремтить зо страху в самій спідній білизні.

— Чому ти в ліфчику?

— Бо в мене груди, мамо.

— У тебе не повинно бути грудей! Ти ще маленька! Скинь ліфчика і йди до мене!

Нола скинула бюстгальтер і, голісінька, наблизилася до матері. Та взяла з її парти залізну лінійку і, окинувши доньку поглядом з ніг до голови, замахнулася і вдарила лінійкою по її пипках. Била сильно, довго, і коли дівчина корчилася від болю, наказувала їй стояти спокійно, а то буде гірше. Лупцюючи доньку, Луїза повторювала: «Не можна брехати матері! Не можна бути бридким дівчиськом, зрозуміла? Годі вже за дурепу мене тримати!». З гаража на повну гучність линув джаз.

У Ноли вистачило сили піти у «Кларкс», бо вона знала: там буде Гаррі. Тільки він давав їй силу, щоб жити, і вона хотіла жити для нього. Та він не прийшов. Засмучена і розгублена, Нола цілісінький ранок проплакала, сховавшись у вбиральні. Піднімала блузку і дивилася в дзеркало на свої понівечені груди: вони були геть у кривавих синцях. І думала, що мати правду каже: вона гидка й потворна, тим-то Гаррі й не хоче її більше бачити.

Раптом у двері постукали. То була Дженні.

— Ноло, що ти там робиш? У ресторані повно людей! Іди до клієнтів!

Нола перелякано відчинила двері: певне, Дженні покликали інші кельнерки й поскаржилися, що Нола весь ранок просиділа у вбиральні. Та Дженні зайшла до «Кларксу» випадково. Точніше, сподіваючись побачити там Гаррі. Натомість побачила, як мляво йде обслуговування.

— Ти плакала? — здивувалася Дженні.

— Я… я погано почуваюся.

— Вмийся і йди до зали. Я допоможу, поки людно. В кухні не можуть впоратися.

Пополудні, коли в ресторані знову стало спокійно, Дженні налляла Нолі лимонаду, щоб утішити її.

— Випий, — лагідно мовила вона. — Тобі полегшає.

— Дякую. Ти розкажеш своїй матінці, що я сьогодні погано працювала?

— Не переймайся, не розкажу. В усіх бувають хвилини смутку. Що в тебе сталося?

— Нещасливе кохання.

Дженні всміхнулася.

— Та облиш, ти така юна! Зустрінеш іще хорошого хлопця.

— Ох, не знаю…

— Облиш, кажу тобі. Радій життю! Ось побачиш, усе минеться. Уяви собі, зовсім недавно я була точнісінько в такому ж становищі. Почувалася нещасною і самотньою. А потім приїхав Гаррі…

— Гаррі? Гаррі Квеберт?

— Атож! Він такий хороший! Послухай-но… Все це неофіційно, я не повинна тобі казати, але ж ми подруги? І я така щаслива, що можу комусь похвалитися: Гаррі кохає мене. Він мене кохає! Він пише про мене тексти про кохання. Вчора ввечері возив мене до Конкорда на свято Дня незалежності. Це було так романтично!

— Учора ввечері? Хіба він не зустрічався там із видавцем?

— Кажу тобі, він був зі мною! Ми дивилися феєрверк над річкою, це було так гарно!

— То ви з Гаррі… Ви… ви разом?

— Так! О Ноло, ти ж рада за мене, правда? Тільки не кажи нікому. Не хочу, щоб усі знали. Люди, вони ж такі: відразу починають заздрити.

Нола відчула, як стиснулося її серце; раптом стало так боляче, що захотілося померти. Отже, Гаррі кохає іншу. Кохає цю Дженні Квінн! Це кінець, він більш не хоче її. Він навіть знайшов, ким її замінити. Голова пішла обертом.

Закінчивши зміну о шостій, вона ненадовго зайшла додому, а потім подалася до Гусячої бухти. Гарріного авто не було там. І куди ж він поїхав? До Дженні? Від цієї думки їй стало боляче; вона ледве стримувала сльози. Піднялася на декілька сходинок, під маркізу, дістала з кишені конверт і запхала під двері. В конверті були дві світлини з Рокленда: на одній зграя чайок на морському березі, на другій — вони удвох під час тієї мандрівки. Ще там був коротенький лист, декілька рядків, написаних на її улюбленому папері.

Любий Гаррі!

Знаю, ви не кохаєте мене. Та я завжди вас кохатиму. Залишаю фото з пташками, яких ви так добре малюєте, і нашу світлину, щоб ви ніколи мене не забували.

Знаю, ви не хочете мене бачити. Та бодай напишіть мені. Однісінький раз. Просто декілька слів, щоб у мене лишилася згадка про вас.

Я вас ніколи не забуду. Ви найдивовижніша людина, яку я зустрічала в житті.

Кохаю вас навіки.

Вона щодуху метнулася звідти. Спустилася до берега, скинула сандалі й побігла по воді, як того дня, коли зустріла його.

З роману Гаррі Л. Квеберта «Початки зла».

Листи почали надходити після того, як вона лишила йому записку під дверми. Любовний лист, щоб сказати все, що вона почувала до нього.

Любий Гаррі!

Знаю, ви не кохаєте мене. Та я завжди вас кохатиму. Залишаю фото з пташками, яких ви так добре малюєте, і нашу світлину, щоб ви ніколи мене не забували.

Знаю, ви не хочете мене бачити. Та бодай напишіть мені. Однісінький раз. Просто декілька слів, щоб у мене лишилася згадка про вас.

Я вас ніколи не забуду. Ви найдивовижніша людина, яку я зустрічала в житті.

Кохаю вас навіки.

Зібравшись із духом, він відповів за кілька днів. Писати — то була дрібниця. Писати їй — справжня епопея.

Люба моя!

Як можете казати, що я не кохаю вас? Ось вам слова кохання, вічні слова, вони линуть із самісіньких глибин мого серця. Слова, щоб сказати. Що я думаю про вас кожного ранку, прокидаючись, і кожного вечора, лягаючи спати. Ваше обличчя закарбувалося у мені, й, заплющуючи очі, я бачу вас перед собою.

Ще сьогодні я стояв перед вашим будинком удосвіта. Мушу зізнатися: я часто так роблю. Я шукав ваше вікно, світла ніде не було. Я уявляв, як ви спите наче янголятко. Потім побачив вас і милувався вами, вашою гарною сукнею з квітами, вона так вам личить. Ви здавалися трохи засмученою. Чому ви сумуєте? Скажіть, і я сумуватиму разом із вами.

Р. S. Пишіть мені поштою, так надійніше.

Я так вас кохаю. Кожного дня, кожнісінької ночі.

Любий мій!

Пишу відразу, щойно прочитала вашого листа. Насправді я перечитала його десять разів, а може, і сто! Ви так гарно пишете. Кожне ваше слово — справжнє диво. Ви такий талановитий. Чому ви не хочете прийти до мене? Чому ховаєтеся? Чому не хочете балакати зі мною? Чому приходите рід моє вікно, а не до мене?

Покажіться, благаю вас. Я сумую, відколи ви перестали говорити зі мною.

Напишіть мені якнайшвидше. Чекаю ваших листів із нетерпінням.

Вони знали, що віднині писати означало — кохати, тому що їм не судилося бути разом. Вони цілуватимуть папір, як прагнули цілувати одне одного, вони чекатимуть пошти, як чекали б одне одного на пероні вокзалу.

Часом він ховався на розі її вулиці, так, щоб ніхто не побачив, і чекав, коли прийде листоноша. Він дивився, як вона вибігає з хати і кидається до поштової скриньки, щоб узяти дорогого листа. Вона жила тільки заради цих слів кохання. Чудесна і трагічна сцена: кохання було їхнім найбільшим, але недосяжним скарбом.

Люба моя, найдорожча!

Не можу я показатися: це завдасть нам страшенного лиха. Ми з різних світів, люди не зрозуміють цього.

Я так страждаю через своє походження! Чому потрібно жити за чужими правилами? Чому ми не можемо просто кохати, попри всі відмінності? Такий сучасний світ — світ, де двоє кохають одне одного і не можуть узятися за руки. Такий сучасний світ: у ньому повнісінько законів, безліч правил, та ці кляті правила замикають людські серця і роблять їх черствими.

А наші серця чисті, їх не можна замкнути.

Кохаю вас безмежно, вічною любов'ю. Від найпершого дня.

Любове моя!

Дякую за останній лист. Пишіть, не зупиняйтеся, це так чудово.

Моя матінка питає, хто це мені стільки пише. Хоче знати, чому я весь час бігаю до поштової скриньки. Щоб заспокоїти її, кажу, що це подруга, з якою я познайомилася минулого літа в таборі. Не люблю брехати, але так простіше. Знаю, ваша правда, ми не можемо казати правди: люди заподіють вам зло. Хоча мені так боляче надсилати вам листи, коли ми зовсім поруч.

21. Про те, як тяжко любити

— Знаєте, Маркусе, який єдиний спосіб збагнути, як сильно ви кохаєте людину?

— Ні.

— Втратити її.

Дорогою до Монберрі є невеличке озеро, про яке знають усі місцеві мешканці; спекотної пори там повнісінько родин і дітлахів із літніх таборів. Люди сходяться туди від самісінького ранку: береги рясніють пляжними килимками і парасольками, під якими сидять батьки, поки їхні діти галасливо купаються в зеленій літеплій воді з клаптями піни там, куди течією зносить сміття від пікніків. Відколи якась дитина нахромилася на використаний шприц, покинутий на березі, — було це років зо два тому, — міська влада Монберрі постаралася облаштувати територію довкола озера. З’явилися столи для пікніків і барбекю, щоб ніхто вже не розпалював багать, що перетворювали зелений моріжок на місячний пейзаж, значно побільшало смітників, поставили збірні вбиральні, розширили і бетонний паркувальний майданчик біля берега, а від червня до серпня бригада прибиральників щодня збирала на пляжі відходи, презервативи і собаче лайно.

Того дня, коли я, збираючи матеріал для книжки, приїхав на озеро, дітлахи зловили жабу — певне, останню мешканку цього ставка, — і смикали її за задні лапи, намагаючись їх відірвати.

Ерні Пінкас казав, що те озеро — пречудова ілюстрація людського занепаду, що охопив Америку і весь світ. Тридцять три роки туди майже ніхто не ходив. Дістатися до водойми було нелегко: треба було покинути авто на шосе, перетнути гай, а потім іще з півмилі продиратися крізь високу траву і кущі шипшини. Та результат вартував тих зусиль — перед тобою поставало розкішне озеро, всуціль укрите рожевим квітом латаття та ще й облямоване великими плакучими вербами. У прозорій воді шугали зграйки золотавих окунців; на них пантрували сріблясті чаплі, які непорушно стовбичили в очереті. Був навіть клаптик пляжу з сірим піском.

Туди і подався Гаррі, ховаючись від Ноли. Тут він і перебув суботу, 5 липня, коли вона лишила перший свій лист під дверми його дому.

Субота, 5 липня 1975 року

Він приїхав до озера пополудні. Ерні Пінкас уже чекав його, влігшись на березі.

— Прибули-таки? — запитав Пінкас. — Просто диво, що ви не в «Кларксі».

Гаррі всміхнувся.

— Ви стільки розповідали мені про це озеро, що я не міг не приїхати.

— Гарно, правда ж?

— Неймовірно.

— Оце вона, Гаррі, Нова Англія. Заповідний рай, і це мені в ній і подобається. В інших місцях завжди щось будують і бетонують. А тут інша річ: закладаюся, що за тридцять років цей куточок залишиться такий, як є.

Скупавшись, вони посідали обсохнути на сонці і заговорили про літературу.

— До речі, про книжки. Як рухається ваш роман? — запитав Пінкас.

— Ох!.. — скрушно відказав Гаррі.

— Не зітхайте так сумно, я певен, усе буде дуже добре.

— Та ні, як на мене, все кепсько.

— Дайте прочитати, я вам висловлю об’єктивну думку, обіцяю. Що вам не подобається?

— Усе. Нема натхнення. Не знаю, як розпочати. Здається, я сам не тямлю, про що пишу.

— А сюжет який?

— Історія кохання.

— А, про кохання… — зітхнув Пінкас. — То ви закоханий?

— Так.

— Непоганий початок. Скажіть, Гаррі, ви не дуже скучили за життям у великому місті?

— Ні. Тут мені добре. Мені потрібен був спокій.

— А що ви, власне, робите у Нью-Йорку?

— Я… ну, я письменник.

— Гаррі… — Пінкас на мить затнувся. — Не ображайтеся, але я розмовляв з одним приятелем, ньюйорківцем…

— Та й що?

— Він сказав, що вперше про вас чує.

— Не всі ж мене знають. У Нью-Йорку сила-силенна людей.

Пінкас усміхнувся, показуючи, що не має лихих намірів.

— Здається, вас ніхто не знає, Гаррі. Я зв’язався з видавництвом, що видало вашу книжку… Хотів замовити ще кілька примірників… Я не знав, що то за видавець, гадав, це я невіглас… Аж виявив, що то друкарня в Брукліні… Я їм телефонував, Гаррі… Ви надрукували книжку власним коштом…

Гаррі зашарівся й похилив голову.

— То ви все знаєте… — прошепотів він.

— Що знаю?

— Що я брехун.

Пінкас приязно поклав йому долоню на плече.

— Брехун? Аж ніяк! Не кажіть дурниць! Я читав вашу книжку, мені вона дуже сподобалася! Тим-то й хотів я замовити ще. Чудова книжка, Гаррі! Хіба обов’язково мати славу, щоб бути хорошим письменником? У вас величезний талант, я певен, про вас незабаром знатимуть усі. Хтозна, може, та книжка, що ви зараз пишете, буде шедевром.

— А що як не пощастить?

— Вам пощастить. Я знаю.

— Дякую, Ерні.

— Не дякуйте, це щира правда. І не хвилюйтеся, я нікому нічого не скажу. Це залишиться поміж нами.

Неділя, 6 липня 1975 року

О третій пополудні Тамара Квінн усадовила чоловіка на ґанку — в костюмі, з сигарою в зубах і келихом шампанського.

— Тільки не метушися! — суворо звеліла вона.

— Кицюню, таж мені сорочка коле.

— Замовкни, Бобусику! Це дуже дорога сорочка, а дорогі речі не колються.

Кицюня придбала нові сорочки в одній із центральних крамниць Конкорда.

— Чому я не можу вбирати інших моїх сорочок?

— Я ж тобі сказала: не хочу, щоб ти вдягав свої старі заяложені лахи, коли до нас прийде великий письменник!

— І мені не подобається смак цієї сигари…

— Іншим боком візьми в зуби, телепню! Ти її не тим кінцем устромив. Хіба не бачиш, он кільце біля головки?

— Я думав, то ковпачок.

— Ти геть нічого не тямиш у розкошáх?

— У розкошах?

— Так зветься щонайвища розкіш.

— Я й не знав, що можна казати «розкошí».

— Та ти, бачу, нічогісінько не знаєш, бідолашний мій Бобусику. Гаррі має прийти хвилин за п’ятнадцять, постарайся мати гідний вигляд. І вразити його.

— І що мені робити?

— Замислено кури сигару. Як великий бізнесмен. А як він забалакає до тебе, відповідай зверхньо.

— А як це — зверхньо?

— Чудове запитання. Якщо ти дурний мов ступа і геть нічого не тямиш, то поводься ухильно і відповідай запитанням на запитання. Якщо він тебе запитає: «Ви були за чи проти війни у В’єтнамі?» — відповідай: «Якщо ви ставите таке запитання, то, певне, маєте з цього приводу власну думку?». І тут — раз! — наливаєш йому шампанського. Оце називається відвернути увагу.

— Добре, кицюню.

— Не підведи мене.

— Добре, кицюню.

Тамара повернулася до хати, і Роберт з досадою вмостився в плетеному кріслі. Йому огидний був цей Гаррі Квеберт, цей буцімто незрівнянний письменник, який, судячи з усього, корчить із себе неабияке цабе. І гидко було йому дивитися на дружину, яка влаштовує довкола нього шлюбні танці. Він слухався її тільки тому, що вона пообіцяла: сьогодні ввечері він зможе побути її Робертом-Кабанчиком і навіть спати в її кімнаті — у подружжя Квіннів були різні спальні. Зазвичай вона раз на три-чотири місяці погоджувалася віддатися йому, найчастіше після довгих слізних благань, та права спати з нею його позбавили вже давно.

У домі, на другому поверсі, Дженні вже закінчувала вбиратися: на ній була довга, широка вечірня сукня з пишними плічками і фальшиве намисто; на пальцях декілька зайвих перснів, на вустах забагато помади. Тамара поправила на дочці сукню і всміхнулася.

— Ти прекрасна, люба. У цього Квеберта очі полізуть рогом, як він тебе побачить!

— Дякую, мамо. А не занадто?

— Занадто? Та ні, якраз.

— Але ж ми тільки в кіно йдемо!

— А далі? А що як потім буде розкішна вечеря? Про це ти подумала?

— В Аврорі немає розкішних ресторанів.

— А що як Гаррі замовив для своєї нареченої столик у розкішному ресторані в Конкорді?

— Мамо, ми ж іще не заручені.

— Ох, люба, це станеться вже ось-ось, я певна цього. Ви вже цілувалися?

— Ще ні.

— Хай там як, та коли він захоче тебе полапати, не пручайся, заради бога!

— Добре, мамо.

— І така чудова думка йому спала — запросити тебе в кіно!

— Та це я його запросила. Набралася хоробрості, подзвонила і сказала: «Любий Гаррі, ви забагато працюєте! Ходімо краще ввечері у кіно».

— І він погодився…

— Відразу, не вагаючись ані миті.

— Ось бачиш, наче він сам це придумав.

— Мені завжди так незручно його турбувати… Бо він пише про мене. Знаю, я бачила шматочок. Він там каже, що ходить у «Кларкс», тільки щоб бачити мене.

— Ох, люба! Це так бентежить.

Тамара взяла пуделечко з рум’янами і підмалювала дочці обличчя, поринувши в мрії. Він пише книжку про неї: отже, незабаром у Нью-Йорку всі дізнаються про «Кларкс» і про Дженні. Мабуть, і фільм буде. Прекрасна перспектива! Цього Квеберта сам Господь послав: вони були добрі християни, то й заслужили. Вона хутко зметикувала: найближчої неділі треба неодмінно влаштувати обід просто неба, щоб усе стало офіційно. Часу обмаль, та нічого не вдієш, бо за тиждень, у суботу, буде літній бал, усе приголомшене місто заздрісно дивитиметься на Дженні, яка ходитиме під руку з великим письменником. Тому її, Тамарині, подруги повинні побачити доньку разом із Гаррі ще до балу, щоб чутки встигли облетіти всю Аврору, тоді всі того вечора тільки на них і дивитимуться. Ох, яке це щастя! Вона так хвилювалася за доньку: щоб вона, боронь боже, за далекобійника заміж не вийшла, який заскочив би перекусити до них у ресторанчик! Або ще гірше — за соціаліста. Чи й геть паскудно — за негра. Уявивши це, Тамара аж затрусилася: її Дженні з якимсь страшнючим негром! Раптом вона занепокоїлася: чимало великих письменників юдеї. А що як Квеберт — юдей? Ото жах! А якщо ще й юдей-соціаліст? У жидів біла шкіра, їх так просто не впізнаєш. Негри принаймні чесні, вони чорні, щоб усі їх бачили ще звіддаля. А жиди — брехуни. Вона відчула біль у животі, почалися шлункові спазми. Після справи Розенберґів вона страшенно боялася жидів. Це ж вони передали Совітам ядерну бомбу! Як взнати, чи не жид, бува, цей Квеберт? Аж раптом її осяяло. Зиркнула на годинник: якраз устигне, поки він прийде. І побігла до крамниці.

У двадцять хвилин на четверту перед домом Квіннів зупинився чорний «шевроле монте-карло», і Роберт Квінн здивовано побачив, що з нього виходить Гаррі Квеберт: Робертові й самому страшенно подобалася ця модель авто. Ще він помітив, що великий письменник не надто вирядився. Проте Квінн дуже церемонно привітався з ним і відразу ж запропонував хильнути справжніх розкошíв, як йому звеліла дружина.

— Шампанського? — запитав він.

— Е-е, правду кажучи, я не дуже його полюбляю, — відказав Гаррі. — Хіба що пива, якщо у вас є…

— Аякже! — по-простацькому вигукнув Роберт.

Він дуже добре знався на пиві. Мав навіть книжку про всі сорти пива, які варять в Америці. Побіг до холодильника взяти дві холодні пляшки, а дорогою гукнув своїм «паням» на другому поверсі, що не-такий-уже-й-великий Гаррі Квеберт нарешті прийшов. Чоловіки посідали під маркізою, засукавши рукави сорочок, цокнулися пляшками і заговорили про автомобілі.

— Чому у вас «монте-карло»? — запитав Роберт. — Тобто я хочу сказати, з вашими грошенятами могли б купити будь-яку модель, а обрали «монте-карло»…

— Вона спортивна і водночас практична. Та й дизайн мені до вподоби.

— Мені теж! Торік я мало її не придбав!

— Чому ж не придбали?

— Жінка не захотіла.

— Треба було спершу купити, а тоді вже питати.

Роберт зареготав: цей Квеберт, виявляється, геть простий, привітний і, головне, дуже симпатичний. Тієї ж хвилини на ґанок вибігла Тамара, в руках у неї було те, що вона купила в крамниці: тарілка з нарізаним салом і м’ясивом. «Добридень, пане Квеберте! — проспівала вона. — Ласкаво просимо! Хочете свинини?» Гаррі поздоровкався і взяв трохи шинки. Побачивши, як гість наминає шинку, вона відчула солодке полегшення. Ідеальний чоловік — не мурин і не жид.

Оговтавшись, вона побачила, що Роберт зняв краватку й вони обидва цмулять пиво просто з пляшок.

— Що це ви робите? Ви не п’єте шампанського? А ти, Роберте, чому такий розхристаний?

— Та гаряче мені! — жалібно проскиглив Роберт.

— А мені більше пиво подобається, — відказав Гаррі.

І тоді вийшла Дженні в своїй вечірній сукні, занадто чепурна, та все ж зваблива.

Тимчасом у домі на Террас-авеню, 245, отець Келлерґан увійшов до доньчиної кімнати і побачив, що вона плаче.

— Що сталося, люба?

— Ох, тату, мені так сумно…

— Чому?

— Через маму…

— Не кажи такого…

Нола сиділа долі з заплаканими очима. Панотцеві стало її шкода.

— Ходімо в кіно, га? — запропонував він, щоб утішити дочку. — Ти, я і величезний пакет попкорну! Сеанс о четвертій, ми ще встигаємо.

— Моя Дженні — особливе дівча, — казала Тамара, поки Роберт, скориставшись тим, що жінка відвернулася, маламурив ковбасу. — Уявляєте, вона вже в десять років перемагала на всіх місцевих конкурсах краси. Дженні, люба, ти пам’ятаєш?

— Так, мамо, — зітхнула Дженні. Їй було ніяково.

— Може, подивимося альбоми зі світлинами? — запропонував Роберт із напханим ротом, згадавши сценарій, який змусила вивчити дружина.

— Авжеж! Альбоми! — вигукнула Тамара.

І відразу ж принесла цілу купу альбомів, що відбивали перші двадцять чотири роки існування Дженні на світі. Гортаючи сторінки, вона весь час вигукувала: «А хто ця чудова дівчинка?» — «Дженні!» — відповідали вони з Робертом.

Коли зі світлинами покінчили, Тамара звеліла чоловікові наповнити келихи шампанським і зважилася нарешті заговорити про прийняття, яке хотіла влаштувати наступної неділі.

— Якщо матимете час, пане Квеберте, приходьте до нас на обід наступної неділі.

— Охоче.

— Не переймайтеся, нічого особливого не буде. Тобто я розумію, що ви приїхали сюди відпочити від нью-йоркської світської метушні. Буде просто сільський обід із пристойними людьми.

За десять до четвертої, коли Нола з батьком заходили до кінотеатру, біля входу зупинився чорний «шевроле монте-карло».

— Займи місця, а я куплю повітряної кукурудзи, — сказав Девід Келлерґан.

Нола ввійшла до зали тієї миті, коли Гаррі з Дженні опинилися у вестибюлі.

— Займи місця, а я заскочу на хвильку до вбиральні, — сказала Дженні.

Гаррі ввійшов до зали і, пропихаючись крізь юрму глядачів, віч-на-віч зіткнувся з Нолою.

Угледівши її, відчув, як шалено закалатало серце. Йому так бракувало її.

Угледівши його, Нола відчула, як шалено закалатало серце. Їй треба було поговорити з ним: якщо він із Дженні, то нехай скаже. Хотіла почути це від нього.

— Гаррі, я…

— Ноло…

Цієї миті з натовпу виринула Дженні. Нола зрозуміла, що він прийшов із нею, і кинулась із зали.

— Гаррі, з тобою все гаразд? — запитала Дженні. — Ти якийсь дивний.

— Так… Я… я зараз прийду. Займи місця, а я куплю поп-корну.

— Купи, купи! І нехай покладуть якнайбільше масла.

Гаррі відчинив двері й побачив, як Нола пробігла вестибюлем і піднімається на галерею другого поверху, що була заборонена для відвідувачів. Він помчав за нею, перескакуючи через дві сходинки.

На другому поверсі нікого не було; він наздогнав її, вхопив за руку і притиснув до стіни.

— Пустіть мене! — зойкнула вона. — Пустіть, бо закричу!

— Ноло, не гнівайся на мене!

— Чому ви уникаєте мене? Чому більше не ходите до «Кларксу»?

— Вибач…

— Я негарна для вас? Чому ви не сказали мені, що заручені з Дженні Квінн?

— Що? Ні з ким я не заручений. Хто тобі таке сказав?

Вона полегшено всміхнулася.

— То ви з Дженні не разом.

— Ні, кажу ж тобі!

— То ви не вважаєте мене бридкою?

— Бридкою? Ох, Ноло, ти така гарна!

— Правда? Я так засмутилася… Думала, не подобаюся вам. Навіть хотіла виплигнути з вікна.

— Не кажи таке.

— То скажіть іще раз, що я гарна…

— Як на мене, ти дуже гарна. Вибач, що засмутив тебе.

Вона знову всміхнулася. Вся ця історія — непорозуміння!

Він кохає її. Вони кохають одне одного! Нола прошепотіла:

— Забудьмо про це. Обніміть мене міцніше… Ви такий чудовий, такий гарний, такий витончений.

— Не можу, Ноло.

— Чому? Якби ви справді вважали мене гарною, то не відштовхували б!

— Я вважаю тебе дуже гарною. Але ти ще дівча.

— Я не дівча!

— Ноло… Нам не можна бути разом.

— Чому ви такий жорстокий до мене? Не хочу з вами більше розмовляти, ніколи!

— Ноло, я…

— Ідіть звідси негайно! Ідіть, не говоріть зі мною. Не розмовляйте зі мною більше, бо я скажу, що ви збоченець. Ідіть до своєї любки! Це вона мені сказала, що ви разом. Я все знаю! Все знаю, Гаррі, я вас ненавиджу! Геть! Геть!

Вона відіпхнула його, помчала вниз і кинулася з кінотеатру. Гаррі понуро поплентався до зали. В дверях він зіткнувся з отцем Келлерґаном.

— Добридень, Гаррі.

— Панотче!

— Я шукаю свою доньку, ви не бачили її? Доручив їй зайняти місця, а вона щезла.

— Я… Здається, вона щойно пішла звідси.

— Пішла? Та як це? Фільм от-от розпочнеться.

Після кіно вони подалися до Монберрі поїсти піци. На зворотному шляху Дженні аж сяяла: чудовий вечір! Їй хотілося бути поруч із цим чоловіком кожен вечір, усе життя.

— Гаррі, не вези мене відразу додому, — попросила вона. — Все було так гарно… Мені не хочеться, щоб цей вечір закінчувався. Ми можемо піти до берега.

— До берега? Чому до берега?

— Бо це так романтично! Зупинися біля Ґранд-біч, там ніколи нікого нема. Ми можемо фліртувати, мов студенти, лежачи на капоті. Дивитися на зорі й тішитися темрявою. Прошу тебе…

Він хотів було відмовитися, та вона наполягала. Тоді він запропонував не на берег, а до лісу: берег належав Нолі. Він зупинився біля Сайд-Крік-лейну і, щойно вимкнув двигун, Дженні накинулася на нього і, не питаючи згоди, міцно вп’ялася в уста. Вона тримала його за голову і душила язиком. Її руки обмацували його тіло, вона огидно стогнала. В салоні було темно; вона залізла на нього, і він відчував, як її тверді пипки впираються в його тіло. Дженні була розкішна жінка, з неї вийшла б ідеальна дружина, вона тільки того й хотіла. Він одружився би з нею, не вагаючись, хоч узавтра: така дівчина — мрія багатьох чоловіків. Та в його серці не було для неї місця, його цілком заповнили чотири літери: Н-О-Л-А.

— Гаррі, — прошепотіла Дженні, — ти чоловік, якого я чекала все життя.

— Дякую.

— Тобі добре зі мною?

Він промовчав, тільки делікатно відхилився.

— Дженні, нам пора повертатися. Я й не помітив, що вже так пізно.

Авто рушило в бік Аврори.

Він висадив Дженні коло хати, не помітивши, що вона плаче. Чому він не відповів? Він не кохає її? Чому вона почувається такою самотньою? Адже їй небагато треба: все, про що вона мріє, це щоб знайшовся добрий хлопчина, який кохав би її, захищав, дарував квіти вряди-годи і водив вечеряти. Нехай навіть гот-догами частував, якщо небагатий. Просто задля задоволення піти кудись разом. Насправді їй не потрібен Голлівуд, якщо знайдеться чоловік, якого вона кохатиме і який кохатиме її. Вона стояла під маркізою і дивилася вслід чорному «шевроле», аж поки він сховався у пітьмі, а потім заридала, затуливши обличчя долонями, щоб не почули батьки. Надто ж матінка. Не хотілося нічого їй розповідати. До хати вона піде, аж коли на другому поверсі погасне світло.

Раптом Дженні почула, що десь загуркотів двигун; звела голову, сподіваючись, що це повернувся Гаррі, що він зараз обніме її й утішить. Але ні: біля будинку спинилося поліційне авто. Вона пізнала Тревіса Довна — він патрулював на вулицях і випадково опинився коло будинку Квіннів.

— Дженні, все гаразд? — запитав він крізь відчинене вікно автівки.

Вона стенула плечима. Тревіс вимкнув двигун і відчинив дверцята, але перш ніж вийти, витяг із кишені аркуш паперу, і квапливо перечитав написаний текст:

Я: Вітаю, Дженні, як справи?

Вона: Привіт, Тревісе! Що нового?

Я: Я тут випадково проїздив. Ти пречудова. Ти така гарна. Маєш гарний вигляд. Я ось що подумав: у тебе є кавалер для літнього балу? А то ми могли б піти удвох.

— ІМПРОВІЗУВАТИ —

Запропонувати їй прогулятися і/або молочний коктейль.

Він піднявся на ґанок і сів коло неї.

— Що сталося? — занепокоєно запитав він.

— Нічого, — відказала Дженні, втираючи сльози.

— Та ні, не нічого. Ти ж плачеш, я бачу.

— Мене скривдив один чоловік.

— Що? Хто це? Скажи мені хто! Мені ти можеш усе казати… Я розправлюся з ним, ось побачиш!

Вона сумно всміхнулася і схилила голову йому на плече.

— Не має значення. Але дякую, Тревісе, ти хороший хлопчина. Добре, що ти поруч.

Він набрався хоробрості і підбадьорливо обняв її за плечі.

— Знаєш, — провадила Дженні, — я отримала лист від Емілії Каннінгем, отої, що навчалася з нами в школі. Вона тепер мешкає в Нью-Йорку. Знайшла хорошу роботу, вагітна першою дитиною. Часом я розумію, що всі виїхали звідси. Всі, крім мене. І тебе. А, власне, чому ми лишилися в Аврорі, Тревісе?

— Хтозна… Дивлячись хто.

— Ось ти, наприклад, чому лишився?

— Я хотів бути поруч із людиною, яку дуже кохаю.

— А хто це? Я її знаю?

— Авжеж, знаєш. Чуєш, Дженні, я оце хотів… Хотів запитати… Словом, якщо ти… Ну, з приводу…

Він стиснув у кишені аркушик і спробував заспокоїтися: треба було запропонувати, щоб вона пішла з ним на той бал. Це ж так просто. Але цієї миті двері з гуркотом відчинилися. На порозі стояла Тамара в халаті й бігуді.

— Дженні, люба… чого це ти сидиш під дверима? Мені здалось, я чула голоси… А, це наш бравий Тревіс. Як справи, хлопчику?

— Доброго вечора, пані Квінн.

— Дженні, ти саме вчасно. Ходімо, допоможеш мені, добре? Мені треба зняти бігуді, а твій тато геть безпорадний. Таке враження, що в нього руки зі сраки ростуть.

Дженні підвелася і помахала Тревісові на прощання. Двері за ними зачинилися, а він іще довго сидів на ґанку сам.

Тієї ж ночі Нола вилізла у вікно і побігла до Гаррі. Мала його побачити, з’ясувати, чому він більше не хоче її знати. Чому навіть не відповів на її лист? Вона згаяла з півгодини, щоб добігти до Гусячої бухти. На терасі горіло світло: Гаррі сидів за великим дерев’яним столом і дивився на океан. Вона гукнула його, і він аж сахнувся від несподіванки.

— Ноло, нехай тобі! Ти так налякала мене!

— Он що я у вас викликаю! Страх, так?

— Ти добре знаєш, що це неправда… Що ти тут робиш?

Вона заплакала.

— Я й сама не знаю… Я так вас кохаю. Я ніколи такого не відчувала…

— Ти втекла з дому?

— Ага. Я кохаю вас, Гаррі. Чуєте? Я вас кохаю, як ніколи нікого не кохала і ніколи більше не кохатиму.

— Не кажи так, Ноло…

— Чому?

У нього аж у животі судомило. Ховав од неї аркуш, який лежав перед ним, бо то був перший розділ його роману. Нарешті пощастило розпочати. То була книжка про неї. Він писав для неї книгу. Він кохав її так, що писав їй книжку. Та не зважувався про це сказати. Надто вже боявся того, що могло статися, якщо він кохатиме її.

— Я не можу тебе кохати, — сказав він з удаваною байдужістю.

З її очей покотилися сльози.

— Ви брешете! Ви негідник і брехун! Навіщо тоді був Рокленд? Навіщо тоді все?

Він змусив себе бути злим.

— То була помилка.

— Ні! Ні! Я гадала, що ви і я — це щось особливе! Це через Дженні? Ви кохаєте її, так? Що в неї таке, чого немає в мене?

Гаррі не міг і слова промовити, лише дивився, як Нола, вся в сльозах, чимдуж біжить і зникає в темряві.

*

— То була жахлива ніч, — розповідав мені Гаррі в залі для побачень. — Ми з Нолою — то було щось дуже сильне. Надзвичайно сильне, розумієте? Навіженство, та й годі! Кохання, що буває раз у житті! Я й досі бачу, як тієї ночі вона біжить берегом. І себе, який не знає, що вдіяти: бігти за нею? Залишатися вдома, але піти в підпілля? Чи набратися мужності і втекти з міста? Всі наступні дні я збував на озері в Монберрі, просто щоб не залишатися в Гусячій бухті, якби вона раптом знову прийшла до мене. А моя книжка, та, задля якої я приїхав до Аврори, заради якої пожертвував усіма заощадженнями, та книжка не рухалася. Чи просто заглохла. Я написав перші сторінки, але тепер мені знову заціпило. То була книжка про Нолу, але як писати її без Ноли? Як писати історію кохання, що заздалегідь приречене? Я годинами сидів перед своїми паперами, годинами, а писав по декілька слів, по кілька рядків. Поганих рядків, вбогих і заяложених. Жалюгідний стан, коли починаєш ненавидіти будь-які друковані тексти, бо всі вони в тисячу разів кращі, ніж можеш написати сам, і навіть ресторанне меню здається геніальним: «Т-bone steak: 8 dollars»[10] — подумати лишень, яке мистецтво! То був чистісінький жах, Маркусе; я був нещасний, і Нола теж була нещасна, через мене. Майже тиждень я уникав її, як міг. І все-таки вона приходила кілька разів до Гусячої бухти увечері. Приносила польові квіти, які збирала для мене. Стукала в двері, благала: «Гаррі, любий Гаррі, я не можу без вас. Впустіть мене, будь ласка. Дайте мені бодай побалакати з вами». А я чаївся й не озивався жоднісіньким словом. Чув, як вона б’ється у двері, й знову стукає, і плаче. Я сидів потойбіч — і не рухався. Чекав. Часом вона була коло входу понад годину. Потім я чув, як вона кладе квіти коло дверей і йде собі. Я кидався до кухонного вікна і дивився, як вона простує доріжкою. Мені хотілося видерти собі серце, так я її кохав. Та їй було п’ятнадцять років. Тій, кого я так шалено кохав, було п’ятнадцять років! І я виходив, брав ті квіти і ставив у вазу в вітальні. Всі букети, що вона приносила. І цілими годинами дивився на ті квіти. Мені було так самотньо і так сумно. А потім, наступної неділі, 13 липня 1975 року, сталося щось страшне.

Неділя, 13 липня 1975 року

Перед будинком номер 245 на Террас-авеню зібралася чимала юрба. Новина вже облетіла місто. Джерелом її був начальник поліції Пратт чи радше його дружина Емі: чоловіка терміново викликали до Келлерґанів. Емі Пратт відразу ж сповістила про це сусідці, та зателефонувала подрузі, а подруга сестрі, а діти тієї подруги посідали на велосипеди і помчали дзвонити в двері своїм друзям: сталося щось серйозне. Біля дому Келлерґанів стояло два поліційних авто і швидка допомога; Тревіс Довн стримував роззяв на хіднику. З гаража долинала оглушлива музика.

Гаррі дізнався про все те від Ерні Пінкаса о десятій ранку. Той довго грюкав у двері й, угледівши Гаррі в халаті і з розпатланою чуприною, зрозумів, що розбудив його.

— Я подумав, що вам ніхто не скаже, ото і прийшов, — сказав він.

— Про що не скаже?

— Це Нола.

— Що Нола?

— Вона намагалася вкоротити собі віку. Намагалася накласти на себе руки.

20. Обід у саду

— Гаррі, в тому що ви мені розповідаєте, є якийсь лад?

— Авжеж.

— То який?

— Ось ви зараз мене запитали… Насправді, може, і ніякого.

— Гаррі, це так важливо! Якщо ви мені не допоможете, я нічого не зможу зробити!

— Та байдуже, який у мене лад. Важливо, зрештою, який лад у вас. То на якому ми зупинилися? На дев'ятнадцятому?

— На двадцятому.

— Тоді номер двадцять: перемога у вас самому, Маркусе. Вам залишається тільки впустити її.

Рой Барнаскі зателефонував мені вранці в суботу, 28 червня.

— Любий Ґольдмане, чи знаєте ви, яке число у понеділок?

— Тридцяте червня.

— Тридцяте червня. Невже? Здуріти можна, як швидко час біжить. Il tempo è passato[11], Ґольдмане. І що в нас буде в понеділок тридцятого червня?

— Національний день крем-соди, — відказав я. — Допіру читав про це статтю.

— Тридцятого червня спливає ваш термін, Ґольдмане! Ось що буде в понеділок. Я щойно розмовляв із вашим агентом Дуґласом Кларреном. Він у нестямі. Каже, перестав вам телефонувати, бо ви некерований. «Ґольдман — це скажений жеребець», — ось що він мені сказав. Вам намагаються простягнути руку допомоги, знайти якийсь вихід, а ви волієте гнати наосліп, щоб вгатитися в стіну.

— Руку допомоги? Вам треба, щоб я придумав якусь порнографію про Нолу Келлерґан.

— Не треба красивих слів, Маркусе. Я хочу розважати читача, щоб йому кортіло купувати книжки. Люди дедалі менше купують книжок, хіба що всілякі жахіття, де знаходять свої підсвідомі ниці бажання.

— Я не збираюся писати дурню лише задля порятунку власної кар’єри.

— Як хочете. Так ось що буде тридцятого червня: моя секретарка Мариза, ви її добре знаєте, о десятій тридцять прийде до мене в кабінет на нараду. О цій порі в понеділок ми завжди обговорюємо виконання основних угод, що їхні терміни спливли протягом тижня. Вона скаже: «Маркус Ґольдман повинен був до сьогоднішнього дня надати нам рукопис. Ми нічого не отримали». Я солідно кивну, потім зачекаю до кінця дня, до останньої хвилини відкладаючи жахливий обов’язок, а десь о пів на восьму з глибоким жалем зателефоную Річардсонові, завідувачу юридичним відділом, і доведу до його відома цю прикру ситуацію. Скажу, що ми негайно позиваємося на вас за невиконання умов угоди і вимагаємо відшкодувати десять мільйонів доларів збитку.

— Десять мільйонів? Не смішіть мене, Барнаскі.

— Ваша правда — п’ятнадцять мільйонів.

— Ви йолоп, Барнаскі.

— Отут ви і помиляєтеся, Ґольдмане: це ви йолоп несосвітенний! Хочете гратися в дорослі ігри, та не хочете дотримуватися правил. Хочете грати в НХЛ, та не бажаєте брати участі у матчах плей-офф, а це недобре. І знаєте що? З грошей із вашого процесу я відчикрижу чималий кусень молодому письменникові з надмірними амбіціями, щоб він усім розповів історію Маркуса Ґольдмана або про те, як один талановитий, але занадто чутливий автор занапастив собі кар’єру і майбутнє. І він прийде до вас брати інтерв’ю в убогу хатину у Флориді, де ви житимете на самоті, починаючи вже з десятої ранку заливати очі горілякою, щоб забути минуле. Бувайте, Ґольдмане. Зустрінемося на суді.

І він кинув слухавку.

Незабаром після цього повчального дзвінка я подався обідати в «Кларкс» і раптом застав там усю родину Квіннів «у виданні» 2008 року. Тамара за шинквасом картала доньку — і те в неї не так, і се не так. Роберт сидів у куточку на лавці й наминав яєшню, читаючи спортивний додаток до «Конкорд Джеральд». Я сів коло Тамари, розгорнув першу-ліпшу газету і, вдавши, ніби читаю, почав слухати, як вона пирхає і скаржиться: в кухні бруд, кельнерки мов сонні мухи, кава холодна, пляшки з кленовим сиропом липкі, цукорниці порожні, столи масні, в приміщенні душно, грінки препогані, вона й цента не заплатила б за них, два долари за каву — це грабунок, і вона ніколи не передала б їй ресторан, якби знала, що донька зробить із нього вбогий шинок, адже в неї самої були такі плани з приводу цього закладу, й, до речі, люди з усього штату з’їжджалися сюди скуштувати її гамбургерів і казали, що вони найкращі в усіх усюдах.

Помітивши, що я прислухаюся, вона зміряла мене зневажливим поглядом і грізно запитала:

— Гей, парубче! А чого це ви підслуховуєте?

Я обернувся до неї з невинним виразом на обличчі.

— Я? Я вас не слухаю, що ви.

— Як це не слухаєте, коли відповідаєте! Ви звідкіля тут узялися?

— З Нью-Йорка.

Те слово вплинуло на неї заспокійливо, й вона відразу ж пом’якшала і спитала солоденько:

— І що ж такий приємний хлопчина з Нью-Йорка робить в Аврорі?

— Пишу книжку.

Лице її спохмурніло. Вона знову розлютилася.

— Книжку? То ви письменник? Ненавиджу писак! Усі ви нероби і брехуни. На що ви живете? На допомогу? Це ресторан моєї дочки, попереджаю, вона вас у борг не годуватиме. Тож як не маєте чим заплатити, котіться відціля. Котіться, бо поліцію викличу! У мене зять — начальник поліції.

Дженні за шинквасом з досадою скривилася.

— Мамо, це Маркус Ґольдман. Відомий письменник.

Матінка Квінн аж кавою захлинулася.

— Боже милий, то ви той малий байстрюк, що чіплявся за Квебертову спідницю?

— Так, пані.

— А ви змужніли трохи… Нічогенький такий. Хочете почути, що я думаю про Квеберта?

— Ні, дякую.

— А я все-таки скажу: я думаю, — він клятий блядун, і добре, що його підсмажать на електричному стільці!

— Мамо! — вигукнула Дженні.

— Це свята правда!

— Мамо, годі вже!

— Замовкни, дочко. Зараз я кажу. Запам’ятайте, пане клятий письменнику. Якщо у вас лишилося хоч трохи чесності, напишіть правду про Гаррі Квеберта: він бидло, збоченець, покидьок і вбивця. Він убив дівчинку Нолу, бабусю Купер і, в певному розумінні, мою Дженні.

Дженні вибігла в кухню. Здається, вона плакала. Сидячи на барному табуреті, пряма, немов палиця, Тамара Квінн, люто блискаючи очима і тицяючи пальцем у повітря, виклала мені причини свого гніву і те, як Гаррі Квеберт зганьбив її ім’я. Це сталося в неділю, 13 липня 1975 року, того дня, що мав би назавжди лишитися в пам’яті родини Квіннів: саме тоді, опівдні (як зазначалося в запрошеннях, розісланих десятку гостей), на щойно підстриженому газоні їхнього саду було влаштовано прийняття.

13 липня 1975 року

Тамара Квінн улаштувала ту велику подію з неабияким розмахом: у саду навішено тент, на столі — біла скатертина і срібло, «шведський стіл» замовлено у кулінара з Конкорда — рибна перекуска, холодна печеня, страви з морепродуктів і салат олів’є. Подавати холодні напої та італійське вино запросили кельнерів із рекомендаціями. Все мало бути ідеально. Той обід мав стати важливим світським раутом: Дженні готувалася офіційно познайомити свого нового кавалера з кількома видатними представниками впливових кіл Аврори.

Була за десять дванадцята. Тамара з гордістю оглядала святкове облаштування саду: все було готове. їжу вона принесе останньої миті, бо занадто спекотно. Ох, як усі смакуватимуть морські гребінці й хвости лобстерів, слухаючи вишукану бесіду Гаррі Квеберта, який сидітиме біля красуні Дженні. Уявивши це розкішне видовище, Тамара аж здригнулася з утіхи. Вона ще трохи помилувалася своїми приготуваннями і востаннє переглянула, як розсадить гостей, — вона записала все на папірчику і намагалася вивчити напам’ять. Все було ідеально. Тепер бракувало тільки гостей.

Їх було восьмеро — чотири її подруги з чоловіками. Тамара довго міркувала, скільки душ запросити. Нелегкий вибір: якщо гостей буде замало, всі подумають, що її прийняття провалилося, а якщо забагато, вишуканий сільський обід міг обернутися ярмарковим гульбищем. Урешті вона вирішила зупинитися на тих, хто напевне розпустить містом неймовірні чутки, тих, завдяки кому всі незабаром почнуть говорити, що відколи Тамара Квінн запопала в зяті зірку американської літератури, вона влаштовує розкішні обіди для обранців. Одне слово, запросила вона Емі Пратт, бо та організовувала літній бал, Беллу Карлтон, яка вважала себе законодавицею моди, бо її чоловік щороку міняв авто, Сінді Тірстен, очільницю багатьох жіночих клубів, і Донну Мітчелл, балакучу лярву, яка завжди хвалилася успіхами своїх дітиськів. Тамара готувалася всім їм утерти носа. Отримавши запрошення, вони телефонували їй, цікавлячись, із якого приводу той обід, а вона, щоб зберегти інтригу, спритно ухилялася від відповіді: «Мені треба сповістити вам важливу новину». Тамарі кортіло поглянути на їхні мармизи, коли вони дізнаються, що її Дженні та великий Квеберт — разом на все життя. Незабаром усі заговорять про родину Квіннів, усі почнуть заздрити їм.

Тамара була надто заклопотана прийняттям, тож потрапила до числа тих небагатьох мешканців міста, які не юрмилися в цей час перед домом Келлерґанів. Новину дізналася вранці, як і всі, й спершу перелякалася за свій обід: Нола намагалася вкоротити собі віку. Та, слава богу, самогубство було невдале, і Тамара зрозуміла, що їй пощастило двічі: по-перше, якби Нола померла, довелося б скасувати обід, адже щось святкувати за таких обставин непристойно. По-друге, сьогодні, слава богу, неділя, а не субота: адже якби Нола намагалася накласти на себе руки в суботу, довелося б шукати їй заміну в «Кларксі», а це нелегко. Ні, Нола таки добре вчинила — зробила все в неділю, та ще й невдало.

Упевнившись, що в саду все добре, Тамара пішла поглянути, що коїться в хаті. Дженні вона знайшла на своєму посту, біля входу, готову зустрічати гостей. Зате бідолаху Бобусика довелося суворо насварити: він був у сорочці та в краватці, але й досі без штанів, тому що в неділю йому дозволено було посидіти на веранді в трусах і з газетою, бо йому подобалося, коли труси провіває вітерець, прохолоджуючи його причандалля, надто ж те, що поросло волоссям, адже це так приємно.

— Чого це ти тут розсівся! — накинулася на нього дружина. — Цікаво, коли великий Гаррі Квеберт стане нашим зятем, ти так і гулятимеш у спідній білизні?

— Знаєш, — відказав Бобусик, — як на мене, він геть не такий, як ми думаємо. По суті, він простий хлопчина. Любить машини, холодненьке пиво… Гадаю, він не образиться, що в неділю я вбраний по-домашньому. Та я сам у нього запитаю…

— Нічого ти в нього не спитаєш! Спробуй тільки ляпни якусь дурню за столом! Щоб я тебе взагалі не чула! Ох, бідолашний мій Бобусику, якби могла, то зашила б тобі рота, щоб мовчав. Бо ти його як роззявляєш, то звідти сама лише хріновина вилітає. Щоб віднині у неділю ти був у штанях і сорочці. Й гаплик. Нема чого тут без штанів вештатися. Ми тепер неабиякі люди.

Виголошуючи ту промову, вона помітила, що перед чоловіком на журнальному столику лежить листівка, де вже написано кілька рядків.

— А це що таке! — вигукнула вона.

— Пусте.

— Ану покажи!

— Ні! — несподівано відрубав Бобусик, ухопивши листівку.

— Дай сюди, Бобусику!

— Це особистий лист.

— Ох, пан уже пише особисті листи! Дай сюди, кажу тобі! Хто господар у домі, я чи гівно якесь?

Вона вихопила у нього з рук листівку, яку він намагався заховати під газету. На листівці був намальований цуцик. Вона насмішкувато прочитала вголос:

Люба Ноло!

Бажаємо тобі якнайшвидше одужати і сподіваємося незабаром побачити в «Кларксі».

Нехай ці цукерочки посолодять тобі життя.

З любов'ю,

родина Квіннів

— А це що ще за дурня? — вигукнула Тамара.

— Листівка для Ноли. Піду куплю ласощів і пошлю їй з листівкою. Нолі буде приємно, хіба ні?

— Та ти просто смішний, Бобусику! Ця листівка з цуциком смішна, і твій лист смішний! «Сподіваємося незабаром побачити тебе у „Кларксі“»? Вона хотіла віку собі вкоротити, а ти думаєш, їй кортить повернутися і розносити каву? А цукерки? Що вона з ними робитиме?

— Гадаю, з’їсть їх із задоволенням. Ось бачиш, ти все спаскудила. Тим-то я й показувати не хотів.

— Ох, Бобусику, годі вже нюняти! — люто рубонула Тамара і подерла листівку. — Я пошлю їй квіти, розкішні квіти з найдорожчої крамниці в Монберрі, а не твої цукерки з супермаркету. І сама напишу на білій листівці красивим почерком: «Швидкого одужання. Від родини Квіннів і Гаррі Квеберта». А тепер влазь у штани, ось-ось гості надійдуть.

Донна Мітчелл із чоловіком подзвонили у двері рівно опівдні, відразу за ними прийшла Емі з начальником поліції Праттом. Тамара звеліла кельнерові подати вітальний коктейль, і вони випили його в саду. Пратт розповів, як його підняв з ліжка телефонний дзвінок.

— Крихітка Келлерґан намагалася проковтнути цілу купу пігулок. Здається, хапала все, що під рукою було, зокрема якесь снодійне. Та нічого особливого не відбулося. Її завезли до лікарні в Монберрі й промили шлунок. Панотець знайшов її у ванні. Каже, в неї була температура і взяла не ті ліки. А мені що… Головне, з дівчинкою все нормально.

— Добре, що це сталося вранці, а не опівдні, — сказала Тамара. — Прикро було б, якби ви не змогли прийти.

— І що ж таке важливе ти хочеш нам повідомити? — не втерпіла Донна.

Тамара з усмішкою відповіла, що хоче зачекати, коли зберуться всі гості. Незабаром прийшли Тірстени, а в двадцять хвилин на першу — Карлтони, виправдовуючись, що затрималися через проблеми з новим авто. Тепер зібралися всі. Крім Гаррі Квеберта. Тамара запропонувала випити ще по коктейлю.

— А кого ми чекаємо? — запитала Донна.

— Ось побачите, — відказала Тамара.

Дженні всміхнулася: то буде чудовий день.

О дванадцятій сорок Гаррі досі не було. Подали третій коктейль. За дві хвилини до першої — четвертий.

— Ще один коктейль? — зойкнула Емі Пратт.

— Бо я всіх вас дуже рада бачити! — сказала Тамара, яку вже почало непокоїти запізнення зоряного гостя.

Сонце смалило як навіжене. Всі трохи розімліли. «Я хочу їсти», — сказав нарешті Бобусик і заробив добрячого потиличника. Чверть на другу, а Гаррі знай не було. Тамара відчула, як усе в неї всередині стиснулося.

*

— Чекали ми, чекали, — розповідала Тамара за шинквасом «Кларксу». — Господи, як ми чекали на нього! Та ще й спека люта була. Піт котився з усіх, як горох…

— Ніколи в житті так пити не хотілося, — докинув з кутка Роберт, намагаючись встряти до розмови.

— Стули пельку! Здається, мене розпитують, а не тебе. Таких великих письменників, як пан Ґольдман, такі віслюки, як ти, не цікавлять.

Вона кинула в нього виделкою і знову обернулася до мене.

— Одне слово, ми чекали до пів на другу.

*

Тамара до кінця сподівалася, що в нього поламалося авто; може, він навіть в аварію потрапив? Що завгодно, тільки би не підвів її. Пославшись на те, що має наглянути в кухні, вона кілька разів заходила до хати й телефонувала до Гусячої бухти, але телефон не відповідав. Тоді послухала новини по радіо, проте ніяких помітних аварій не сталося і жоден великий письменник того дня у Нью-Гемпширі не помер. Двічі повз хату проїжджало авто, і щоразу серце її здригалося: це він! Але то були тільки дурнуваті сусіди.

Гості насилу на ногах трималися; мліючи від спеки, вони врешті з’юрмилися під наметом, у затінку. Посідали на свої місця та й сиділи мовчки. Тишу урешті порушила Донна. «Сподіваюся, це дуже важлива новина». — «Якщо я вип’ю ще один коктейль, мене знудить», — заявила Емі. Тамара здалась і закомандувала кельнерові розставити страви, а потім запропонувала гостям частуватися.

О другій годині дня обід був у розпалі, а жодних звісток від Гаррі так і не надходило. Дженні геть скулилася й не могла і шматочка проковтнути, силкуючись прилюдно не заплакати. Тамару аж трясло з люті: він запізнювався на дві години, то вже й не прийде. Як він посмів так учинити з нею? Пристойний джентльмен! Та ще й Донна взялась дошкуляти, розпитуючи, яку ж таку велику новину вона для них припасла. Тамара мовчала. Тоді бідолашний Бобусик, намагаючись урятувати становище і жінчину честь, врочисто виліз на стілець, підняв келих і гордо оголосив гостям: «Любі друзі, ми хотіли вам сповістити, що у нас новий телевізор». Запала тривала ніякова тиша. Тамара не змогла витерпіти такої наруги, тому підвелася і завила: «У Роберта рак. Скоро помре». Гості відразу ж захвилювалися, та й сам Бобусик теж: він і гадки не мав, що вмирає, і коли ж це, думав він собі, лікар устиг зателефонувати їм, і чому дружина нічого не сказала. І заплакав, адже незабаром він піде із життя. Все втратить — сім’ю, дочку, це любе містечко. І всі оточили його, врочисто обіцяючи, що відвідуватимуть його в лікарні й ніколи не забудуть.

Гаррі не поїхав на обід до Тамари Квінн, тому що був у Ноли в лікарні. Щойно Пінкас сповістив йому ту новину, він подався до лікарні в Монберрі. Декілька годин просидів на стоянці, не виходячи з авто і не знаючи, що робити. Почувався винним — адже померти вона вирішила через нього. Від тієї думки йому самому закортіло вкоротити собі віку. Він перестав стримувати свої почуття і лише тепер почав розуміти, як вабить його до неї. І проклинав кохання: поки вона була тут, поруч, він міг запевнити себе, що поміж ними нема нічого серйозного і що він має викреслити її зі свого життя, але зараз, коли він мало не втратив її, уявити життя без неї стало неможливо. Ноло, люба Ноло. Н-О-Л-О. Він так палко її кохав.

Коли нарешті зважився ввійти до лікарні, була п’ята година. Сподівався, що нікого не зустріне, та в центральному вестибюлі зіткнувся з заплаканим Девідом Келлерґаном.

— Отче… Я дізнався про Нолу. Мені дуже шкода, повірте.

— Дякую, Гаррі, що прийшли висловити співчуття. Вам, звісно, казатимуть, що Нола намагалася накласти на себе руки, та це підла брехня. У неї боліла голова, і дівчинка взяла не ті ліки. Як усі діти, вона часто буває неуважна.

— Авжеж, — погодився Гаррі. — Біда з тими ліками. В якій вона палаті? Я хочу відвідати її.

— Дуже люб’язно з вашого боку, але, розумієте, її зараз краще не займати. Їй не можна стомлюватися, ви ж знаєте.

Проте в отця Келлерґана був із собою записник, де відвідувачі могли залишити свої побажання. Гаррі написав: «Швидкого одужання. Г. Л. Квеберт», удав, ніби вже йде, а сам зачаївся в автомобілі. Прочекавши з годину, побачив панотця Келлерґана, який ішов паркувальним майданчиком до свого авто; тоді тихцем повернувся до головного корпусу лікарні і запитав номер Нолиної палати. Двадцять шоста, другий поверх. Він постукав. Серце його калатало. Ніхто не відповів. Він помалу прочинив двері. Нола сиділа на краєчку ліжка, вона була сама. Обернулась і побачила його; очі її на мить сяйнули радістю, та відразу ж згасли.

— Облиште мене, Гаррі… Облиште, бо я погукаю медсестер.

— Ноло, я не можу тебе покинути…

— Гаррі, ви були такий недобрий. Бачити вас не хочу. Мені й дивитися на вас неприємно. Через вас я хотіла померти.

— Прости мені, Ноло…

— Прощу, якщо тільки ви захочете бути зі мною. Якщо ні, дайте мені спокій.

Вона глянула йому просто у вічі; вигляд у нього був такий сумний і винуватий, аж вона не втерпіла і всміхнулася.

— Любий Гаррі, не дивіться на мене мов побитий пес. Обіцяєте ніколи не бути недобрим?

— Обіцяю.

— Просіть вибачення за всі ті дні, коли кидали мене саму під вашими дверми і жодного разу не відчинили мені.

— Ноло, пробач мені.

— Ви погано просите вибачення. Станьте на коліна. На коліна і просіть вибачення.

Він більше не вагався: став навколішки і поклав голову на голі коліна. Вона схилилася і погладила його по обличчю.

— Підведіться, Гаррі. Ідіть до мене, любий мій. Я кохаю вас. Кохаю від того самого дня, як уперше побачила. Я хочу назавжди бути вашою.

Поки Гаррі з Нолою знову віднаходили одне одного в маленькій лікарняній палаті, в Аврорі давно скінчився обід у саду, і Дженні, замкнувшись у кімнаті, оплакувала свою ганьбу і сум. Роберт пішов її втішати, та вона не відчинила йому. А охоплена гнівом Тамара помчала до Гаррі вимагати пояснень. Вона лише на десять хвилин розминулася з неочікуваним гостем, який подзвонив у двері. Роберт відчинив: на порозі стояв Тревіс Довн у парадній формі; замружившись і простягаючи оберемок троянд, він одним духом випалив:

— Дженні-хочеш-піти-зі-мною-на-літній-бал-будь-ласка-дякую!

Роберт зареготав.

— Здоров, Тревісе, ти, певне, хочеш побалакати з Дженні?

Тревіс витріщився й здушено вигукнув:

— Пан Квінн? Я… я перепрошую. От же ж я дурень! Просто я хотів… Одне слово, ви не проти, щоб ваша дочка пішла зі мною на літній бал? Якщо вона згодна, звісно. Бо, може, в неї вже хтось є. Її вже хтось кликав, так? Я й не сумнівався. От же ж я бевзь…

Роберт приязно поплескав його по плечу.

— Ні-ні, парубче, ти саме вчасно. Заходь.

Він провів молодого полісмена до кухні й дістав з холодильника пляшку пива.

— Дякую, — сказав Тревіс, поклавши квіти на стіл.

— Ні, це я собі. А тобі треба хильнути чогось міцнішого.

Роберт узяв пляшку віскі, поклав у склянку льоду і налив подвійну порцію.

— Ану хильни одним духом!

Тревіс хильнув.

— Хлопче, ти якийсь надто стривожений. Розслабся. Дівчата не люблять нервових парубків. Повір, я на цім трохи знаюся.

— Та я ж не тишко якийсь, а як бачу Дженні, то наче правцем мене ставить. Не знаю, що воно таке…

— Це кохання, синку.

— Ви так вважаєте?

— Авжеж.

— Правда, ваша дочка, вона така приголомшлива, пане Квінне. Така ніжна, така розумна, а що вже красуня! Не знаю, чи варто вам казати, та я часом проїжджаю повз «Кларкс» лише задля того, щоб побачити її крізь вітрину. Дивлюся на неї… Дивлюся на неї й відчуваю, як серце гамселить у грудях, я аж задихаюся в своєму мундирі. Це кохання, так?

— Атож.

— Знаєте, такої миті мені хочеться вилізти з авто, ввійти до «Кларксу» і запитати, як її справи, а потім запросити в кіно після роботи. Але мені завжди бракує хоробрості. Це теж кохання?

— О ні, це вже дурня. Так можна кохану дівчину і проґавити. Не ніяковій, парубче. Ти молодий, гарний, показний.

— Пане Квінне, то що ж мені вдіяти?

Роберт налляв йому ще віскі.

— Відпровадив би я до тебе Дженні, та в неї сьогодні був тяжкий день. Якщо хочеш поради — випий і йди додому, скинь свій мундир, вдягни сорочку. Потім зателефонуй сюди і запропонуй Дженні десь повечеряти. Скажи, що хочеш поїхати до Монберрі з’їсти гамбургер. Там є один ресторан, він страшенно їй подобається, я дам тобі адресу. Буде саме так, як годиться, от побачиш. А ввечері, коли обоє ви розслабитеся, запропонуй їй погуляти. Сядьте на лавочці й дивіться на зорі. Покажеш їй сузір’я…

— Сузір’я? — у відчаї урвав його Тревіс. — Таж я жодного не знаю!

— Досить того, що покажеш їй Великий Віз!

— Віз? Я не знайду того клятого Воза! Ох, пропав я!

— Та добре вже, покажеш їй будь-яку світляну цятку в небі й назвеш як завгодно. Жінки вважають, що як хлопець знає астрономію, то це дуже романтично. Тільки не переплутай зірку, що падає, з літаком. А потім запитай, чи хоче вона піти з тобою на літній бал.

— Думаєте, вона погодиться?

— Певен.

— Дякую, пане Квінне! Красненько дякую!

Випровадивши Тревіса додому, Роберт умовив Дженні вийти з кімнати. Вони сиділи в кухні і їли морозиво.

— З ким я тепер піду на бал, тату? — запитала бідолашна Дженні. — Я буду сама, всі з мене кепкуватимуть.

— Що ти таке кажеш? Либонь, ціла купа хлопців мріють піти туди з тобою.

Дженні проковтнула велику ложку морозива.

— Цікаво знати, хто саме, — зітхнула вона з напханим ротом. — Я ось, наприклад, не знаю жодного!

Цієї миті задзеленчав телефон. Роберт попросив Дженні підійти і почув: «А, здоров, Тревісе! Справді? Авжеж, залюбки. За півгодини? Чудово. До зустрічі». Вона поклала слухавку і побігла до батька сказати, що телефонував її друг Тревіс, який запропонував поїхати повечеряти до Монберрі. Роберт удав, ніби здивувався.

— Ось бачиш, я ж казав, що ти не підеш на бал сама.

Тим часом Тамара в Гусячій бухті нишпорила порожнім будинком. Спершу вона довго і безуспішно грюкала в двері: якщо Гаррі сховався, то вона його знайде. Але в домі нікого не було, й вона вирішила трохи огледітися. Почала з вітальні, потім дісталася до кімнат і врешті — до Гарріного кабінету. Заходилася копирсатися в паперах, розкиданих на письмовому столі, і знайшла пописаний аркуш.

Ноло моя, люба Ноло, любове моя, що ти накоїла? Нащо ти хотіла піти з життя? Я кохаю тебе, кохаю понад усе на світі. Не кидай мене. Якщо ти помреш, я теж помру. Все, що мені треба в житті, Ноло, це ти. Чотири літери: Н-О-Л-А.

Тамара в сум’ятті запхнула аркуш до кишені, вирішивши знищити Гаррі.

19. Справа Гаррі Квеберта

— Маркусе, письменники, які пишуть уночі, дудлячи при цьому каву й курячи самокрутки, — це міф. Вам потрібна дисципліна, точнісінько як під час боксерських тренувань. Треба дотримуватися розкладу і повторювати вправи. Головне — не збиватися з ритму, бути впертим і мати бездоганний лад у справах. Ось три голови Цербера, що захистять вас від найлютішого ворога письменників.

— А хто цей ворог?

— Термін угоди. Знаєте, що означає термін?

— Ні.

— Це означає, що ваш мозок, свавільний за визначенням, повинен видавати продукцію протягом відтинку часу, який визначили за вас. Буцімто ви кур'єр, а господар вимагає прибути вас до певної місцини у конкретний час: робіть, що хочете, нікого не цікавить, чи застрягли ви в корку, чи, може, скат пробили. Запізнитися не можна, бо вам хана. Так само і з термінами, що їх визначив видавець. Він для вас і дружина, і пан: без нього ви ніхто, та все одно ви його ненавидите. Головне, Маркусе, дотримуйтеся термінів. Та якщо можете дозволити собі таку розкіш, порушуйте їх. Це набагато захопливіше.

Наступного дня після розмови в «Кларксі» Тамара Квінн сама зізналася мені, що вкрала той аркуш. Зацікавившись її розповіддю, я вирішив піти до неї додому і порозпитувати ще. Вона прийняла мене у вітальні, дуже збуджена тим, що привернула увагу. Я згадав про її заяву в поліцію два тижні тому і запитав, як вона дізналася про стосунки Гаррі з Нолою. Тоді вона і розповіла про свій візит до Гусячої бухти у неділю ввечері, після обіду в саду.

— Та записка, що я знайшла в нього на столі, така мерзота! Всіляка гидота про Нолу!

З того, як вона це говорила, я второпав: цій жінці і на думку не спадало, що в Гаррі з Нолою могли бути серйозні почуття.

— Ви ніколи не припускали, що вони могли кохати одне одного? — запитав я.

— Кохати одне одного? Ой, не меліть дурниць. Квеберт просто збоченець, та й годі. І на секунду не можу собі уявити, що Нола могла відповідати на його приставання. Тільки Господь знає, стільки довелося їй витерпіти від нього… Бідолашне дівча.

— А потім? Що ви зробили з аркушем?

— Забрала з собою.

— Навіщо?

— Щоб нашкодити Квебертові. Хотіла засадити його в тюрягу.

— Ви комусь казали про той аркуш?

— Авжеж!

— Кому?

— Начальникові поліції Пратту. За кілька днів після того, як знайшла.

— Тільки йому?

— Багатьом казала, коли ото Нола зникла. Поліція мала знати, що Квеберт — це слід.

— Якщо я правильно розумію, ви дізнаєтеся, що Гаррі Квеберт закохався у Нолу, і нікому не кажете аж доки дівчинка зникає. Тобто мовчите два місяці?

— Авжеж, так і було.

— Пані Квінн, — сказав я. — Знаючи вас, не розумію, чому ви відразу не скористалися своїм відкриттям, щоб нашкодити Гаррі, адже він усе ж таки недобре з вами вчинив, коли не прийшов на обід. Я про те — тільки не ображайтеся, — що ви радше розвісили б той аркуш по всьому містечку чи порозпихали б у поштові скриньки сусідам.

Вона опустила очі.

— Бачу, ви не розумієте… Мені було так соромно. Так соромно! Гаррі Квеберт, великий письменник із Нью-Йорка, знехтував моєю дочкою заради п’ятнадцятирічної шмаркачки. Моєю дочкою! Як мені було, га? Таке приниження! Таке приниження! Я розпустила чутки, що в Дженні з Гаррі все гаразд, то уявіть, що б усі сказали… Та й Дженні була в нього така закохана. Вона померла б, дізнавшись. Ото я й вирішила тримати все в таємниці. Бачили б ви мою Дженні на літньому балу наступного тижня. Така сумна, хоч і під руку з Тревісом…

— А що ж Пратт? Як відреагував, коли ви сказали йому про ту записку?

— Пообіцяв провести розслідування. Я ще раз йому нагадала, коли дівчинка зникла, і він погодився, що це може бути доказ. Біда в тім, що за той час аркуш зник.

— Як це — зник?

— Зберігала його в сейфі у «Кларксі». Відімкнути його могла тільки я. Та на початку серпня 1975 року той аркушик раптом зник. Нема записки, нема і доказу проти Гаррі Квеберта.

— Хто міг узяти його?

— А хтозна! Я й досі нічогісінько не можу второпати. Величезний суцільний сейф, ключ був лише у мене. Там зберігалася вся бухгалтерська звітність «Кларксу», платня і трохи готівки для замовлень. Якось уранці я виявила, що аркуша там уже нема. І жодних слідів уторгнення. Все на місці, нема лише того клятого клаптя паперу. Як таке могло статися, не розумію.

Я записав її слова: історія ставала дедалі цікавіша. І поставив ще одне запитання.

— Скажіть, пані Квінн, що ви відчули, дізнавшись про почуття Гаррі до Ноли?

— Лють і відразу.

— А вам не спадало на думку спробувати помститися Гаррі, надсилаючи йому анонімні листи?

— Анонімні листи? Хіба я схожа на людину, яка здатна чинити таку гидоту?

Я не став наполягати і розпитував далі.

— Як гадаєте, у Ноли міг бути зв’язок з іншими чоловіками в Аврорі?

Вона мало не захлинулася холодним чаєм.

— Оце вже маячня! Чистісінька маячня! Вона була хороша дівчинка, така мила, послужлива, працьовита, розумна. Що ви оце вигадуєте якісь дурнуваті масні історії?

— Я лише запитав. Ви знаєте чоловіка на ім’я Елайджа Стерн?

— Авжеж, — відказала вона, мовби йшлося про щось цілком звичне. І докинула: — Він був власником перед Гаррі.

— Власником чого?

— Будинку, звісно ж, Гусячої бухти. Дім належав Елайджі Стернові, раніше він туди регулярно навідувався. Здається, то був родовий маєток. Колись Елайджу можна було частенько зустріти в Аврорі. Потім він успадкував батькову справу, йому стало ніколи, і він почав здавати Гусячу бухту в оренду, і врешті продав дім Гаррі.

Я не вірив своїм вухам.

— Гусяча бухта належала Елайджі Стерну?

— А певно. Що з вами, нью-йоркський парубче? Ви геть пополотніли…

*

У понеділок, 30 червня 2008 року, о десятій тридцять ранку, в Нью-Йорку на п’ятдесят першому поверсі хмарочоса видавництва «Шмід і Гансон» на Лессінґтон-авеню Рой Барнаскі розпочав щотижневу нараду зі своєю секретаркою Маризою.

— Маркус Ґольдман сьогодні мав надіслати вам рукопис, — нагадала Мариза.

— Гадаю, ви нічогісінько не отримали…

— Нічогісінько, пане Барнаскі.

— Я так і думав, розмовляв з ним у суботу. Ото вже впертюх. Усе марно.

— Що мені робити?

— Сповістіть про це Річардсона. Скажіть, що ми подаємо позов у суд.

Цієї миті в двері постукали: Маризина помічниця дозволила собі урвати нараду. В руках у неї був аркуш паперу.

— Я знаю, що у вас нарада, пане Барнаскі, — сказала вона, — та вам допіру надійшов мейл і, здається, дуже важливий.

— Від кого це? — роздратовано спитав Барнаскі.

— Від Маркуса Ґольдмана.

— Від Ґольдмана? Дайте сюди негайно!

Від: m.goldman@nobooks.com

Дата: понеділок, 30 червня 2008 року, 10:24

Дорогий Рою!

Ця книжка — не казна-що, написане з метою привабити публіку, користуючись загальним ажіотажем.

Ця книжка — не тому, що її вимагаєте ви.

Ця книжка — не для того, щоб порятувати мою шкуру.

Ця книжка — бо я письменник. Ця книжка розповідає про реальні речі. Ця книжка — про людину, якій я зобов'язаний геть усім.

У додатку ви знайдете її перші сторінки.

Якщо вам сподобається, зателефонуйте.

Якщо не сподобається, зв'яжіться з Річардсоном, і до зустрічі в суді.

Вдалої наради з Маризою, переказуйте їй моє дружнє вітання.

Маркус Ґольдман

— Ви вже роздрукували текст із додатка?

— Ні, пане Барнаскі.

— Ідіть і негайно роздрукуйте!

— Так, пане Барнаскі.

Маркує Ґольдман

СПРАВА ГАРРІ КВЕБЕРТА

(робоча назва)

Навесні 2008 року, десь за рік по тому, як я став новою зіркою американської літератури, відбулася подія, що я вирішив поховати її в глибинах пам'яті: з'ясувалося, мій університетський викладач, шістдесятисемирічний Гаррі Квеберт, один із найвідоміших письменників Америки, у тридцять чотири роки мав любовний зв'язок із п'ятнадцятирічним дівчам. То було влітку 1975-го.

Я зробив це відкриття в березні, коли гостював у нього в Аврорі, штат Нью-Гемпшир. Переглядаючи його бібліотеку, натрапив на лист і декілька світлин. Тоді мені й на думку не спало, що я стою на порозі одного з найбільших скандалів 2008 року.

[…]

На слід Елайджі Стерна мене навела колишня Нолина однокласниця на ім'я Ненсі Геттевей, яка й досі мешкає в Аврорі. Того літа Нола зізналася їй про любовний зв'язок із підприємцем з Конкорда Елайджею Стерном. Він посилав по неї до Аврори свого водія, Лютера Калеба, який привозив дівчину до нього.

Ніякої інформації про Лютера Калеба в мене нема. Що ж до Стерна, то сержант Ґегаловуд поки що відмовляється викликати його на допит. Він вважає, що на цьому етапі залучати Стерна до розслідування нема ніяких підстав. Тому я збираюся сам заявитися до нього з візитом. В інтернеті я з'ясував, що він навчався в Гарварді й досі — член товариств випускників університету. Палко захоплюється мистецтвом, знаний меценат. Як видно, порядний чоловік.

Особливо дивний збіг: Гусяча бухта, маєток, де мешкає Гаррі, раніше належала йому.

Ці два абзаци, написані вранці 30 червня 2008 року, були першою згадкою про Елайджу Стерна в моїй книжці. Я додав їх до тексту, зберіг документ і надіслав Роєві Барнаскі. А потім одразу вирушив до Конкорда, поклавши собі будь-що зустрітися зі Стерном і з’ясувати, що пов’язувало його з Нолою. Я був у дорозі з півгодини, коли задзвонив телефон.

— Гало?

— Маркус? Це Рой Барнаскі.

— Ти ба! Рою, ви отримали мій лист?

— Ґольдмане, ваша книжка — це бомба! Беремо її!

— Справді?

— Авжеж! Мені сподобалося! Мені сподобалося, чорт забирай! Страшенно кортить дізнатися, що ж буде далі.

— Мені й самому цікаво про це дізнатися.

— Послухайте, Ґольдмане, ви пишете книжку, й ми анулюємо попередню угоду.

— Я зроблю цю книжку, але по-своєму. Не хочу більше слухати ваших мерзенних порад. Ніяких ваших підказок і ніякої цензури.

— Робіть усе, що завгодно, Ґольдмане. У мене лише одна умова: книжка має вийти восени. Відколи Обама став кандидатом від демократів, його автобіографія розлітається мов теплі пиріжки. Тобто книжку про цю справу треба видавати швидко, поки нас не затопив шал президентських виборів. Ваш рукопис потрібен мені наприкінці серпня.

— Наприкінці серпня? Але ж залишається менше двох місяців.

— Авжеж.

— Цього замало.

— Робіть, що хочете. Ви маєте стати головною новиною осіннього сезону. Квеберт знає?

— Ні… поки що ні.

— Скажіть йому, раджу вам, як друг. І тримайте мене в курсі ваших досягнень.

Я вже хотів було роз’єднатись, аж він вигукнув:

— Одну хвилину, Ґольдмане!

— Що?

— Чому ви передумали?

— Мені погрожували. Декілька разів. Здається, хтось дуже не хоче, щоб я докопався до правди. І я подумав, що, може, ця правда заслуговує на книжку. Заради Гаррі, заради Ноли. Адже це теж частина письменницького ремесла, хіба ні?

Та Барнаскі вже не слухав мене: він ухопився за слово «погрожували».

— Погрожували? То це ж чудово! Це дасть нам шалену рекламу! Уявіть, якщо на вас буде замах, можете сміливо додавати собі зайвий нуль до обсягу продажу. А як уб’ють, то й два!

— За умови, що я закінчу книжку, перш ніж помру.

— Звісно. Де ви? Зв’язок не дуже.

— На шосе. Їду до Елайджі Стерна.

— То ви справді вважаєте, що він причетний до цієї історії?

— Оце саме хочу з’ясувати.

— Ви справжнісінький шибайголова, Ґольдмане. Оце мені у вас і подобається.

Елайджа Стерн мешкав у маєтку на пагорбах Конкорда. Брама була відчинена, і я заїхав. Брукована доріжка вела до розкішної кам’яниці, облямованої мальовничими квітниками: перед будинком, на майданчику, прикрашеному водограєм у вигляді мосяжного лева, водій у мундирі чистив сидіння розкішного «седана».

Я покинув авто посеред майданчика, здаля помахав водієві, як доброму знайомцеві, й зухвало попрямував до парадних дверей. На мій дзвінок відчинила покоївка. Я назвався і сказав, що хочу бачити пана Стерна.

— Вам призначили зустріч?

— Ні.

— Тоді це неможливо. Без попередньої домовленості пан Стерн не приймає. Хто вас впустив сюди?

— Брама була відчинена. Як можна домовитися про зустріч із вашим господарем?

— Пан Стерн сам призначає зустрічі.

— Дозвольте побачитися з ним на декілька хвилин. Це недовго триватиме.

— Неможливо.

— Перекажіть, що я від Ноли Келлерґан. Гадаю, він знає це ім’я.

Покоївка пішла, покинувши мене коло дверей, та незабаром повернулася.

— Пан Стерн прийме вас, — мовила вона. — Мабуть, ви справді поважна особа.

Вона провела мене до кабінету на першому поверсі, обшитому деревом і гобеленами; у фотелі сидів дуже вишукано вбраний чоловік, який окинув мене суворим поглядом. Це й був Елайджа Стерн.

— Мене звати Маркус Ґольдман, — сказав я. — Дякую, що прийняли.

— Ґольдман, письменник?

— Так.

— Чим зобов’язаний за такий несподіваний візит?

— Я розслідую справу Келлерґан.

— Не знав, що існує така справа.

— У ній є, сказати б, нез’ясовані таємниці.

— Хіба це не справа поліції?

— Я друг Гаррі Квеберта.

— А я тут до чого?

— Чув, що ви колись мешкали в Гусячій бухті. І що Гусяча бухта, дім, де живе зараз Гаррі Квеберт, раніше належала вам. Хотів упевнитися, що це правда.

Він кивнув, пропонуючи сісти.

— Так і є, — сказав він. — Я продав йому дім 1976 року, відразу по тому, як він уславився.

— То ви знайомі з Гаррі Квебертом?

— Дуже поверхово. Зустрічалися кілька разів, коли він щойно поселився в Аврорі. Відтоді не спілкувалися.

— Можете сказати, що пов’язує вас із Авророю?

Його погляд поважчав.

— Це допит, пане Ґольдмане?

— Ні. Цікаво просто, чому така людина, як ви, мала дім у такому маленькому містечку, як Аврора?

— Така людина, як я? Хочете сказати, дуже заможна?

— Так. Порівняно з іншими містами на узбережжі, в Аврорі немає нічого особливого.

— Той дім збудував мій батько. Він шукав місце на березі океану, але неподалік від Конкорда. Та й Аврора гарне містечко. Ще й розташоване між Конкордом і Бостоном. У дитинстві я не раз пречудово збував там літо.

— Чому ви його продали?

— Після батькової смерті я успадкував цілу купу добра. Вже не мав часу тим користуватися, тож перестав їздити до Гусячої бухти. Тоді вирішив здавати дім в оренду; так тривало майже десять років. Та орендарів було мало, і дім частенько стояв порожній. Тож коли Гаррі Квеберт захотів придбати його в мене, я відразу ж погодився. Не дуже й торгувався, бо гроші не важили: я був щасливий, що дім житиме. Взагалі, я завжди дуже любив Аврору. Часто зупинявся там, коли мав справи у Бостоні. До того ж я тривалий час фінансував їхній літній бал. А в «Кларксі» готують найсмачніші гамбургери у всій окрузі. Принаймні тоді готували.

— А Нола Келлерґан? Ви знали її?

— Дуже приблизно. Скажу ось що: про неї дізналися всі в штаті, коли вона зникла. Жахлива пригода, а тепер ось її тіло знайшли в Гусячій бухті… Та ще ця книжка, що написав для неї Квеберт… Це просто гидота. Чи шкодую я, що продав йому Гусячу бухту? Авжеж. Та хіба міг я знати?

— Але ж коли Нола зникла, Гусяча бухта ще фактично належала вам…

— На що це ви натякаєте? Що я причетний до її смерті? Знаєте, останні десять днів я думаю, а чи не викупив Гаррі Квеберт дім лише для того, щоб ніхто не знайшов закопаного там тіла.

Стерн сказав, що не дуже знає Нолу, то чи варто говорити про свідка, який стверджує, що він мав із дівчиною любовний зв’язок? Я вирішив поки що притримати цей козир, але, щоб трохи його збурити, згадав ім’я Калеба.

— А Лютер Калеб? — запитав я.

— Що Лютер Калеб?

— Ви знали Лютера Калеба?

— Якщо ви запитуєте, то маєте знати, що він багато років був моїм водієм. Що це за гра, пане Ґольдмане?

— У мене є свідок, що бачив, як Нола того літа перед зникненням не раз сідала в його авто.

Він погрозливо націлив на мене пальця.

— Не будіть мерців, пане Ґольдмане. Лютер був гідною людиною, хороброю, чесною. І я нікому не дозволю ганьбити його ім’я, коли сам він уже не може захиститися.

— Він помер?

— Так. Давно вже. Вам, звісно, казатимуть, що він часто бував у Аврорі, і це правда: коли я здавав маєток в оренду, він доглядав за ним. Стежив, щоб дім був у хорошому стані. То був шляхетний чоловік, і я не потерплю, щоб у моїй присутності ображали його пам’ять. Ще якісь шмаркачі з Аврори розповідатимуть, що він був якийсь дивакуватий: авжеж, він відрізнявся від більшості смертних. У всьому. Він був дуже негарний: обличчя страшенно спотворене, щелепи стулялися погано, тому розмовляв нерозбірливо. Та серце мав добре, а почуття — сильні та глибокі.

— Як гадаєте, міг він бути причетний до зникнення Ноли?

— Ні. Категорично ні. Думаю, винен Гаррі Квеберт. Він, здається, зараз у в’язниці…

— Я не певен, що він винен. Тому й приїхав до вас.

— Але ж дівчинку знайшли у нього в саду, біля тіла — рукопис його книжки. Книжки, що він написав для неї… Що вам іще треба?

— Написати книжку — не означає вбити, пане Стерне.

— Бачу, ваше розслідування серйозно забуксувало, якщо довелося заявитися сюди і розпитувати про моє минуле і про цього бідолаху Лютера. Розмову закінчено, пане Ґольдмане.

Він гукнув покоївку і звелів їй провести мене до дверей.

Стернів кабінет я покидав із прикрим відчуттям, що ця зустріч нічого не дала. Шкодував, що не можу пред’явити йому обвинувачення Ненсі Геттевей, та мені бракувало доказів. Ґегаловуд попереджав: самих її показань замало, вона скаже те, а Стерн те. Потрібен був конкретний доказ. І тоді мені спало на думку, що добре було б погуляти в домі.

Опинившись у величезному вестибюлі, запитав у покоївки, чи можу перед від’їздом зазирнути до вбиральні. Вона провела мене до вбиральні для гостей на першому поверсі і, як належить, ґречно повідомила, що зачекає коло виходу з дому. Щойно вона зникла з очей, я побіг коридором оглядати крило будинку, в якому перебував. Не знав, що саме шукаю, та знав, що робити це треба хутко. То був єдиний шанс знайти бодай щось, що пов’язувало Стерна з Нолою. Серце моє шалено калатало, коли я відчиняв навмання якісь двері, подумки благаючи, щоб у кімнатах нікого не було. Та скрізь панувала порожнеча; переді мною постала тільки низка розкішних покоїв. Величезні вікна виходили в чудовий парк. Прислухаючись до найменшого шереху, я шукав далі. Пхнув іще одні двері й опинився в маленькому кабінеті. Забіг досередини і заходився відчиняти шафи: всередині були теки, стоси документів. Те, що я встиг переглянути, було мені нецікаве. Я щось шукав, але що? Що в цьому домі, за тридцять років після тих подій, могло привернути мою увагу? Часу було обмаль: якщо я не повернувся за дві-три хвилини, покоївка піде мене шукати до вбиральні. Врешті я потрапив до ще одного коридору з однісінькими дверми. Про всяк випадок я відчинив їх: вони вели на простору веранду, приховану від нескромних поглядів густими хащами плюща. Там стояло декілька мольбертів з незакінченими картинами, на столі валялися пензлі. Мистецька робітня. На стіні висів цілий ряд досить непоганих полотен. Одне з них привернуло мою увагу: відразу впізнав висячий міст дорогою в Аврору, на березі моря. І тоді я збагнув, що на всіх картинах зображено Аврору. Ґранд-біч, центральна вулиця, навіть «Кларкс». Схожість була разюча. Скрізь стояв підпис «Л. К.» і дати, не пізніші 1975 року. І тоді я помітив ще одну, трохи більшу картину, що висіла у кутку; перед нею стояв фотель, і тільки її було підсвічено лампами. То був портрет молодої жінки. Видно було тільки верхню частину її грудей, та було зрозуміло, що вона гола. Я підійшов ближче; обличчя на портреті видалося мені знайомим. А ще за мить я з подивом зненацька зрозумів — то був портрет Ноли. То була вона, жодних сумнівів. Вражений, я зробив декілька світлин на мобільник і негайно вибіг із кімнати. Покоївка стояла коло входу. Я чемно попрощався з нею й мерщій накивав п’ятами, тремтячи і спливаючи потом.

*

За півгодини після того відкриття я вдерся до Ґегаловудового кабінету в Головному управлінні поліції штату. Він, звісно ж, розлютився: адже я подався до Стерна, нічого йому не сказавши.

— Ви нестерпний, письменнику! Просто нестерпний!

— Я тільки зазирнув до нього в гості, — буркнув я. — Подзвонив у двері, попросив прийняти, і він мене прийняв. Не бачу в цьому нічого поганого.

— Я ж вам сказав: зачекайте!

— А чого мені чекати, сержанте? Святого благословіння од вас? Чи щоб докази з неба впали? Ви тут ремствували, що не хочете з ним зв’язуватися, то я й почав діяти. Ви бідкаєтеся, а я дію. І погляньте, що я знайшов!

Я показав йому знімок у телефоні.

— Картина? — зневажливо запитав він.

— Погляньте добре.

— О господи… це ж наче…

— Нола, хто ж іще! В Елайджі Стерна висить портрет Ноли Келлерґан.

Я перекинув світлини Ґегаловудові електронною поштою, і він роздрукував їх крупним планом.

— Це Нола, нема чого казати, — підтвердив він, порівнявши їх зі світлинами, що зберігалися у справі.

Якість фото була кепська, та сумніватися не випадало.

— Отже, зв’язок між Стерном і Нолою справді існує, — сказав я. — Ненсі Геттевей каже, що Нола мала стосунки зі Стерном, а тепер я знаходжу Нолин портрет у нього в майстерні. Ага, я ще ж не все вам сказав: до 1976 року дім Гаррі належав Елайджі Стерну. Коли Нола зникла, фактичним власником був Стерн. Цікавий збіг, правда? Одне слово, вимагайте ордер і викликайте мотоциклістів: пора зробити у Стерна справжній обшук і взяти його під варту.

— Ордер на обшук? Ви геть з глузду з’їхали, бідолашний мій друже? На основі чого — ваших світлин? Вони незаконні! Вони нічого не варті: ви нишпорили в хаті без дозволу. Я безсилий. Щоб узятися до Стерна, треба щось інше, а він тим часом, звісно ж, позбудеться картини.

— Таж він не знає, що я її бачив. Я заговорив про Лютера Калеба, то він почав нервуватися. Сказав, що про Нолу заледве чув, а в самого висить її парсуна у напівголому вигляді. Не знаю, хто написав її, та в робітні є ще й інші, з підписом «Л. К.». Може, Лютер Калеб?

— Не подобається мені ця історія, письменнику. Якщо я візьмуся за Стерна і сяду в калюжу, мені гаплик.

— Знаю, сержанте.

— Побалакайте про Стерна з Гаррі. Спробуйте щось з’ясувати. А я поколупаюся в біографії цього Лютера Калеба. Нам потрібні надійні факти.

В автівці, дорогою з Головного управління поліції до в’язниці я почув по радіо, що книжки Гаррі Квеберта вилучено зі шкільної програми майже у всіх штатах. То був кінець: менше ніж за два тижні Гаррі втратив усе. Віднині він заборонений письменник, викладач без посади, людина, яку ненавидить уся країна. Хоч би як завершилося слідство і судовий процес, його ім’я назавжди заплямоване: тепер його творчість пов’язана з галасом довкола літа з Нолою, і жоден організатор культурних подій, уникаючи скандалу, не наважиться залучити Гаррі до програми. То був моральний електричний стілець. Найгірше було те, що Гаррі дуже чітко розумів ситуацію; ввійшовши до зали для побачень, він передовсім спитав:

— А якщо мене вб’ють?

— Ніхто вас не вб’є, Гаррі.

— А хіба я досі не вмер?

— Ні. Ви не вмерли! Ви великий Гаррі Квеберт! Пам’ятаєте про те, як важливо вміти падати? Головне не падіння, бо воно неминуче, головне — вміти підвестися. І ми підведемося.

— Ви чудовий хлопчина, Маркусе. Та дружба закриває вам правду. По суті, йдеться не про те, чи вбивав я Нолу, чи Дебору Купер, чи президента Кеннеді. Йдеться про мій зв’язок із тим дівчам, а цього вони мені не простять. А книжка? Лихий напоумив мене її написати!

Я повторив:

— Ми підведемося, ось побачите. Пам’ятаєте, як мені натовкли мордяку в Ловеллі, у тім сараї, де була підпільна боксерська зала? Я ніколи в житті так вдало не підводився.

Він силувано всміхнувся і запитав:

— А ви як? Були нові погрози?

— Скажу так: повертаючись до Гусячої бухти, я щоразу гадаю — а що ж іще на мене там чекає.

— Знайдіть того, хто це робить, Маркусе. Знайдіть і затопіть йому в пику. Мені нестерпна думка, що хтось вам погрожує.

— Не переймайтеся.

— А ваше розслідування?

— Та рухається потроху… Гаррі, я почав писати книжку.

— Чудово!

— Це книжка про вас. Я розповідаю про нас, про Берроуз. І про вашу історію з Нолою. Це книжка про кохання. Я вірю у вашу історію кохання.

— Чудове вшанування її пам’яті.

— То ви мене благословляєте?

— Авжеж, Маркусе. Знаєте, ви були, мабуть, одним із найближчих моїх друзів. Ви блискучий письменник. Мені лестить, що я стану героєм вашої нової книжки.

— Чому ви кажете в минулому часі? Чому кажете, що я був одним із ваших найближчих друзів? Адже ми і далі друзі?

Він сумно поглянув на мене.

— Та це я просто так.

Я схопив його за плечі.

— Ми завжди будемо друзями, Гаррі! Я вас ніколи не кину. І ця книжка — свідчення моєї непохитної дружби!

— Дякую, Маркусе. Я розчулений. Та рушієм цієї книжки має бути не дружба.

— Чому?

— Пам’ятаєте нашу розмову того дня, коли ви отримали диплом у Берроузі?

— Авжеж, ми з вами тоді довго вешталися кампусом. Дійшли до зали для боксу. Ви запитали, що я тепер хочу робити, і я відповів, що збираюся написати книжку. Тоді ви запитали, чому я пишу. Я сказав, що пишу, бо мені подобається, а ви сказали…

— І що ж я сказав?

— Що життя не має сенсу. І що писати — означає надати йому того сенсу.

— Так ото ж, Маркусе. Цю помилку ви і скоїли кілька місяців тому, коли Барнаскі почав вимагати від вас рукопис. Ви почали писати, бо треба було здати книжку, а не задля того, щоб надати сенсу своєму життю. Робити щось лише тому, що це треба робити, завжди не має сенсу: нічого дивного, що ви не змогли видушити з себе жодного рядочка. Письменницький хист не в тому, щоби писати правильно, а в тому, щоб наповнювати сенсом життя. Щодня одні люди народжуються, інші вмирають. Щодня натовпи безіменних службовців приходять у височенні сірі хмарочоси. Та є й письменники. Письменники, як на мене, живуть насиченішим життям, ніж решта людей. Не пишіть задля нашої дружби, Маркусе. Пишіть, бо для вас це єдиний спосіб перетворити дрібне, плюгаве явище, що зветься життя, на неоціненний, шляхетний досвід.

Я довго дивився на нього. Здавалося, наче сиджу на останньому уроці Вчителя. Це було нестерпне відчуття. Потім він мовив:

— Вона любила оперу, Маркусе. Напишіть про це в книжці. Її улюблена опера — «Мадам Баттерфляй». Вона казала, що найчудовіші опери — це сумні історії кохання.

— Хто? Нола?

— Так. Це п’ятнадцятирічне дівча страшенно любило оперу. Після спроби самогубства її відправили на десять днів до Шарлотсгілу, це такий санаторій. Зараз би сказали, до божевільні. Я потайки відвідував її. Приносив платівки з операми, і ми їх ставили на маленькому переносному програвачі. Вона розчулювалася до сліз, казала, що як не стане акторкою в Голлівуді, то співатиме на Бродвеї. А я їй казав, що вона буде великою співачкою в історії Америки. Знаєте, Маркусе, гадаю, Нола могла підкорити всю країну…

— Як вважаєте, її батьки не могли з нею розправитися? — запитав я.

— Ні, як на мене, це малоймовірно. Та ще той рукопис і напис на ньому… Принаймні я не дуже уявляю собі Девіда Келлерґана в ролі убивці власної доньки.

— Але ж були ті побої…

— Побої… То була жахлива історія…

— А що в Алабамі? Нола не розповідала вам, що було в Алабамі?

— Алабама? Авжеж, вони приїхали з Алабами.

— Ні, Гаррі, я про інше. Здається, в Алабамі сталася якась подія, що, ймовірно, пов’язана з їхнім від’їздом. Та я не знаю, що там скоїлося… І хтозна, в кого можна про це дізнатися.

— Бідолашний Маркусе, в мене таке враження, ніби що далі ви заглиблюєтеся в цю справу, то більше в ній загадок…

— Це не просто враження, Гаррі. До речі, я виявив, що Тамара Квінн знала про вас із Нолою. Вона мені сама це сказала. Того дня, коли Нола вчинила спробу самогубства, пані Квінн розлютилася й подалася до вас, бо ви ж її образили, не прийшли на обід. А вас не було вдома, і вона нишпорила у вашому кабінеті. Знайшла аркушик, де ви писали про Нолу.

— Оце ви сказали, і я згадав, що справді одного аркуша бракувало. Я довго його шукав, але так і не знайшов. Думав, що загубив, хоч мене це тоді дуже здивувало, бо завжди підтримую лад у паперах. І що ж вона з ним зробила?

— Сказала, начебто загубила…

— Анонімні листи теж вона писала?

— Та наче ні. Їй і на думку не спадало, що між Нолою і вами щось є. Сприймала все це, як ваші мрії. До речі, Пратт вас допитував, коли розслідував зникнення Ноли?

— Начальник поліції Пратт? Ані разу.

Це було дивно: чому Пратт не ставив Гаррі запитань під час розслідування, якщо, за словами Тамари Квінн, вона сповістила йому про те, що дізналася? Потім я наважився назвати прізвище Стерна, не згадуючи ні про Нолу, ні про портрет.

— Стерн? — перепитав Гаррі. — Так, я його знаю. Він був власником Гусячої бухти. Я викупив у нього дім після успіху «Початків зла».

— Ви добре його знаєте?

— Не сказав би, що добре. Зустрічалися два чи три рази того літа сімдесят п’ятого. Вперше — на літньому балу, ми сиділи за одним столом. Симпатичний чоловік. Потім бачилися ще. Він був великодушний, вірив у мене. Глибоко порядна людина, багато зробив для культури.

— Коли ви бачили його востаннє?

— Востаннє? Либонь, тоді, коли хотів придбати дім. Наприкінці сімдесят шостого. А чому ви про нього питаєте?

— Просто так. Скажіть, Гаррі, ви згадували літній бал: це той, куди Тамара Квінн хотіла відпровадити свою доньку разом з вами?

— Так. Урешті-решт я пішов сам. Ото вечір був… Уявіть, я виграв головний приз у лотерею: тижневий відпочинок на Мартас-Віньярді.

— І ви туди їздили?

— Авжеж.

Того вечора, повернувшись до Гусячої бухти, я прочитав мейл від Роя Барнаскі: він робив мені пропозицію, від якої не відмовився б жоден письменник.

Від: r.barnaski@schmidandhanson.com

Дата: понеділок, 30 червня 2008 року, 19:54

Дорогий Маркусе!

Мені сподобалася ваша книжка. На підтвердження нашої ранкової розмови надсилаю в додатку проект угоди, від якої ви, сподіваюся, не відмовитеся.

Шліть мені продовження вашої книжки якомога швидше. Я вже казав, що хочу видати її восени. Гадаю, вона матиме шалений успіх. По суті, я впевнений у цьому. «Ворнер бразерс» уже зацікавилася екранізацією. Права на екранізацію, звісно ж, обговорюватимуться окремо.

У додатку був проект угоди, згідно з якою мені пропонували мільйон доларів.

Вночі я довго не міг заснути: в голові було справжнісіньке сум’яття думок. О пів на одинадцяту мені зателефонувала матінка. В слухавці чути було гамір, і говорила вона пошепки.

— Мамо?

— Маркі! Маркі, ти не вгадаєш, із ким я зараз.

— Із татом?

— Еге ж. Та ні! Уявляєш, ми з твоїм батьком вирішили провести вечір у Нью-Йорку і подалися вечеряти до цього італійця, біля Коламбус-серклу. І з ким ми, думаєш, зіткнулися біля входу? З Денізою! Твоєю секретаркою.

— То й що?

— Не клей дурника! Гадаєш, я не знаю, що ти з нею вчинив? Вона мені все розповіла! Все!

— І що ж вона тобі розповіла?

— Що ти витурив її з роботи!

— Мамо, я не витурив її. Я знайшов їй чудову роботу у видавництві «Шмід і Гансон». Мені більше нічого було їй запропонувати, ні книжок, ні планів, нічогісінько! Треба ж було бодай трохи подбати про її майбутнє чи ні? Я знайшов їй хороше місце у відділі маркетингу.

— Ох, Маркі, ми впали одна одній в обійми. Вона каже, що скучила за тобою.

— Мамо, заради бога!

Вона заговорила ще тихіше. Я заледве чув її.

— Маркі, я ось що подумала…

— Що?

— Знаєш великого Джека Лондона?

— Письменника? Авжеж. А він тут до чого?

— Учора ввечері я дивилася документальний фільм про нього. Яке щастя, що я побачила цю передачу, сам господь її мені послав! Уяви собі, він одружився зі своєю секретаркою! Зі секретаркою! І кого я сьогодні зустрічаю? Твою секретарку, Маркі! Це знак, Маркі! Вона нічогенька, а головне, напхана естрогенами! Хто-хто, а я це знаю, жінки таке добре відчувають. Вона плодовита, слухняна, кожні дев’ять місяців народжуватиме дитинку для тебе! Я навчу її, як глядіти дітей, і вони будуть такі, як мені захочеться! Хіба не чудово?

— І не думай, мамо. Вона мені не подобається, вона набагато старша за мене, і в неї є друг. Та й ніхто з секретарками не одружується.

— Але якщо великий Джек Лондон одружився, то таки можна! Щоправда, з нею якийсь незграба, геть нікудишній! Від нього тхне одеколоном з супермаркету. А ти ж великий письменник, Маркі! Ти Неперевершений!

— Неперевершеного перевершив Маркус Ґольдман, мамо. І лише після цього я зміг жити.

— Що ти хочеш сказати?

— Нічого, мамо. Тільки, будь ласка, дай Денізі спокійно повечеряти.

За годину до мене навідався поліційний патруль — переконатися, що все добре. Два правоохоронці мого віку, симпатичні. Пригостив їх кавою, і вони сказали, що побудуть трохи коло хати. Ніч була тепла, й у відчинене вікно я чув, як вони балакають і жартують, курять, посідавши на капот автівки. Аж раптом відчув себе страшенно самотнім і відірваним од світу. Мені щойно запропонували величезні гроші за книжку, що неодмінно прославить мене, я жив так, як мільйони американців лише мріяти можуть. Але мені бракувало тільки одного — справжнього життя. Досі я лише те й робив, що тішив своє честолюбство, тепер — намагаюся тим амбіціям відповідати. А коли ж, у дідька, почну жити, просто жити? На своїй сторінці в фейсбуці переглянув список віртуальних друзів; їх були тисячі, та жодному я не міг запропонувати сходити разом на пиво. Мені потрібне було товариство добрих приятелів, щоб дивитися з ними чемпіонат із хокею і мандрувати вихідними; мені потрібна була наречена, люба і ніжна, з якою можна було б посміятися трохи і трохи помріяти. Я вже не хотів бути сам.

Сидячи в кабінеті у Гусячій бухті, я довго розглядав фото картини, яку збільшив і роздрукував Ґегаловуд. Хто цей художник? Калеб? Стерн? Хай там як, портрет був чудовий. Увімкнув плеєр і ще раз послухав сьогоднішню розмову з Гаррі.

— Дякую, Маркусе. Я розчулений. Та рушієм цієї книжки має бути не дружба.

— Чому?

— Пам'ятаєте нашу розмову того дня, коли ви отримали диплом у Берроузі?

— Авжеж, ми з вами тоді довго вешталися кампусом. Дійшли до зали для боксу. Ви запитали, що я тепер хочу робити, і я відповів, що збираюся написати книжку. Тоді ви запитали, чому я пишу. Я сказав, що пишу, бо мені подобається, а ви сказали…

— І що ж я сказав?

— Що життя не має сенсу. І що писати — означає надати йому того сенсу.

Дослухавшись цієї поради, я сів за комп’ютер і почав писати далі:

Гусяча бухта, північ. У відчинене вікно кабінету повіває легенький вітерець з океану. Приємно пахне відпусткою. Надворі все залито місячним сяйвом.

Розслідування потроху рухається. Принаймні ми з сержантом Ґегаловудом починаємо усвідомлювати масштаб цієї справи. Гадаю, тут криється набагато більше, ніж історія нездійснимого кохання чи лиха пригода дівчинки, яка одного літнього вечора втекла з дому і стала жертвою якогось катюги. Занадто багато питань, що на них і досі немає відповіді.

1969 року родина Келлерґанів покидає Джексон, штат Алабама, попри те, що Нолин батько, Девід, очолює успішну парафію. Чому?

Влітку Нола переживає роман із Гаррі Квебертом і надихає його на роман «Початки зла». Та водночас дівчина має зв’язок з Елайджею Стерном, позує гола для його картини. Хто ж вона насправді? Така собі муза?

Яка роль Лютера Калеба, що, за словами Ненсі Геттевей, приїздив по Нолу до Аврори і відвозив її в Конкорд?

Хто, крім Тамари Квінн, знав про Нолу та Гаррі? Хто міг надсилати Гаррі анонімні листи?

Чому начальник поліції Пратт, розслідуючи зникнення дівчинки, не допитує Гаррі після викриття Тамари Квінн? А чи допитував він Стерна?

Хто, чорт забирай, убив Дебору Купер і Нолу Келлерґан?

І чия це невловна тінь перешкоджає мені розповісти цю історію?

З роману Гаррі Квеберта «Початки зла»

Трагедія сталася в неділю. Вона була нещасна і спробувала піти з життя.

Її серце більше не могло битися, якщо не билося задля нього. Він потрібен був їй, щоб жити. І, збагнувши це, він щодня приходив до лікарні й крадькома дивився на неї. Як такій гарній дівчині захотілося вкоротити собі віку? Проклинав себе, наче це він завдав їй болю.

Щодня він потайки сідав на лаві в парку, що оточував лікарню, і чекав, коли вона вийде погрітися на сонечку. Він дивився на неї, живу. Адже це так важливо було — жити. А потім, поки її не було в палаті, йшов і клав під подушку листа.

Люба моя, найдорожча!

Ви не повинні вмирати, ніколи. Ви янгол. Янголи ніколи не вмирають.

Бачите, я завжди поруч. Не плачте, благаю вас. Мені нестерпна думка, що вам сумно.

Цілую вас, нехай вам стане легше.

Кохання моє!

Яка це неочікувана радість — лягаючи спати, знайти вашу записку! Пишу вам потайки: вечорами після відбою нам заборонено не спати, медсестри тут — справжнісінькі відьми. Та я не могла втриматися: прочитавши вашого листа, відразу мусила відповісти. Просто щоб сказати, як я вас кохаю.

Мрію танцювати з вами. Певна, ви танцюєте, як ніхто в світі. Мені хотілося б попросити вас повести мене на літній бал, та ви не захочете, я знаю. Скажете, що як нас побачать разом, — ми пропали. Та все одно, гадаю, доти я ще не вийду звідціля. Та нащо жити, якщо не можна кохати? Це запитання я поставила собі, коли вчинила те, що вчинила.

Я ваша навіки.

Янголе мій прекрасний!

Ми потанцюємо. Я вам обіцяю. Настане день, коли любов переможе і ми відкрито кохатимемо одне одного. І будемо танцювати на пляжах. На березі, як першого дня. Ви така гарна, коли ви на березі.

Одужуйте швидше! Колись ми потанцюємо на березі.

Кохання моє!

Танцювати на березі. Я тільки і мрію про це.

Скажіть мені, що якось поведете мене танцювати на березі, тільки ви і я…

18. Мартас-Віньярд

(Массачусетс, кінець липня 1975 року)

— У нашому суспільстві, Маркусе, понад усе цінують людей, які будують мости, хмарочоси або імперії. Та насправді найдужче варті захвату ті, кому щастить побудувати кохання. Бо немає на світі більшого і важчого завдання.

Вона танцювала на березі. Гралася з хвилями, бігала по піску; її волосся розвівалося за вітром, вона реготала, вона так раділа життю. Гаррі помилувався нею з тераси готелю і знову поринув в аркуші, що вкривали весь стіл. Він писав добре і швидко. Відколи вони сюди приїхали, написав уже декілька десятків сторінок і рухався вперед у шаленому темпі. Завдяки їй. Нола, люба Нола, його життя, його натхнення. Н-О-Л-А. Він нарешті писав свій великий роман. Роман про кохання.

— Гаррі, — гукнула вона, — зробіть перерву! Ідіть купатися!

Він відклав роботу, піднявся в номер, склав списані аркуші в портфель і вдягнув плавки. Потім спустився до неї на пляж, і вони попрямували понад океаном, далі від готелю, від тераси, від інших гостей і купальників. Обійшли низку бескидів і опинилися у відлюдній бухті, прихованій від сторонніх поглядів. Тут вони могли кохати одне одного.

— Обніміть мене, любий Гаррі, — сказала вона.

Він обхопив її руками, і вона повисла в нього на шиї, міцно пригорнувшись. Вони пірнули в океан, весело хлюпалися і бризкалися, а потім полягали на білі готельні рушники, щоб обсохнути на сонці. Вона поклала йому голову на груди.

— Я кохаю вас, Гаррі… Кохаю, як нікого ніколи не кохала.

Вони всміхнулися одне одному.

— Це найкраща відпустка в моєму житті, — сказав Гаррі.

Нола аж засяяла.

— Сфотографуймося! Сфотографуймося, і тоді ми ніколи це не забудемо! Ви взяли фотоапарат?

Він дістав із сумки апарат і подав їй. Вона пригорнулася до нього і, тримаючи апарат у простягнутій руці, спрямувала об’єктив на них і зробила знімок. Перш ніж натиснути на спуск, вона повернула голову і міцно поцілувала його в щоку. Вони зареготали.

— Здається, гарна буде світлина, — сказала вона. — Головне, зберігайте її все життя.

— Все життя. Ця світлина завжди буде зі мною.

Вони були тут п’ятий день.

За два тижні до того

Настала субота, 19 липня, день традиційного літнього балу. Вже третій рік поспіль бал відбувався не в Аврорі, а в кантрі-клубі Монберрі, що, на думку Емі Пратт, був єдиним місцем, гідним такого заходу. Адже відколи вона почала тут орудувати, намагалася перетворити це дійство на великосвітський вечір. Емі рішуче відмовилася від шкільної фізкультурної зали Аврори, замість «шведського столу» впровадила вечерею за столиками, ухвалила, що чоловіки мають бути в краватках, і, щоб пожвавити атмосферу, влаштувала поміж вечерею й танцями лотерею.

Тож місяць перед балом Емі Пратт заповзято ходила містом, невиправдано дорого продаючи лотерейні квитки, та їх усе одно купували, боячись отримати погане місце. Подейкували, прибуток від продажу (досить непоганий) вона клала собі до кишені, та відверто говорити про це ніхто не наважувався: з нею не варто було псувати стосунків. Казали, якогось року вона випадково «забула» надати місце за столиком жінці, з якою посварилася. І коли розпочалася вечеря, бідолашка так і лишилася стояти посеред зали.

Гаррі спершу вирішив не йти на той бал. Щоправда, за декілька тижнів перед тим купив собі місце, та зараз у нього не було настрою виходити з хати: Нола досі лежала в лікарні, і він почувався нещасним. Йому кортіло побути самому. Та просто в суботу ввечері в двері загрюкала Емі Пратт: вона вже давно не бачила його в місті, він уже не ходив до «Кларксу», тож Емі хотіла упевнитися, що він її не підведе. Гаррі неодмінно мусить бути на тому балу, вона вже всім сказала, що він буде. Вперше на її вечорі присутня зірка з Нью-Йорка, і, хтозна, може, наступного року Гаррі повернеться й привезе з собою всіх зірок шоу-бізнесу. А за декілька років увесь Голлівуд і весь Бродвей приїдуть до Нью-Гемпширу на одну з найголовніших світських вечірок Східного узбережжя, якою стане цей бал. «Гаррі, ви ж прийдете сьогодні ввечері? Ви ж будете, так?» — скиглила і благала вона, крутячись під дверми, і він урешті погодився, передусім тому, що не вмів відмовляти; їй навіть пощастило втелющити йому лотерей на п’ятдесят доларів.

Удень він поїхав відвідати Нолу в лікарні. Дорогою придбав у крамниці в Монберрі ще декілька оперних платівок. Не втримався, бо знав, що музика для неї — велике щастя. Та він забагато витрачав. І вже не міг собі таке дозволяти. Боявся й уявити стан свого банківського рахунка, не хотів навіть з’ясовувати, що там лишилося. Його заощадження оберталися димом, і якщо так триватиме й далі, то йому не буде чим заплатити за дім до кінця літа.

У лікарні вони погуляли парком, і в затишному гаю Нола пригорнулася до нього.

— Гаррі, я хочу поїхати звідси…

— Лікарі кажуть, що за кілька днів тебе випишуть.

— Ви не зрозуміли: я хочу поїхати з Аврори. З вами. Тут ми ніколи не будемо щасливі.

Він мовив:

— Колись.

— Що колись?

— Колись ми поїдемо звідси.

Вона засяяла.

— Справді? Гаррі, це правда? Ви повезете мене далеко-далеко?

— Дуже далеко. І ми будемо щасливі.

— Так, дуже щасливі!

Вона міцно пригорнула його до себе. Щоразу, коли вона до нього наближалася, його тілом пробігав солодкий дрож.

— Сьогодні ввечері бал, — сказала вона.

— Так.

— Ви підете?

— Їй-богу, не знаю. Обіцяв Емі Пратт, що прийду, але настрою нема.

— Ой, підіть, прошу вас! Я мрію туди піти. Завжди мріяла, щоб хтось повів мене на той бал. Та я ніколи не піду… Мама не хоче.

— Що мені там робити самому?

— Гаррі, ви будете не сам. Я теж там буду, у вас у голові. Ми будемо танцювати разом! Хоч би що сталось, я завжди буду у вашій голові!

Почувши те, він розгнівався.

— Як це — хоч би що там сталося? Що це означає?

— Нічого, Гаррі. Любий Гаррі, не гнівайтеся. Просто я хотіла сказати, що завжди кохатиму вас.

Із любові до Ноли він опанував себе і все-таки пішов на бал, сам. Прибувши туди, він одразу ж пошкодував: у тому натовпі йому було ніяково. Намагаючись додати собі впевненості, він підійшов до бару і, спостерігаючи, як потроху сходяться гості, вихилив кілька мартіні. Зала хутко наповнювалася людом, гамір дедалі гучнішав. Йому здавалося, ніби всі погляди прикипіли до нього, начебто всі тут знають, що він кохає п’ятнадцятирічне дівча. Відчуваючи, що витримка його зраджує, подався до вбиральні, вмився, потім замкнувся в кабінці й сів на унітазі, глибоко дихаючи, щоб оговтатися. Треба заспокоїтися. Про них із Нолою ніхто не може знати. Вони завжди були обережні й украй стримані. Немає причин хвилюватися. Головне, поводитися природно. Врешті йому пощастило вмовити себе, й він відчув, як у ньому все розслабилося. Відчинив двері кабінки — і тієї ж миті йому впав в око напис губною помадою на дзеркалі:

Трахальник дитини

Його охопила паніка. Хто тут? Він гукнув, роззирнувся, повідчиняв усі кабінки: нікого. У вбиральні було порожньо. Мерщій ухопив рушник, намочив і витер напис, розмазавши його на дзеркалі довгою червоною смугою. Остерігаючись, що його заскочать, вибіг з убиральні й повернувся в залу, — геть розбурканий, у горлі давкий клубок; на чолі виступали краплі поту, кров гупала у скронях. Хто знав про них із Нолою?

У залі саме розпочиналася вечеря, гості сідали за столики. Здавалося, він от-от збожеволіє. Хтось поклав йому руку на плече; він аж підскочив. То була Емі Пратт. З нього градом ллявся піт.

— Гаррі, з вами все гаразд? — запитала вона.

— Ага… Душно тут.

— Ваше місце за почесним столом. Ходімо, це там.

Вона провела його до великого столу, прикрашеного квітами, де вже сидів якийсь сорокарічний чоловік із виразом смертельної нудьги на обличчі.

— Гаррі Квеберте, — урочисто виголосила Емі Пратт, — дозвольте познайомити вас з Елайджею Стерном, щедрим покровителем нашого балу. Лише завдяки йому квитки такі дешеві. А ще він власник будинку в Гусячій бухті, де ви мешкаєте.

Елайджа Стерн усміхнено подав руку. Гаррі засміявся.

— То ви мій господар, пане Стерн?

— Називайте мене Елайджа. Радий знайомству.

Після основної страви чоловіки пішли покурити і трохи пройтися по газону кантрі-клубу.

— Вам подобається дім? — запитав Стерн.

— Неймовірно. Він чудовий.

Пахкаючи цигаркою, Стерн почав розповідати, що Гусяча бухта довгі роки була їхнім родинним приміським будинком: батько побудував його, бо мати страждала від страшенних мігреней, і лікарі порадили їй частіше перебувати на морському повітрі.

— Коли батькові показали цю ділянку на березі океану, він закохався в неї з першого погляду. Відразу ж придбав і заходився будувати дім за власними кресленнями. Я обожнював цю місцину. Ми так добре збували тут літо… Але минув час, батько помер, матінка переїхала до Каліфорнії, й Гусяча бухта спорожніла. Я й досі люблю цей дім. Навіть трохи полагодив його кілька років тому. Але я неодружений, дітей не маю, і мені вже не випадало нагоди користуватися ним; та й завеликий він для мене. Тоді я доручив агенції з нерухомості здавати його в оренду. Мені нестерпна була думка, що він безлюдний і занедбаний. І я радий, що в ньому живе така людина, як ви.

Стерн також розповів, що вперше пішов на бал в Аврорі ще хлопчиськом, вперше тут закохався і що тепер раз на рік приїздить сюди згадати дитинство.

Вони викурили ще по цигарці й сіли на кам’яну лаву.

— То над чим ви зараз працюєте, Гаррі?

— Пишу роман про кохання… Радше намагаюся. Знаєте, тут усі вважають, ніби я великий письменник, але це непорозуміння.

Гаррі відчув, що Стерна непросто обманути. Той відказав:

— Тутешній люд такий вразливий. Ось хоча б оцей бал: він перетворився на таку нудоту… Отже, роман про кохання?

— Так.

— Багато написали?

— Правду кажучи, він мені не йде.

— Розумію. Для письменника це лихо. Прикро?

— Та звісно.

— Ви закоханий?

— Чому ви запитуєте?

— Бо допитливий. Мені стало цікаво, чи треба бути закоханим, щоб писати романи про кохання. Хай там як, я дуже шаную письменників. Може, тому що сам хотів би бути письменником. Або просто митцем, у широкому сенсі. Страшенно люблю мистецтво. Та, як на лихо, в мене нема ніякого мистецького хисту. Як зветься ваш роман?

— Поки що не знаю.

— А що за історія кохання?

— Історія забороненого кохання.

— Здається, це справді цікаво, — сказав Стерн. — Нам треба буде якось зустрітися ще.

О пів на десяту, після десерту, Емі Пратт оголосила про початок лотереї; ведучим, як і щороку, був її чоловік. Мало не ковтаючи мікрофон, Пратт тягнув номери. Призи були переважно дешеві, від місцевих торгових фірм, але розіграш першого призу здійняв страшенний переполох: ішлося про тижневу путівку в розкішний готель на Мартас-Віньярді, на дві особи, з урахуванням усіх послуг.

— Хвилинку уваги, будь ласка! — волав Пратт. — Перший приз виграв… увага… номер 1385!

На мить запала тиша; потім Гаррі, усвідомивши раптом, що це номер одного з його квитків, приголомшено підвівся з місця. Його негайно вшанували громом оплесків; гості обступили його, привітання сипалися зусібіч. До самого кінця вечора всі дивилися тільки на нього: він був центром Усесвіту.

Та він не дивився ні на кого, адже центр його Всесвіту спав у маленькій лікарняній палаті, за п’ятнадцять миль звідси.

Покидаючи бал о другій годині ночі, Гаррі зіткнувся з Елайджею Стерном; той теж збирався додому.

— Головний приз у лотереї, — всміхнувся Стерн. — Щастить вам, мушу сказати.

— Так… І, уявіть собі, я мало не відмовився купувати квитки.

— Може, підвезти вас додому? — запитав Стерн.

— Дякую, Елайджо, я на авто.

Вони разом дійшли до паркувального майданчика. Чорний «седан» очікував Стерна, біля нього курив якийсь чолов’яга. Стерн кивнув на нього і сказав:

— Гаррі, хочу вас познайомити з моєю довіреною особою. Це виняткова людина. І, якщо ви не проти, я пошлю його до Гусячої бухти впорядкувати троянди. Їх незабаром треба обрізати, а він дуже хороший садівник, на відміну від тих невмійків, яких надсилає агенція з нерухомості і які торік погубили мені всі квіти.

— Та звісно ж. То ваш дім, Елайджо.

Підійшовши ближче, Гаррі побачив, що в того чоловіка жахливий вигляд: міцне, кремезне тіло і перехняблене, вкрите близнами лице. Вони потисли одне одному руки.

— Я Гаррі Квеберт.

— Допрого вешора, пане Квеберте, — відказав чолов’яга; він насилу балакав, та ще й дуже невиразно. — Мене жвати Лютер Калеб.

Наступного дня після балу Аврора вирувала: з ким Гаррі Квеберт поїде на Мартас-Віньярд? Тут його ніколи не бачили з жінкою. Може, в нього подруга в Нью-Йорку? Чи він візьме якусь дівчину з Аврори? Може, він уже встиг завоювати чиєсь серце, адже він такий потайний? І чи буде про це в часописах, що пишуть про життя зірок?

Єдина людина, яку не хвилювала ця мандрівка, був сам Гаррі. Вранці в понеділок, 21 червня, він сидів удома і був страшенно занепокоєний: хто знає про них із Нолою? Хто вистежив його навіть у вбиральні? Хто наквецяв на дзеркалі ті мерзенні слова? Та ще й помадою: жінка, звісно ж. Але хто? Щоб не думати про це, він сів за столом і вирішив упорядкувати свої папери; тоді він і побачив, що одного аркуша таки бракує. Сторінки, що він написав про Нолу в день, коли та намагалася накласти на себе руки. Він добре пам’ятав, що лишив її тут. За останній тиждень на столі накопичилася купа чернеток, та він завжди нумерував їх у хронологічному порядку, щоб потім дати з ними раду. І ось тепер, перебравши їх, переконався, що одного аркуша таки нема. То була важлива сторінка, він добре її пам’ятав. Він іще двічі порозкладав папери, витрусив портфель: ані сліду. Це неможливо. Він завжди ретельно перевіряв, чи не лишив бува чогось на столі у «Кларксі». В Гусячій бухті він працював лише в кабінеті, а як сідав часом на терасі, то потім усе заносив до хати. Аркуш не міг загубитися, але ж де він? Обнишпоривши весь дім і нічого не знайшовши, він подумав: а чи не заходив хтось до нього в пошуках компромату? Може, та сама людина, яка під час балу лишила під напис на люстрі у вбиральні? Від цієї думки йому до нудоти скорчило живіт.

Того ж таки дня Нолу виписали. Щойно повернувшись в Аврору, вона мерщій побігла до Гаррі. До Гусячої бухти прийшла надвечір; він сидів на березі з бляшанкою в руках.

Угледівши його, дівчина кинулася в обійми; він підхопив її й заходився кружляти.

— Гаррі, любий Гаррі! Бути тут із вами — мені так цього бракувало!

Він міцно обняв її.

— Ноло! Люба Ноло…

— Як ви, Гаррі? Ненсі казала, що ви виграли головний приз у лотереї.

— Так! Уявляєш собі?

— Путівка для двох на Мартас-Віньярд! І на коли?

— З відкритою датою. Як захочу, маю просто зателефонувати в готель і забронювати номер.

— Візьмете мене з собою? О Гаррі, візьміть мене, там ми зможемо бути щасливі й не треба буде ховатися!

Він не відповів. Вони трохи пройшлися понад морем, спостерігаючи, як хвилі закінчують на піску свій біг.

— Звідки котяться хвилі? — запитала Нола.

— Здалеку. Вони котяться здалеку, щоб побачити берег великої Америки і вмерти.

Він пильно поглянув на Нолу, і раптом гнівливо обхопив долонями її обличчя.

— А щоб тобі, Ноло! Чому ти хотіла вмерти?

— Річ не в тому, що хочеться вмерти, — відказала Нола, — а в тому, що не хочеться жити.

— Але ж ти пам’ятаєш той день на березі, після концерту? Ти тоді сказала, щоб я не хвилювався, бо ти зі мною! Як ти можеш бути зі мною, якщо помреш?

— Я знаю, Гаррі. Вибачте. Я прошу пробачення у вас.

І вона стала перед ним навколішки, перепрошуючи, на тому самому березі, де вони зустрілися і покохали одне одного з першого погляду. Знову попросила:

— Візьміть мене з собою, Гаррі. Візьміть мене на Мартас-Віньярд. Візьміть мене з собою, і ми будемо вічно кохати одне одного.

Він пообіцяв, адже був такий піднесений. Та згодом, дивлячись, як вона прямує дорогою з Гусячої бухти додому, подумав, що не може взяти її. Це неможливо. Хтось уже знав про них; якщо вони поїдуть разом, дізнається все місто. І тоді його кинуть за ґрати. Він не міг узяти її з собою, і якщо вона знову попросить, він відкладе ту заборонену мандрівку. Навіки відкладе.

Наступного дня він уперше за довгий час пішов у «Кларкс». Як завжди, клієнтів обслуговувала Дженні. Угледівши Гаррі, вона зашарілася з утіхи: він повернувся! Через той бал? Може, він ревнує її до Тревіса? Може, хоче запросити її на Мартас-Віньярд? Якщо поїде без неї, значить, не кохає її. Дженні так непокоїло це питання, що вона поставила його Гаррі, не встигнувши навіть узяти замовлення.

— З ким поїдете на Мартас-Віньярд, Гаррі?

— Хтозна. Либонь, ні з ким. Може, просто постараюся написати якомога більше.

Вона скривилася.

— У таку чудову мандрівку, і сам? Даремно згаєте час!

У душі сподівалася, що він скаже: «Твоя правда, Дженні, любове моя, їдьмо разом, будемо цілуватися, як сідатиме сонце». Та він тільки сказав: «Каву, будь ласка». І Дженні, рабиня, послухалася. Тієї миті з кабінету в глибині зали вийшла Тамара Квінн; вона підбивала баланс. Угледівши Гаррі за його столиком, кинулася до нього і, не вітаючись, розлючено й гірко заявила:

— Я підбиваю баланс. Ми більше не обслуговуємо вас у кредит, пане Квеберте.

— Розумію, — вимовив Гаррі, бо не хотів скандалу. — Мені дуже шкода, що не скористався вашим запрошенням минулої неділі… Я…

— Ваші вибачення мене не цікавлять. Я отримала ваші квіти і викинула їх у смітник. Прошу погасити заборгованість до кінця тижня.

— Неодмінно. Дайте мені рахунок, і я негайно заплачу.

Вона принесла йому детальний рахунок, і він мало не задихнувся: виявилося, він винен понад п’ятсот доларів. Він витрачав, не рахуючи: п’ять сотень на їжу й пиво, п’ятсот доларів на вітер, просто, щоб побути біля Ноли. Наступного ранку ще й прийшов лист із агенції нерухомості. Він уже оплатив половину свого перебування в Гусячій бухті, тобто до кінця червня. У листі йшлося, що за оренду до вересня йому треба заплатити тисячу доларів і що, згідно з домовленістю, цю суму знімуть із його рахунка. Та в нього не було тієї тисячі доларів. У нього геть не було грошей. Через той борг «Кларксу» у нього не лишилося й цента. Йому більше не було чим платити за оренду такого маєтку. Він більше не міг тут залишатися. Що робити? Телефонувати Елайджі Стерну і пояснювати ситуацію? А навіщо? Він так і не написав великого роману, як розраховував, він просто самозванець, та й годі.

Трохи поміркувавши, Гаррі зателефонував у готель на Мартас-Віньярді. Він вчинить так: відмовиться від цього будинку. Раз і назавжди припинить цей маскарад. Поїде на тиждень з Нолою, востаннє попустить віжки своєму коханню, а потім зникне. У готелі йому сказали, що лишився один вільний номер на тиждень від 28 липня до 3 серпня. Так він і зробить: востаннє кохатиме Нолу, а потім назавжди покине це містечко.

Забронювавши номер, він зателефонував до агенції з нерухомості. Пояснив, що лист отримав, але сталося так, що він не може платити за Гусячу бухту. Попросив розірвати угоду про оренду з 1 серпня і, посилаючись на доцільність, переконав службовця залишити дім у його розпорядженні до понеділка, 4 серпня: того дня він сам, прямуючи до Нью-Йорка, відвезе ключі в бостонську філію агенції. Він говорив по телефону, мало не плачучи: ось і закінчувалася історія буцім великого письменника Гаррі Квеберта, який мріяв створити великий шедевр і не написав ані рядка. В напівпритомному стані він мовив: «Чудово. То я завезу ключі від Гусячої бухти до вашої агенції в понеділок, 4 серпня, дорогою до Нью-Йорка», — і поклав слухавку. Та враз аж здригнувся, почувши позаду здушений голос: «Гаррі, ви їдете?». То була Нола. Вона ввійшла, не постукавши, і чула розмову. В очах у неї блищали сльози. Вона повторила:

— Ви їдете, Гаррі? Що коїться?

— Ноло… у мене проблеми.

Вона підбігла до нього.

— Проблеми? Які проблеми? Ви не можете поїхати! Гаррі, ви не можете поїхати. Якщо ви поїдете, я помру!

— Ні! Не кажи такого!

Вона впала навколішки.

— Не їдьте, Гаррі! Богом вас заклинаю! Я без вас ніщо!

Він сів біля неї на підлогу.

— Ноло… Маю тобі дещо сказати… Я брехав, од самого початку брехав. Я не славетний письменник… Я все набрехав! Про себе, про свою кар’єру! У мене більше немає грошей! Нічогісінько нема! У мене вже нема коштів, щоб мешкати в цьому домі. Я не можу залишатися в Аврорі.

— Ми щось придумаємо! Ви станете славетним письменником, я не сумніваюся. Ви заробите багато грошей! Ваша перша книжка чудова, а та, що її ви зараз так старанно пишете, матиме величезний успіх, я певна цього! Я ніколи не помиляюся!

— Ноло, ця книжка — суцільний жах. Самі лише жахливі слова.

— Що за жахливі слова?

— Слова про тебе, яких я не повинен був писати. Та я писав, бо так відчуваю.

— Гаррі, а що ви відчуваєте?

— Кохання! Таке кохання!

— То зробіть із тих слів красиві слова! До праці! Пишіть прекрасні слова!

Вона взяла його за руку і посадила на терасі. Принесла його папери, зошити, ручки. Зварила каву, поставила платівку з оперою і повідчиняла вікна у вітальні, щоб йому було чути. Вона знала, що музика допомагає йому зосередитися. Він слухняно зібрався з думками і почав усе наново; почав писати роман про кохання, так, наче у них з Нолою все було можливо. Він писав години зо дві, слова приходили самі, фрази лилися на папір, красиво і природно, перо так і літало сторінками. Вперше за весь час, що він тут перебував, Гаррі здалося, наче в нього і справді народжується роман.

Відвівши погляд від списаних аркушів, він побачив, що Нола заснула, вмостившись у плетеному кріслі віддалік, щоб не заважати йому. Сонце сяяло, було дуже гаряче. І раптом роман, Нола, дім на березі океану — все це здалося йому справжнім дивом, а саме життя — таким прекрасним. Він навіть подумав, що нічого страшного, якщо він поїде з Аврори: допише роман у Нью-Йорку, стане видатним письменником і чекатиме Нолу. Насправді, поїхати — ще не означає втратити її. Може, і навпаки. Вона закінчить школу і зможе податися до Нью-Йорка в університет. І вони будуть разом. А доти листуватимуться й бачитимуться під час шкільних канікул. Роки сплинуть швидко, і незабаром їхнє кохання перестане бути забороненим. Він лагідно розбудив Нолу. Вона всміхнулася й потягнулась.

— Добре писалося?

— Дуже.

— Чудово! Можна прочитати?

— Трохи згодом. Обіцяю.

Над водою шугонула зграя чайок.

— Вставте чайок! Вставте у ваш роман чайок!

— Вони будуть на кожній сторінці, Ноло. А що, як ми поїдемо на кілька днів на той Мартас-Віньярд? Наступного тижня там є вільний номер.

Вона засяяла.

— Так, їдьмо! Їдьмо удвох!

— А що ти скажеш батькам?

— Не переймайтеся, любий Гаррі. З батьками я сама все владнаю. А ви пишіть ваш шедевр і кохайте мене. То ви залишаєтеся?

— Ні, Ноло. Я мушу виїхати звідси наприкінці місяця, бо не можу платити за дім.

— Наприкінці місяця? Та це ж уже ось-ось!

— Знаю.

В очах її закипіли сльози.

— Не їдьте, Гаррі!

— Нью-Йорк недалеко. Ти приїжджатимеш до мене. Ми будемо листуватися, телефонувати одне одному… Та й чому б тобі не приїхати туди в університет? Ти казала, що мрієш побачити Нью-Йорк.

— Університет? Але ж це буде через три роки! Три роки без вас! Я не можу, Гаррі! Я не витерплю!

— Не хвилюйся, це недовго. Коли кохаєш, час летить швидко.

— Не кидайте мене, Гаррі. Не хочу, щоб Мартас-Віньярд став нашою прощальною мандрівкою.

— Ноло, в мене вже немає грошей. Я не можу тут залишатися.

— Ні, Гаррі, пожалійте мене. Ми знайдемо вихід. Ви кохаєте мене?

— Так.

— Якщо ми кохаємо одне одного, то знайдемо вихід. Коли люди кохають, вони завжди знаходять вихід, щоб кохати й далі. Принаймні обіцяйте подумати.

— Обіцяю.

Вони поїхали за тиждень, в понеділок, 28 липня 1975 року, вдосвіта, жодного разу більше не заговоривши про цю поїздку, що стала для Гаррі невідворотною. Він лютував на себе за своє честолюбство і мрії про славу: ото наївний, думав написати великий роман за два літні місяці!

Вони зустрілися о четвертій ранку на паркувальному майданчику біля пристані для яхт. Аврора спала. Було ще темно. Вони швидко дісталися до Бостона. Поснідали. І майже без зупинок дісталися до Фалмута, де пересіли на пором. На острів Мартас-Віньярд вони потрапили пізно ввечері. І відтоді жили, немов у казці, в розкішному готелі на березі океану. Купалися, гуляли, вечеряли вдвох у величезному готельному ресторані, й ніхто на них не звертав уваги, ніхто не ставив запитань. На Мартас-Віньярді вони могли жити.

Були тут уже чотири дні. Лежачи на гарячому піску у своїй бухточці, оподаль від чужих очей, вони думали тільки про себе, про те, яке це щастя бути разом. Вона возилася з фотоапаратом, а він думав про свою книжку. Нола сказала, що батьки вважають, начебто вона поїхала до подруги. Та вона обманула його. Насправді вона втекла з дому без попередження: придумати причину для недільної відсутності було б дуже непросто, тому вона поїхала, нічого нікому не сказавши. Вилізла вдосвіта з кімнати через вікно, і тепер, поки вони з Гаррі лежали на пляжі, панотець Келлерґан місця собі не знаходив від хвилювання. В понеділок він побачив, що кімната порожня. Не став заявляти в поліцію. Спершу спроба вкоротити собі віку, тепер утеча: якщо він заявить у поліцію, все місто знатиме. Він дав собі тиждень, щоб знайти її. Сім днів, упродовж яких Господь створив світ. Цілими днями він не вилазив з авто, їздив по всіх усюдах, шукаючи доньку. Боявся найгіршого. За тиждень він звернеться до властей.

Гаррі нічого не підозрював. Він був засліплений коханням. Вранці, коли вони вирушали на Мартас-Віньярд, побачивши Нолу на паркувальному майданчику, не помітив темної постаті, що причаїлася в пітьмі, наглядаючи за ними.

Вони повернулися до Аврори надвечір у неділю, 3 серпня 1975 року. На кордоні між Массачусетсом і Нью-Гемпширом Нола заплакала. Вона казала Гаррі, що не може жити без нього, що він не має права їхати, що таке кохання, як у них, буває лише раз у житті, і ще багато всього. Благала: «Не покидайте мене, Гаррі, не кидайте мене тут». Казала, що він багато написав за останні дні і тепер може не боятися, що втратить натхнення. Заклинала: «Я піклуватимуся про вас, вам залишиться тільки писати. Ви пишете винятковий роман, ви не маєте права зіпсувати все». І мала рацію: вона була його музою, його натхненням, тільки завдяки їй він раптом зміг писати так добре і так швидко. Та було запізно: у нього не лишилося грошей, щоб заплатити за дім. Він мусив поїхати.

Висадив Нолу за декілька кварталів від домівки, і вони востаннє поцілувалися. Її щоки були мокрі від сліз, вона вчепилася в нього, намагаючись утримати.

— Скажіть, що завтра вранці, як завжди, будете тут!

— Ноло, я…

— Я принесу гарячих булочок, зварю каву. Я робитиму геть усе. Буду вашою дружиною, а ви великим письменником. Скажіть, що ви будете тут.

— Я буду тут.

Вона засяяла.

— Правда?

— Я буду тут. Обіцяю.

— Мало обіцяти, Гаррі. Присягніться, присягніться нашим коханням, що ви мене не покинете.

— Присягаюся, Ноло.

Він збрехав, тому що було дуже тяжко. Щойно вона зникла за рогом, він подався до Гусячої бухти. Треба діяти швидко: бо що як вона повернеться і застане його приготування до втечі. Вже сьогодні ввечері він буде в Бостоні. Вдома він швидко зібрав речі, запхав валізи в багажник, а решту, що треба було взяти з собою, кинув на заднє сидіння. Потім зачинив віконниці, вимкнув газ, електрику і воду. Він тікав — тікав од кохання.

Йому захотілося лишити їй записку. Поспіхом написав на аркушику кілька рядків: «Любо Ноло, мені довелося поїхати. Я тобі напишу. Кохаю тебе навіки», — потім запхнув його під двері й одразу ж витягнув, остерігаючись, що папірець знайде хтось сторонній. Ніяких записок, так надійніше. Замкнув двері на ключ, сів у авто і натиснув на газ. Він мчав на повній швидкості. Прощавай, Гусяча бухто, прощавай, Нью-Гемпшире, прощавай, Ноло.

Це був кінець. Назавжди.

17. Спроба втекти

— Ви повинні готуватися до ваших текстів, як до боксерського двобою, Маркусе: декілька днів треба тренуватися відсотків на сімдесят від максимуму, щоб у вас зануртувала і заяріла лють, яку вихлюпнете лише увечері, під час бою.

— Що це означає?

— Як вам спадає щось на думку, не варто тієї ж миті перетворювати це на одне з ваших нечитабельних оповідань і друкувати на першій сторінці часопису, який ви сам і очолюєте, а зберігати глибоко в собі, щоб воно визріло. Ви повинні не давати йому виходу, дозволити розростатись усередині вас, аж поки відчуєте, що настала пора. Це у нас буде номер… Якого номера ми вже сягнули?

— Вісімнадцятого.

— Ні, сімнадцятого.

— Нащо питаєте, як знаєте й самі?

— Щоб перевірити, стежите ви чи ні.

— Ага, сімнадцятий, Гаррі… Перетворювати ідеї…

— …на осяяння.

У вівторок, 1 липня 2008 року, в залі для побачень в’язниці штату Нью-Гемпшир я, затамувавши подих, слухав розповідь Гаррі про те, як увечері 3 серпня 1975 року, коли він уже ладен був покинути Аврору й стрімголов вискочити на шосе номер один, якесь зустрічне авто раптом розвернулося й почало його переслідувати.

Неділя, 3 серпня 1975 року, вечір

Спершу він подумав було, що то поліція, та авто не мало ні мигалки, ні сирени. Воно гналося за ним майже впритул і хтозна чому сигналило. Він раптом злякався, що його пограбують, спробував додати швидкості, але переслідувач зумів його випередити і притиснути до узбіччя, ставши поперек дороги. Гаррі вискочив на шосе, готовий до бійки, аж із авто вийшов чоловік і він упізнав Лютера Калеба, Стернового водія.

— Ви геть здуріли! — заволав Гаррі.

— Перепрошую, пане Квеберте. Я не хтів ваш налякати. Це пан Штерн, він неодмінно хоше ваш башити. Я ваш вше кілька днів шукаю.

— І що треба від мене панові Стерну?

Гаррі весь трусився, від викиду адреналіну серце аж із грудей вискакувало.

— Не щнаю, пане Квеберте, — відповів Лютер. — Він шкажав, що це дуже вашливо. Він шекає ваш удома.

Гаррі неохоче послухався Лютерових наполягань і погодився їхати за ним до Конкорда. Западала ніч. Вони дісталися до величезного Стернового маєтку, і Калеб мовчки провів Гаррі в дім, на простору терасу. Елайджа Стерн у легенькому халаті сидів за столом і пив лимонад. Угледівши Гаррі, відразу ж підвівся і рушив йому назустріч з очевидним полегшенням на обличчі.

— Нехай йому всячина, любий Гаррі, я вже гадав, що вас ніколи не знайдуть! Дякую, що прийшли сюди о такій пізній порі. Я вам телефонував, навіть лист написав. Щодня посилав до вас Лютера. І хоч би що! Куди ви поділися?

— Мене не було в місті. А що сталося?

— Я все знаю! Все! І ви хотіли приховати від мене правду?

Гаррі похолов: Стерн знав про Нолу.

— Про що ви? — пробурмотів він, щоб затягнути час.

— Про Гусячу бухту, про дім, нехай йому чорт! Чому ви мені не сказали, що мало не повернули дім через гроші? Мені сповістили про це з бостонської агенції. Сказали, що ви з ними домовилися завтра привезти ключі, — ось чому все так терміново! Мені необхідно було з вами побалакати! Страшенно шкода, що ви зібралися їхати! Мені не потрібні гроші за оренду, я хочу підтримати ваші письменницькі плани. Хочу, щоб ви залишалися в Гусячій бухті, скільки потрібно буде, щоб закінчити роман, як ви на це дивитеся? Ви казали, що та місцина вас надихає, то нащо звідтіля їхати? З агенцією я вже все владнав. Я дуже ціную мистецтво і культуру; якщо вам добре в цьому домі, поживіть там іще декілька місяців! Я пишатимуся, що допоміг у створенні великого роману. Не відмовляйтеся, серед моїх знайомих небагато письменників… Я справді вважаю своїм обов’язком вам допомогти.

Гаррі впав на стілець, полегшено зітхнувши. Він одразу ж погодився на пропозицію Елайджі Стерна. То була нагода, якої він і не очікував: прожити ще декілька місяців у Гусячій бухті й скінчити свій роман, користуючись натхненням, яке дарує йому Нола. Якщо не смітити грішми і не платити за дім, йому цілком вистачить, щоб прожити. Він іще трохи посидів зі Стерном на терасі, поговорив із ним про літературу, аби лиш не здатися нечемним своєму доброчинцеві: він хотів лише одного — якнайшвидше повернутися до Аврори, побачити Нолу і сповістити їй, що він знайшов вихід. Потім йому спало на думку, що вона, може, вже побувала в Гусячій бухті, не попередивши. А що як побачила замкнені двері? А що як утямила: він дременув, він ладен був покинути її? Всередині у нього все аж стиснулося, і щойно з’явилася можливість піти, він чимдуж помчав до Гусячої бухти. Швиденько відімкнув дім, повідчиняв віконниці, ввімкнув воду, газ і електрику, порозкладав речі на свої місця й усунув сліди своєї спроби втекти. Нехай Нола ніколи не дізнається про це. Нола, його муза. Без неї він нічогісінько не міг.

— Отак, — сказав Гаррі, — я зміг лишитися в Гусячій бухті і писати далі. Власне, впродовж наступних тижнів я тільки те й робив — писав. Шалено писав, гарячково, не знав ні дня, ні ночі, забував про голод і про спрагу. Писав без упину, аж в очах щеміло, аж рука боліла, голова, все. Аж нудило, так писав. І весь час Нола про мене дбала. Приходила доглядати за мною, годувала мене. Вкладала спати, водила на прогулянку, як бачила, що я геть знесилився. Скромна, непомітна, повсюдна: завдяки їй усе було можливе. А головне, вона передруковувала рукопис на машинці, маленькому портативному «ремінгтоні». І частенько забирала з собою частину рукопису — прочитати. А наступного дня коментувала. Зазвичай вона дуже хвалила мене, казала, що текст прекрасний, що вона ніколи не читала таких чудових слів; її великі закохані очі додавали мені виняткової віри в себе.

— А що ви сказали їй про дім? — запитав я.

— Що я кохаю її понад усе на світі, що я хотів лишитися поруч із нею, тож зумів домовитися з банкіром про подальшу оренду. Цю книжку я зумів написати завдяки їй, Маркусе. Я більше не ходив до «Кларксу», майже не бував у місті. Вона опікувалася мною, вона всім клопоталася. Казала навіть, що я не зможу сам купувати харчів, бо не знаю, що мені треба, тож ми їздили по продукти разом, у віддалені супермаркети, де можна було поводитися спокійно. Коли вона бачила, що я пропустив обід чи вечеряв шоколадними батончиками, то дуже гнівалася. Ох, як же гарно вона гнівалася… І як мені хотілося, щоб вона так ніжно гнівалася завжди, у моїй творчості, в моєму житті…

— То ви справді написали «Початки зла» за декілька тижнів?

— Так. Мене охопила справжня творча гарячка: більше такого ніколи вже не було. Чи кохання її породило? Безперечно. Як на мене, коли Нола зникла, разом із нею пропала і частка мого таланту. Розумієте тепер, чому я вмовляю вас не хвилюватися, коли виникають проблеми з натхненням?

Охоронець оголосив, що час відвідин спливає, і звелів закінчувати.

— То ви кажете, Нола брала рукопис із собою? — швидко перепитав я, щоб не втратити нитку розмови.

— Вона брала з собою те, що передрукувала. Читала і казала про свої враження. Маркусе, той серпень сімдесят п’ятого — це був справжнісінький рай. Я був такий щасливий! Ми були такі щасливі… Та мене все одно переслідувала думка, що хтось про нас знає. Той, хто здатний наквецяти на дзеркалі ту гидоту. І оцей хтось міг стежити за нами з лісу і все бачити. Від тієї думки мені ставало недобре.

— Тому ви все-таки вирішили виїхати? Але ж ви домовилися втекти разом увечері 30 серпня — чому?

— Це, Маркусе, через одну жахливу історію. Ви записуєте?

— Так.

— Зараз я розповім одну важливу річ. Щоб ви збагнули. Та не хочу, щоб про це знав іще хтось.

— Не турбуйтеся.

— Знаєте, той наш тиждень на Мартас-Віньярді… Насправді Нола не казала батькам, що вона в подруги, вона просто втекла. Поїхала, нікого ні про що не попередивши. Коли я знову її побачив, наступного дня після повернення, вона була дуже пригнічена. Казала, що мати побила її. У неї все тіло було в синцях. Вона плакала. Зізналася, що її карають за кожну дрібницю. Б’ють металевою лінійкою, а ще роблять, як ото в Гуантанамі, — наче топлять у воді: наливають повнісіньку балію, хапають за коси і пхають головою у воду. Мовляв, для того, щоб звільнити її.

— Звільнити?

— Звільнити від зла. Щось таке, наче хрещення. Ісус на Йордані чи що. Спершу я не міг повірити, та докази були очевидні. Тоді я запитав: «Хто ж із тобою таке робить?» — «Мама». — «А тато не втручається?» — «Він замикається в гаражі і вмикає музику, дуже гучно. Він завжди так робить, коли мама карає мене. Не хоче чути». Нола не могла більше, Маркусе. Я хотів розібратися з цією бідою, побалакати з Келлерґанами. Це треба було припинити. Але Нола благала мене нічого не робити, казала, що матиме страшенні неприємності, що батьки завезуть її кудись і ми ніколи більше не побачимося. Але так не могло тривати далі. І ось десь наприкінці серпня, числа двадцятого, ми вирішили, що треба звідціля забиратися. Негайно. Потайки, звісно ж. Ми призначили від’їзд на тридцяте серпня. Хотіли дістатися до Канади, перетнути кордон у Вермонті і податися хоча б до Британської Колумбії, оселитися в дерев’яній хатинці. Прекрасне життя на березі озера. І ніхто ніколи не дізнався б.

— Тим-то ви й хотіли втекти?

— Так.

— Чому ви хочете, щоб я нікому не казав?

— Це лише початок історії, Маркусе. Бо згодом я дізнався жахливу річ про Нолину матір…

Тієї миті нас урвав охоронець. Час уже скінчився.

— Поговоримо про це наступного разу, Маркусе, — підводячись, мовив Гаррі. — А поки що нікому це не розповідайте.

— Обіцяю, Гаррі. Скажіть лиш одне: що ви робили б із книжкою, якби втекли?

— Ну, став би письменником у вигнанні. Або й узагалі не став би. Тоді це було несуттєво. Важлива була тільки Нола. Нола була для мене цілим світом. Решта не мало значення.

Я був приголомшений. Ось який шалений план вигадав Гаррі тридцять років тому: втекти до Канади з дівчам, у яке він так безтямно закохався. Поїхати з Нолою, жити самотою на березі озера; він і не підозрював, що вночі вона зникне і її вб’ють, а книжка, яку він написав за рекордний термін і від якої він ладен був відмовитися, стане одним із найбільших бестселерів другої половини століття.

Коли ми зустрілися з Ненсі Геттевей удруге, вона розповіла, як сама собі уявляла ту мандрівку на Мартас-Віньярд. За її словами, коли Нола повернулася з клініки, вони весь наступний тиждень ходили купатися на Ґранд-біч, а потім Нола кілька разів у них вечеряла. Та вже наступного понеділка, подзвонивши в двері будинку номер 245 на Террас-авеню, щоб знову піти з Нолою на пляж, Ненсі почула, що подруга дуже хвора і не встає з ліжка.

— Цілий тиждень я чула: «Нола тяжко хвора, її не можна відвідувати». Навіть матінку мою не пустили до хати, коли вона занепокоїлася і пішла довідатися, що там і як. Я місця собі не знаходила, знала, що там щось коїться. Аж раптом збагнула: Нола зникла.

— Чому ви так вирішили? Вона справді могла бути хвора, лежати в ліжку…

— Моя мати помітила ось що: музики немає. Весь тиждень там жодного разу не лунала музика.

Я вирішив узяти на себе роль адвоката диявола.

— Та якщо вона заслабла, то, може, музику вимкнули, щоб не турбувати хвору?

— Музики не було вперше за довгий час. Дуже незвично. Тоді я вирішила сама про все дізнатися і, вкотре почувши, що Нола хвора і не встає з ліжка, потайки прокралася за дім і зазирнула крізь вікно до Нолиної кімнати. Там було порожньо, ліжко застелене. Ноли не було і близько. А потім у неділю ввечері знову заграла музика. Знову з гаража линула та клята музика, а наступного дня з’явилася Нола. І ви казатимете, що це збіг? Вона прийшла до мене ввечері, і ми подались у великий сквер на головній вулиці. Там я вже все в неї випитала. Надто про ті синці: відвела її в кущі, змусила задерти сукню і побачила, що її лупцювали мов Сидорову козу. Я не відступала, аж поки вона зізналася, що втекла з дому на цілий тиждень. Вона їздила з чоловіком, старшим за неї. Точно зі Стерном. Казала, було чудово і задля того можна витерпіти хлосту, що їй всипали, коли вона повернулася додому.

Я не сказав їй, що Нола весь той тиждень була на Мартас-Віньярді з Гаррі, а не з Елайджею Стерном. Утім, про стосунки Ноли зі Стерном Ненсі знала небагато.

— Думаю, зі Стерном була якась брудна історія, — провадила вона. — Надто ж зараз, коли згадую все це. Лютер Калеб приїздив по неї в Аврору блакитним «мустангом». Знаю, що він возив її до Стерна. Все це діялося, звісно, потайки, та якось я спостерігала ту сцену на власні очі. Нола сказала: «Головне, нікому і ніколи не кажи про це! Присягнися нашою дружбою. А то прикрощі будуть у нас обох». Я запитала: «Ноло, чому ти їздиш до того старигана?». І вона відповіла: «Заради кохання».

— А коли все це почалося? — запитав я.

— Не можу сказати. Дізналась я про це влітку, та вже не пам’ятаю, коли саме. Того літа стільки всього сталося. Може, та історія тривала вже давно, може, навіть кілька років, хтозна.

— А ви зрештою розповідали комусь про це чи ні? Коли Нола пропала…

— Та певно! Начальникові поліції Пратту. Розповіла йому все, що знала, все, що зараз вам розказала. Він відповів, щоб я не турбувалася, він усе це з’ясує.

— Ви готові повторити все це в суді?

— Як треба буде, то повторю.

Мені хотілося ще раз побалакати з панотцем Келлерґаном у присутності Ґегаловуда. Я зателефонував сержантові й виклав йому цю ідею.

— Допитати удвох панотця Келлерґана? Здається, ви щось замислили…

— І так, і ні. Хочу побалакати з ним про нові дані в розслідуванні: про зв’язки його доньки і про побої, яких їй завдавали.

— Що ви хочете від мене? Щоб я пішов до батька і запитав, чи його донька часом не хвойда була?

— Послухайте, сержанте, ви ж бачите, ми знаходимо дуже важливі речі. За тиждень усе, в чому ви були впевнені, щезло мов туман на воді. Ви можете мені сказати зараз, ким була насправді Нола Келлерґан?

— Гаразд, письменнику, умовили. Завтра приїду до Аврори. Зустрінемося в «Кларксі», чули про такий генделик?

— Та певно. А чому там?

— Зустрінемося о десятій ранку. Я вам усе поясню.

Наступного ранку я приїхав у «Кларкс» раніше, ніж ми домовлялися, щоб трохи побалакати про минуле з Дженні. Згадав літній бал 1975-го, і вона сказала, що він був один із найгірших у її житті, бо вона розраховувала піти туди з Гаррі. Найжахливіша була мить, коли він виграв у лотерею головний приз. Вона сподівалася стати його щасливою обраницею, дочекатися дня, коли він заїде по неї й подарує тиждень кохання в сонячному промінні.

— Я сподівалася, я так сподівалася, що він обере мене. Щодня його чекала. А потім, наприкінці липня, він раптом на тиждень зник, і я збагнула, що він, либонь, подався на Мартас-Віньярд без мене. Але не знаю, з ким…

Щоб не засмучувати її, я збрехав:

— Сам. Сам він туди подався.

Вона всміхнулася, їй аж полегшало. Потім сказала:

— Відколи я дізналася про Гаррі з Нолою, про те, що він написав ту книжку для неї, я більш не почуваюся жінкою. Чому він обрав її?

— Такі речі неможливо збагнути. Ти ніколи не здогадувалася про них із Нолою?

— Про Гаррі з Нолою? А кому ж таке могло спасти на думку?

— Твоїй матері, хіба ні? Вона каже, що від самого початку знала. Вона тобі ніколи нічого не казала?

— Вона нічого не говорила про їхні стосунки. Та коли Нола пропала, то й справді казала, що підозрює Гаррі. Пам’ятаю, якось у неділю Тревіс — він тоді залицявся до мене — прийшов до нас перекусити, і мама весь час товкла: «Я певна, що Гаррі причетний до зникнення цього дівчати!». Тревіс відповів: «Потрібні докази, пані Квінн, інакше це лише домисли». А матінка знову за своє: «У мене був доказ. Неспростовний. Та я загубила його». Я ніколи в це не вірила. Просто мама дуже гнівалася на Гаррі за той обід у саду.

Ґегаловуд прийшов у «Кларкс» точнісінько о десятій.

— Здається, ви поцілили в точку, письменнику, — сказав він, сідаючи за шинквасом коло мене.

— Чому ви так гадаєте?

— Я дещо знайшов про цього Лютера Калеба. Це було нелегко, та ось що я накопав: народився 1940 року в Портленді, штат Мен. Хтозна, як він тут опинився, та на початку 70-х перебував на обліку в поліції Конкорда, Монсберрі й Аврори за недостойну поведінку з жінками. Він вештався вулицями і чіплявся до жінок. Збереглася навіть скарга на нього від такої собі Дженні Квінн, тепер Довн. Вона господиня цього ресторанчика. Заява про сексуальні зазіхання, серпень 1975-го. Саме тому я й хотів, щоб ми тут зустрілися.

— Дженні заявила в поліцію на Лютера Калеба?

— Ви з нею знайомі?

— Авжеж.

— Покличте її сюди, добре?

Я звелів комусь із кельнерів погукати Дженні, вона була в кухні. Ґегаловуд назвався і попросив розповісти про Лютера. Вона стенула плечима.

— Знаєте, мені нема чого сказати. Він був непоганий хлопець. Дуже добрий, хоч і бридкий зовні. Вряди-годи заглядав сюди, у «Кларкс», і я давала йому каву і сандвіч. Грошей із цього сіромахи ніколи не брала. Мені було боляче дивитися на нього.

— І все ж таки ви подали на нього скаргу, — сказав Ґегаловуд.

Дженні здивувалася.

— Бачу, ви добре обізнаний, сержанте. Це діло давнє, дуже давнє. Це Тревіс звелів мені подати ту заяву. Він тоді сказав, що Лютер небезпечний і треба від нього триматися оподаль.

— Чому небезпечний?

— Того літа він весь час вештався Авророю. І часом поводився зі мною агресивно.

— У чому він поводився брутально?

— Та не брутально, — агресивно. Він наполягав… Хтозна, може, вам це здасться кумедним…

— Розповідайте нам усе, пані Довн. Для нас важлива кожна подробиця.

Я підбадьорливо кинув Дженні: кажи.

— Він домагався, щоб я йому позувала.

— Він хотів малювати вас?

— Так. Казав, що я гарна дівчина, що він вважає мене винятковою і хоче лиш одного — мати можливість мене малювати.

— Що з ним сталося? — запитав я.

— Він перестав з’являтися, — відповіла Дженні. — Кажуть, розбився на авто. Запитайте Тревіса, він напевне має знати.

Ґегаловуд підтвердив, що Лютер Калеб загинув у автокатастрофі 26 вересня 1975 року, тобто майже через місяць після зникнення Ноли. Його перекинуте авто знайшли біля підніжжя скелі неподалік Саґамора, в Массачусетсі, десь за двісті миль від Аврори. Крім того, Лютер навчався в школі живопису в Портленді, тож, як гадав Ґегаловуд, є поважні підстави вважати, що це він написав Нолин портрет.

— Здається, той Лютер був чудернацький чолов’яга, — сказав сержант. — Може, він вимагав того ж і від Ноли? Може, то він затягнув її до лісу Сайд-Крік? Убив її в нападі шаленства, позбувся тіла і втік до Массачусетсу. А потім, коли почало дошкуляти сумління, знаючи, що його шукають, кинувся просто в авто з бескиду. У нього в Портленді є сестра. Я намагався додзвонитися їй, але марно. Спробую ще раз.

— Чому ж поліція не взялася за нього тоді?

— Щоб притягнути його до відповідальності, треба було вважати одним із підозрюваних. Але в тій справі не було ніяких фактів, що вказували б на нього.

Я запитав:

— То, може, все-таки допитати Стерна? Офіційно. Чи обшукати його дім?

Ґегаловуд сумно скривився.

— У нього величезна влада. Поки що ми облизня зловили. І поки в нас не буде нічого вагомого, прокурор і не почухається. Потрібні вагоміші факти. Докази, письменнику, нам потрібні докази.

— А портрет?

— Портрет — доказ, роздобутий незаконним шляхом, скільки можна пояснювати? Скажіть ліпше, що ви збираєтеся робити в панотця Келлерґана?

— Мені треба з’ясувати деякі речі. Що більше дізнаюся про його дружину і про нього, то більше виникає запитань.

Я розповів про мандрівку Гаррі з Нолою на Мартас-Віньярд, про те, як мати била її, а батько ховався в гаражі. Мені здавалося, Нолу огортає запона таємниці: дівчинка була ясна і світла, та водночас — похмура; всі сприймали її осяйною, а вона тимчасом намагалося вкоротити собі віку. Поснідавши, ми вирушили в дорогу, в гості до Девіда Келлерґана.

Двері дому на Террас-авеню були відчинені, та панотця не видно: музика з гаража не лунала. Ми зачекали на ґанку. Він підкотив за півгодини на гуркітливому мотоциклі, тому самому «гарлі-девідсоні», що його він лагодив упродовж останніх тридцяти трьох літ. Шолома на чоловікові не було, з вух стирчали навушники від плеєра. Він поздоровкався з нами, перекрикуючи гучну музику у вухах, та врешті вимкнув плеєр і ввімкнув програвач у гаражі; оглушливі звуки заполонили весь будинок.

— До мене вже не раз приходила поліція, — пояснив він. — Через гучну музику. Всі сусіди скаржаться. Начальник поліції Тревіс Довн особисто прийшов умовляти мене відмовитися від музики. Я відповів: «Що ви хочете, ця музика — моя кара». Тоді він пішов до крамниці й придбав мені оцей плеєр і диск тієї платівки, що я весь час слухаю. Сказав, так я можу скільки завгодно калічити собі барабанні перетинки, не псуючи поліції статистику нескінченними дзвінками від сусідів.

— А мотоцикл? — запитав я.

— Я його таки полагодив. Гарний, еге ж?

Тепер він знав, що сталося з його донькою, і зміг нарешті впоратися з тим мотоциклом, що лагодив од того вечора, коли вона зникла.

Девід Келлерґан посадовив нас у кухні й почастував чаєм із льодом.

— Коли ви повернете мені доччине тіло, сержанте? — запитав він Ґегаловуда. — Треба ж її поховати.

— Незабаром, пане Келлерґане. Знаю, вам нелегко.

Панотець покрутив у руках шклянку.

— Вона полюбляла холодний чай, — сказав він. — Літніми вечорами ми часто брали велику пляшку і йшли на берег дивитися, як сонце сідає в океан і чайки танцюють у небі. Вона любила чайок. Так їх любила… Ви знали про це?

Я кивнув. Потім сказав:

— Пане Келлерґане, в цій справі є темні плями. Тим-то ми з сержантом Ґегаловудом і прийшли до вас.

— Темні плями? Уявляю собі… Мою доньку вбили й закопали в саду. Ви знайшли щось нове?

— Пане Келлерґане, ви знаєте чоловіка на ім’я Елайджа Стерн? — запитав Ґегаловуд.

— Особисто з ним не знайомий. Декілька разів бачив його в Аврорі. Та це було давно. Він дуже заможний чоловік.

— А його помічника? Такого собі Лютера Калеба?

— Лютер Калеб… Це ім’я нічого не каже мені. Але, знаєте, я міг і забути. Минув час, багато що стерлося з пам’яті… А чому ви запитуєте?

— Усе вказує на те, що Нола була пов’язана з цими двома чоловіками.

— Пов’язана? — повторив Девід Келлерґан, що був таки недурний. — Що дипломатичною мовою поліції означає «пов'язана»?

— Ми вважаємо, що в Ноли був зв’язок із паном Стерном. Шкодую, що доводиться бути з вами таким відвертим.

Панотець аж почервонів.

— Нола? Ви на що це натякаєте? Що моя донька була хвойда? Моя донька стала жертвою цього покидька Гаррі Квеберта, знаного педофіла, який незабаром скінчить своє життя на електричному стільці! Беріться до нього, сержанте, нічого приходити сюди й обливати брудом небіжчицю! Розмову закінчено. Бувайте, панове.

Ґегаловуд покірно підвівся зі стільця, та я все ж таки вирішив з’ясувати дещо.

— Ваша дружина била її?

— Прошу? — мало не вдавився Келлерґан.

— Ваша дружина лупцювала Нолу. Це правда?

— Ви з глузду з’їхали!..

Я урвав його.

— Наприкінці липня 1975 року Нола втекла з дому. Втекла, і ви нічого нікому не сказали, так? Чому? Вам було соромно? Чому ви не звернулися до поліції, коли вона втекла з дому наприкінці липня сімдесят п’ятого?

Він почав було пояснювати:

— Незабаром вона мала повернутися… За тиждень вона була вже вдома!

— За тиждень? Ви чекали цілісінький тиждень? Зате того вечора, коли вона зникла, зателефонували до поліції вже через годину, як побачили, що її нема. Чому?

Панотець почав кричати.

— Бо того вечора я пішов її шукати і почув, що на Сайд-Крік-лейні бачили закривавлену дівчину, і я відразу пов’язав ті дві події! Та й що ви хочете від мене, Ґольдмане? У мене більше нема родини, нічогісінько нема! Нащо ви ятрите мої рани! Забирайтеся звідси негайно! Котіться звідціля!

Та я не злякався.

— Що сталося в Алабамі, пане Келлерґане? Чому ви перебралися до Аврори? І що відбувалося тут улітку сімдесят п’ятого року? Відповідайте! Відповідайте, чорт би вас забрав! Це ваш обов’язок перед донькою!

Келлерґан схопився на ноги і, мов навіжений, кинувся на мене, згріб за комір із такою силою, що я від нього і не сподівався, а потім вигукнув: «Геть із мого дому!» — і потурив од себе. Я, либонь, повалився б додолу, якби Ґегаловуд не підхопив мене і не потягнув за двері.

— Ви геть сказилися, письменнику? — репетував він, коли ми йшли до авто. — Чи ви заплішений дурень? Хочете, щоб усі свідки піднялися проти вас?

— Тут не все зрозуміло, погодьтеся…

— А що тут незрозумілого? Його доньку прозвали мандрьохою, він розлютився, загалом це нормально, хіба ні? До речі, він вам замалим маку не втер. Міцний дідуган. І хто міг би подумати…

— Шкодую, сержанте. Не знаю, що це зі мною…

— А що за історія з Алабамою?

— Я вам казав: Келлерґани виїхали з Алабами й оселилися тут. І я певен, що на те була поважна причина.

— Спробую довідатися. Якщо обіцяєте надалі поводитися чемно.

— Сержанте, у нас усе гаразд? Я хочу сказати: з Гаррі знімуть обвинувачення?

Ґегаловуд пильно глянув на мене.

— Мені одне заважає, письменнику, — ви. У мене робота. Розслідую два вбивства. А у вас, здається, нав’язлива ідея: зняти з Квеберта обвинувачення в убивстві Ноли; вам наче кортить заявити на всю країну: ось бачите, він невинен, які ще можуть бути претензії до чесного писаки? Але претензії, Ґольдмане, ще ж і в тому, що він закохався в п’ятнадцятирічне дівча!

— Наче я не знаю! Я весь час думаю про це, уявіть собі!

— То чому ж ніколи про це не кажете?

— Я приїхав сюди відразу ж по тому, як вибухнув цей скандал. Ні на мить не вагаючись. Думав я передовсім про свого давнього друга, про свого брата Гаррі. Загалом, я міг би тут покрутитися кілька днів задля годиться і хутко повернутися до Нью-Йорка.

— То чому ви й досі мені тут очі муляєте?

— Бо Гаррі Квеберт — єдиний мій друг. Мені тридцять років, і в мене є тільки він. Він усього мене навчив, останні десять років він був моїм єдиним братом по розуму. Крім нього, в мене нікого нема.

Либонь, тієї миті Ґегаловуд і пожалів мене, бо несподівано запросив до себе додому повечеряти.

— Приходьте сьогодні ввечері, письменнику. Побалакаємо про розслідування, попоїмо… З дружиною познайомитеся, — і, певне, щоб не луснути від надміру чемності, докинув своїм прикрим тоном: — Узагалі, задоволена буде переважно дружина. Вона вже бозна-відколи голову мені гризе, щоб я запросив вас додому. Мріє з вами познайомитися. Якісь дивні у неї мрії.

*

Родина Ґегаловудів мешкала в затишному будиночку в житловому кварталі на сході Конкорда. Сержантова дружина, Гелена, була геть не схожа на свого чоловіка: тоненька мила жіночка. Зустріла вона мене дуже привітно.

— Мені так сподобалася ваша книжка, — сказала вона. — То ви і справді ведете розслідування разом із Перрі?

Її чоловік буркнув, що ніякого розслідування я не веду, що головний він, а я впав йому на голову, щоб життя медом не здавалося. З’явилися дві донечки, гарнюні дівчата-підлітки, чемно привіталися зі мною і зникли в своїй кімнаті. Я сказав Ґегаловудові:

— Правду кажучи, в цьому домі я не подобаюся лише вам.

Він усміхнувся.

— Стуліть писок, письменнику. Стуліть, і гайда надвір, ковтнемо холодного пивця. Така гожа днина.

Ми довго сиділи з ним на терасі, зручно вмостившись у плетених кріслах і підливаючи собі пива з пластикової пляшки. Ґегаловуд був у костюмі, але на ногах мав розтоптані капці. Вечір був гарячий, десь на вулиці галасували дітлахи. У повітрі приємно пахло літом.

— У вас така красива родина, — сказав я.

— Дякую. А ви як? Дружина є? Діти?

— Ні, нема.

— Пес?

— Ні.

— Навіть пса нема? Вам, либонь, справді самотньо, письменнику… Спробую вгадати: ваше помешкання набагато більше, ніж вам треба. В моднячому кварталі Нью-Йорка. Величезна порожня квартира.

Я й не намагався заперечувати.

— Раніше мій агент приходив до мене дивитися бейсбол, — сказав я. — Ми з ним робили начос із сиром. Було добре. Та через усю цю халепу вже й не знаю, чи захоче він прийти до мене в гості. Від нього вже два тижні жодних звісток.

— Що, письменнику, страшно?

— Авжеж. Та найгірше те, що я не знаю, чого боюся. Я зараз пишу книжку про все це. Маю отримати за неї щонайменше мільйон доларів. Безсумнівно, вона матиме шалений успіх. Та в глибині душі я нещасливий. Що мені вдіяти, як гадаєте?

Він вражено зиркнув на мене.

— Ви питаєте про це в людини, яка заробляє п’ятдесят тисяч доларів на рік?

— Так.

— Не знаю, що вам сказати, письменнику.

— Якби я був вашим сином, що ви мені порадили б?

— Ви? Моїм сином? Мене зараз занудить. Підіть до психоаналітика, письменнику. Знаєте, в мене вже є син. Молодший за вас, йому двадцять років…

— Ти ба! Я й не знав.

Він понишпорив у кишені й дістав маленьку світлину, наклеєну на картон, щоб не пожмакалася. На ній був юнак у парадному мундирі морської піхоти.

— Ваш син військовий?

— Другий піхотний дивізіон. Його послали в Ірак. Пам’ятаю той день, коли він пішов служити. Тут на паркувальному майданчику торгового центру був пересувний призовний пункт. Для нього все було ясно. Він прийшов додому і сказав мені, що зробив вибір: кидає університет і йде воювати. Через одинадцяте вересня. У нього ті кадри весь час були перед очима. Я дістав карту світу і питаю: «І де ж той Ірак?». А він мені: «Ірак — там, де треба бути». Як гадаєте, Маркусе (він уперше назвав мене на ім’я), правду він казав чи ні?

— Хтозна.

— Так ото ж. Знаю одне: життя — це низка виборів, з якими потім доведеться миритися.

То був чудовий вечір. Я давно вже не відчував такої приязні й турботи. Після вечері ненадовго лишився сам на терасі: Ґегаловуд допомагав дружині прибирати зі столу. Запала ніч, небо було темне, мов чорнило. Я знайшов мерехтливий контур Великого Воза. Довкола панував спокій. Чутно було тільки, як співають цвіркуни. Коли Ґегаловуд повернувся, ми підбили підсумки розслідування. Я розповів, як Стерн дозволив Гаррі задурно мешкати в Гусячій бухті.

— Той самий Стерн, який мав зв’язок із Нолою? — запитав Ґегаловуд. — Дивно.

— Ви самі бачите, сержанте. Кажу вам: іще тоді хтось таки знав про Гаррі та Нолу. Гаррі мені розповідав, що того вечора, коли відбувався міський бал, він побачив на дзеркалі у вбиральні напис, — його назвали «трахальником дитини». До речі, а що з написом на рукописі? Коли будуть результати графологічної експертизи?

— Теоретично, наступного тижня.

— То незабаром про все дізнаємося.

— Я ретельно вивчив поліційний рапорт про зникнення Ноли, — помовчавши, сказав Ґегаловуд. — Той, що написав колишній начальник поліції Пратт. І там жодного разу не згадується ні Гаррі, ні Стерн.

— Дивно, адже Ненсі Геттевей і Тамара Квінн кажуть, що коли зникла Нола, вони розповіли Праттові про свої підозри щодо Стерна та Гаррі.

— Але рапорт підписав сам Пратт. Він знав і нічого не зробив?

— І що все це може означати? — запитав я.

Ґегаловуд спохмурнів.

— Що в нього теж міг бути зв’язок із Нолою Келлерґан.

— І в нього? Гадаєте, що… О господи… Начальник поліції Пратт і Нола?

— Перше, що ми зробимо завтра вранці, письменнику, це поїдемо до нього і запитаємо.

*

Вранці в четвер, 3 липня 2008 року, Ґегаловуд заїхав по мене до Гусячої бухти, й ми вирушили до Пратта додому, на Маунтін-драйв. Двері нам відчинив сам Пратт. Спершу він побачив лише мене і привітно сказав:

— Пане Ґольдмане, яким вітром вас занесло сюди? Подейкують, ви провадите власне розслідування…

Я почув, як Емі спитала, хто прийшов, і Пратт відказав: «Це Ґольдман, письменник». Потім помітив Ґегаловуда і буркнув:

— А, то це офіційний візит…

Ґегаловуд кивнув.

— Лише кілька запитань, — сказав він. — Розслідування застряло, і нам бракує певної інформації. Гадаю, ви розумієте.

Ми посідали у вітальні. Емі Пратт зайшла привітатися. Чоловік звелів їй не розводити теревенів, а йти поратися в садок; вона мовчки наділа капелюха і пішла давати лад гарденіям. Та сценка могла би видатися кумедною, якби не раптове напруження, що зависло у вітальні.

Я надав змогу вести допит Ґегаловудові. Він був путній полісмен і, попри зачаєну агресивність, добре знався на людській психології. Спершу він поставив декілька несуттєвих запитань, а потім попросив Пратта пригадати низку подій перед зникненням Ноли Келлерґан. Та Праттові швидко урвався терпець, і він заявив, що 1975 року вже писав рапорт про розслідування, тому нам залишається тільки прочитати його. І тоді Ґегаловуд пішов у наступ.

— Правду кажучи, читав я ваш рапорт, і він не переконав мене. Знаю, наприклад, що Тамара Квінн розповідала вам про зв'язок Гаррі та Ноли, але в справі про це — жодного слова.

Пратт не дав збити себе з пантелику.

— Авжеж, стара Квінн приходила до мене. Казала, що знає про захоплення Гаррі Нолою. Та в неї не було доказів, і в мене теж.

— Неправда, — втрутився я. — Вона показувала вам списаний рукою Гаррі аркуш, що недвозначно свідчив проти нього.

— Показувала, один раз. А потім той аркуш зник! У неї нічого не було! І що я мав робити?

— А Елайджа Стерн? — запитав Ґегаловуд, вдавши, ніби змилувався над ним. — Що ви знаєте про Стерна?

— Стерн? — перепитав Пратт. — Елайджа Стерн? А він тут яким боком?

Ґегаловуд взяв гору. Заговорив дуже спокійно, проте безапеляційно.

— Облиште цю комедію, Пратте, я все знаю. Знаю, що ви провадили слідство не так, як зобов’язані були вести. Знаю, що після зникнення дівчинки Тамара Квінн ділилася з вами підозрами щодо Квеберта, а Ненсі Геттевей розповіла про сексуальні стосунки Ноли з Елайджею Стерном. Ви повинні були затримати Квеберта і Стерна, повинні були принаймні допитати їх, здійснити обшук у них удома і занести все це до рапорту. Але ви цього не зробили! Чому? Чому, скажіть? Адже мали вбиту жінку і зниклу дівчинку!

Я відчув, що Пратт розгубився. Намагаючись відновити впевненість, він підвищив голос.

— Я тижні поспіль прочісував усе довкруги! — крикнув він. — Навіть у відпустці! Я зі шкіри вилузувався, щоб знайти те дівча! І нема чого ображати мене у власному домі, ставлячи під сумнів мою працю! Працівники поліції одне з одним так не поводяться!

— Ви перевернули догори дриґом землю і обшукали морське дно, — мовив Ґегаловуд, — але ви знали, що є люди, яких треба допитати, проте не допитали їх! Чому? Відчували власну провину? Яку саме?

Запала довга мовчанка. Я поглянув на Ґегаловуда, він мав рішучий вигляд. Дивився на Пратта спокійно і грізно, не відводячи очей.

— Яку провину ви за собою відчували? — повторив він. — Кажіть! Заради бога, кажіть! Що сталося з дівчинкою?

Пратт одвернувся. Підвівся і відійшов до вікна, уникаючи наших поглядів. Якусь хвилю він дивився на вулицю, на дружину, яка вигрібала з гарденій сухе листя.

— Це було на початку серпня, — тихо озвався він. — На самісінькому початку серпня того клятого 1975 року. Хочете вірте, хочете ні, та якось надвечір дівчинка прийшла в поліційний відділок до мого кабінету. Я почув, як у двері хтось постукав, і не встиг відповісти, як увійшла Нола Келлерґан. Я сидів за столом, читав якусь справу і геть не сподівався її побачити. Привітався, запитав, що сталося. У неї був дуже дивний вигляд. Не кажучи й слова, вона зачинила двері, обернула ключ у замковій шпарині, потім уважно глянула на мене і підійшла. Підійшла до столу, і тоді…

Пратт замовк. Він вочевидь розхвилювався і не знаходив слів. Ґегаловуд був геть незворушний; він сухо запитав:

— І що ж тоді, Пратте?

— Хочете вірте, сержанте, хочете ні. Вона залізла під стіл. Вона… Вона розстебнула мені ширінку, дістала мій пеніс і взяла його в рота.

Я аж підстрибнув.

— Що за маячня?!

— Це правда. Вона смоктала у мене, і я їй дозволив це робити. Вона сказала: «Не стримуйтеся, начальнику». І коли я кінчив, вона втерлася і мовила: «Тепер ви злочинець».

Ми сиділи приголомшені: так ось чому Пратт не допитував ні Стерна, ні Гаррі. Тому що сам він був безпосередньо причетний до цієї справи, ще й так само, як і вони.

Пратт скинув тягар зі свого сумління і тепер хотів висповідатися. Розповів, що невдовзі був іще один мінет. Але якщо перший зініціювала дівчина, то вдруге зробити це змусив її він сам. Якось, патрулюючи район без напарника, зустрів Нолу. Вона йшла пішки від берега, неподалік Гусячої бухти, з друкарською машинкою. Запропонував підвезти, але поїхав не до Аврори, а до лісу Сайд-Крік.

— За декілька тижнів до зникнення я був з нею в Сайд-Крік. Зупинився на узліссі, там ніхто ніколи не ходить. Узяв її руку, приклав собі до прутня і попросив зробити ще раз те, що вона вже робила. Розстебнув ширінку, нагнув її голову і попросив посмоктати… Не знаю, який лихий підштовхнув мене. Тридцять років не годен це забути! Я більше не можу! Заарештуйте мене, сержанте. Я хочу, щоб мене допитали, щоб судили, щоб простили мені. Прости мені, Ноло! Прости!

Побачивши, як чоловік виходить із дому в кайданках, Емі Пратт зчинила такий лемент, що збурила всіх сусідів. Роззяви повибігали на моріжки поглянути, що ж діється; якась жінка гукала чоловіка, щоб не пропустив такого видовиська: «Поліція заарештувала Ґаррета Пратта!».

Ґегаловуд посадовив Пратта в своє авто і, ввімкнувши сирену, подався до Конкорда. Я лишився у дворі. Емі плакала, впавши навколішки біля своїх гарденій, а на Маунтін-драйв збігалися сусіди, й сусіди сусідів, і всенька вулиця, і весь квартал; незабаром коло хати зібралося чи не всеньке містечко.

Геть приголомшений почутим, я сів на пожежну колонку і зателефонував Ротові, щоб розповісти про ситуацію. Мені бракувало мужності зустрітися з Гаррі; не хотілося, щоб він почув таку новину від мене. І незабаром це зробило телебачення. За лічені години в мас-медіа здійнялася справжнісінька буча: всі канали передали, що Ґаррет Пратт, колишній начальник аврорівської поліції, зізнався у здійсненні актів сексуального характеру з Нолою Келлерґан, ставши в такий спосіб потенційним підозрюваним у цій справі. Гаррі зателефонував мені з в’язниці вже ввечері; він плакав. Просив мене приїхати. Не міг повірити, що то правда.

У залі для побачень я розповів йому, що сталося з Праттом. Гаррі був вражений до глибини душі, з очей у нього весь час котилися сльози. Врешті я сказав:

— Це ще не все… Мені здається, вам пора знати…

— Про що? Маркусе, ви мене лякаєте.

— Днями я вас питав про Стерна; так ось, я їздив до нього.

— То й що?

— Я знайшов у нього Нолин портрет.

— Портрет? Що за портрет?

— У Стерна вдома висить портрет голої Ноли.

Я прихопив із собою збільшену світлину, тож показав йому.

— Це вона! — заволав Гаррі. — Це Нола! Нола! Що все це означає? Що це за гидота?

Наглядач закликав його до порядку.

— Гаррі, — мовив я, — заспокойтеся.

— А який стосунок має Стерн до цієї історії?

— Хтозна… Нола ніколи не казала вам про нього?

— Ніколи! Ніколи!

— Гаррі, як я знаю, Нола мала зв’язок з Елайджею Стерном. Того самого літа 1975 року.

— Що? Що? Що все це означає, Маркусе?

— Здається… Ну, як я зрозумів… Гаррі, вам доведеться звикнути до думки, що, можливо, ви були не єдиним чоловіком у Нолиному житті.

Він наче сказився. Схопився на ноги і пожбурив пластиковим стільцем у стіну, волаючи:

— Ні! Це неможливо! Неможливо! Вона кохала мене! Чуєте?! Мене вона кохала!

На нього накинулися наглядачі, заламали руки за спину і вивели. До мене долинув його крик: «Нащо ви це робите, Маркусе? Нащо ви все паскудите? Прокляття на вас! На вас, Пратта і Стерна!».

Після цієї сцени я й почав писати історію Ноли Келлерґан, п’ятнадцятирічної дівчини, яка задурила голову цілому американському містечку.

16. «Початки зла»

(Аврора, Нью-Гемпшир, 11–20 серпня 1975 року)

— Гаррі, скільки треба часу, щоб написати книжку?

— Ну, це залежить…

— Від чого залежить?

— Від усього.

11 серпня 1975 року

— Гаррі! Любий Гаррі!

Вона влетіла в дім із рукописом у руках. Був ранок, ще й дев’ятої не вибило. Гаррі сидів у кабінеті, порпаючись у паперах. Нола зазирнула в двері й помахала портфелем із дорогоцінним текстом.

— Де він був? — роздратовано запитав Гаррі. — Де, чорти б його вхопили, був цей клятий рукопис?

— Гаррі, ну вибачте. Любий Гаррі… Не гнівайтеся на мене. Я взяла його вчора ввечері, ви спали, то я прихопила його додому, почитати… Мабуть, не слід було… Але це так гарно! Повірити не можу! Так чудово!

Вона, всміхаючись, простягнула йому стос аркушів.

— І що? Тобі сподобалося?

— Сподобалося? — вигукнула вона. — Питаєте, чи сподобалося це мені? Не те слово! Я у захваті! Це найпрекрасніше з усього, що я колись читала! Ви надзвичайний письменник! Це буде велика книга! Ви незабаром уславитеся, Гаррі. Чуєте? Уславитеся!

І, сказавши те, вона заходилася танцювати. Танцювала в коридорі, протанцювала до вітальні й дотанцювала до тераси. Вона була така щаслива! Прибрала зі столу на терасі. Витерла росу. Застелила скатертину і приготувала робоче місце — принесла його ручки, зошити, чернетки і ретельно дібрані на березі камінці для прес-пап’є. Потім принесла каву, вафлі, печиво і фрукти, поклала на стілець подушку, щоб йому було зручно. Вона старалася, щоб скрізь був лад, щоб він міг працювати в щонайкращих умовах. Улаштувавши Гаррі за столом, почала клопоталася в хаті. Прибирала, готувала їжу, все робила, щоб він міг цілком зосередитися на книжці. Щоб міг писати і ні про що не думати. В міру того як зростав стос пописаних аркушів, вона їх читала, деколи робила поправки, а потім передруковувала начисто на своєму «ремінґтоні»; вона працювала пристрасно і віддано, як найвірніша секретарка. І лише поробивши всі справи, дозволяла собі сісти неподалік від Гаррі, не дуже близько, щоб не заважати, й дивилася, як він пише. Вона була щаслива. Вона була дружиною письменника.

Того дня пішла відразу пополудні. Як завжди, лишаючи його самого, давала вказівки:

— Я вам приготувала сандвічі. Вони в кухні. У холодильнику — холодний чай. Головне, їжте як слід. І відпочиньте трохи, бо у вас болітиме голова. Ви ж знаєте, любий Гаррі, що буває, коли ви забагато працюєте: починаються ті жахливі мігрені, від яких ви стаєте такий дратівливий.

Обняла його.

— Ти ще прийдеш сьогодні? — запитав Гаррі.

— Ні. В мене справи.

— Які це справи? І чому так рано йдеш?

— Справи, і все. Жінка має бути загадкова. Це я в одному журналі прочитала.

Він усміхнувся.

— Ноло…

— Що?

— Дякую тобі.

— За що, Гаррі?

— Та за все. Я… я нарешті пишу книжку. І це лише завдяки тобі.

— Любий Гаррі, мені в житті потрібно тільки одне: піклуватися про вас, бути завжди поруч із вами, допомагати вам писати книжки, створити з вами сім’ю. Уявіть лишень, які ми будемо щасливі разом! Скільки дітей ви хочете, Гаррі?

— Та хоча б троє!

— Авжеж! І навіть четверо! Два хлопчики і дві дівчинки, щоб не було зайвих суперечок. Я хочу стати пані Квеберт. І пишатися своїм чоловіком більше за всіх на світі!

Вона пішла. Дісталася шляхом із Гусячої бухти до шосе номер один. І знову не помітила тіні, що зачаїлася в чагарях і стежила за нею.

За півгодини дійшла до міста. Цей шлях вона проходила двічі на день. В Аврорі звернула на головну вулицю і дісталася до скверу, де домовилася зустрітися з Ненсі Геттевей.

— Чому в сквері, а не на пляжі? — заскиглила Ненсі, вгледівши її. — Така спека!

— У мене сьогодні ввечері побачення…

— Що? Ні, тільки не кажи, що ти сьогодні знов їдеш до Стерна!

— Не промовляй цього імені!

— Ти попросила мене прийти, щоб мати алібі?

— Ох, прошу, прикрий мене…

— Та я тільки те й роблю, що прикриваю тебе!

— Ну ще раз. Лише один раз. Будь ласка.

— Не їдь туди! — благально вигукнула Ненсі. — Не їдь до того дядька, пора це все припинити! Мені страшно за тебе. Що ви там із ним робите? Кохаєтеся, так? Правда?

Нола заспокійливо і лагідно відказала:

— Не хвилюйся, Ненсі. Головне, не потерпай за мене. Ти ж мене прикриєш, так? Пообіцяй, що прикриєш. Ти ж знаєш, що буває, коли виявляють мою брехню. Знаєш, що зроблять зі мною вдома…

Ненсі покірно зітхнула.

— Гаразд. Сидітиму тут, аж доки ти повернешся. Тільки не пізніш, як о пів на сьому, бо мама сваритиметься.

— Домовилися. А як спитають, що ми робили, що ти скажеш?

— Ми сиділи тут і пробазікали до самісінького вечора, — пропищала Ненсі ляльковим голосом. І жалібно вигукнула: — Ох і набридло ж мені через тебе брехати! Нащо ти це робиш?

— Бо я кохаю його! Я так його люблю! Я на все ладна заради нього!

— Ох, так гидко… Навіть думати про це не хочу.

Блакитний «мустанґ» звернув на вулицю, що прилягала до скверу, і спинився на узбіччі. Нола помітила його.

— Ось він, — сказала вона. — Я побігла. Бувай, Ненсі. Дякую, ти справжня подруга.

Вона швидко пішла до авто і сіла в нього. «Добридень, Лютере», — привіталася з водієм, вмощуючись на задньому сидінні. Автівка відразу ж рушила і зникла з очей. Ніхто, крім Ненсі, не бачив цієї дивної сцени.

За годину «мустанґ» вкотився на подвір’я маєтку Елайджі Стерна в Конкорді. Лютер провів дівчину в дім. Як пройти до кімнати вона вже й сама знала.

— Роздягайся, — лагідно сказав він. — Я повідомлю пана Стерна, що ти приїхала.

12 серпня 1975 року

Щоранку, відколи вони повернулися з Мартас-Віньярду, відтоді як до нього повернулося натхнення, Гаррі вставав удосвіта і, перш ніж узятися до праці, вибирався побігати.

Щоранку добігав до Аврори. І тепер, як і завжди о цій порі, зупинився коло пристані для яхт, щоб повідтискатися. Ще не було й шостої. Місто спало. Він оддалік обійшов «Кларкс»: шинок саме мав відчинитися, а йому не хотілося зустрітися з Дженні. Вона чудова дівчина і не заслуговує на таке його ставлення. Якусь хвилю постояв, милуючись океаном, осяяним неймовірними світанковими барвами. І здригнувся, почувши, як його окликнули на ім’я.

— Гаррі, то це правда? Ти встаєш так рано, щоб побігати?

Він обернувся: то була Дженні у форменій сукні «Кларксу». Вона підійшла до нього і незграбно спробувала обняти.

— Я люблю дивитися, як сходить сонце, — сказав він.

— Хочеш зайти у «Кларкс» на каву? — запропонувала вона.

— Дякую, не хочу збивати ритм…

Вона не показала свого розчарування.

— То посидьмо бодай хвилинку.

— Не хочу надовго зупинятися.

Вона засмутилася.

— Ти останнім часом десь пропав! До «Кларксу» більше не приходиш…

— Вибач. Захопився книжкою.

— Таж не лише книжки є в житті! Заходь іноді відвідати мене, я буду така рада. Мама не сваритиметься. Обіцяю. Вона не повинна була наполягати сплатити весь борг відразу.

— Пусте.

— Мені пора, о шостій відчиняємо. Ти певен, що не хочеш кави?

— Певен, дякую.

— Може, зайдеш згодом?

— Навряд.

— Якщо буваєш тут щоранку, я можу чекати тебе коло пристані… Якщо хочеш. Просто, щоб привітатися.

— Не варто.

— Добре. Принаймні сьогодні я працюю до п’ятої. Як хочеш, приходь писати… Я тобі не заважатиму. Обіцяю. Сподіваюся, ти не розгнівався, що я пішла на бал із Тревісом… Знаєш, я не люблю його. Він просто приятель. Я… я ось що хочу сказати тобі, Гаррі: я кохаю тебе. Кохаю, як нікого досі.

— Не кажи такого, Дженні…

Годинник на міській ратуші вибив шосту: вона запізнювалася. Цмокнула його в щоку і побігла. Не треба було казати, що вона його кохає; вона вже гнівалася на себе. Ото вже дурепа! Піднімаючись вулицею до «Кларксу», обернулася, щоб помахати йому рукою, та Гаррі вже не було. Загадала: як він таки зайде до «Кларксу», то бодай трохи кохає її й не все ще втрачено. Наддала кроку, та наприкінці узвозу з-за живоплоту раптом виринула широка скорчена тінь і заступила їй шлях. Од несподіванки Дженні зойкнула. Та відразу ж упізнала Лютера.

— Ох, Лютере, ти так налякав мене!

У світлі ліхтаря постало перехняблене обличчя і могутній торс.

— Шо… шо він хтів од тепе?

— Нічого, Лютере…

Він вхопив її за руку і міцно стиснув.

— Не… не… не шмійшя з мене! Шо йому трепа пуло від тепе?

— Це просто приятель! Відпусти мене, Лютере! Мені боляче, хай тобі чорт! Відпусти, бо всім розкажу!

Він розчепив пальці й запитав:

— Ти подумала про мою пропожичію?

— Кажу тобі, ні! Не хочу я, щоб ти мене малював! А тепер дай мені пройти! Бо поскаржуся, що ти тут вештаєшся, і матимеш неприємності.

Лютер мовчки дременув, розчинившись у ранковому сяєві, мов примара навіженого звіра. Дженні було страшно, вона заплакала. Швиденько дійшла до ресторанчика і біля входу втерла очі: матінка вже була там, і їй не хотілося, щоб вона помітила її сльози.

Гаррі побіг назад через усеньке місто до шосе номер один і Гусячої бухти. Він думав про Дженні. Не треба було давати їй марних надій. Він дуже картав себе через цю дівчину. На перехресті з шосе номер один у нього підігнулися ноги: м’язи захололи, поки він стояв біля пристані, й він відчував, як їх корчить судома. Був сам на узбіччі пустельного шосе і вже шкодував, що забіг так далеко від дому, не уявляючи, як тепер дістанеться до Гусячої бухти. І тоді коло нього раптом виринув блакитний «мустанґ». Водій опустив шибу, і Гаррі впізнав Лютера Калеба.

— Помохти тра?

— Далеко забіг… Здається, щось ушкодив собі.

— Шітайте. Я ваш підвежу.

— Пощастило, що зустрів вас, — мовив Гаррі, вмостившись на передньому сидінні. — А що ви робите в Аврорі о цій ранній порі?

Калеб не відповів; одвіз його до Гусячої бухти, не мовивши й слова. Висадивши Гаррі, поїхав назад, але не до Конкорда, а повернув ліворуч, до Аврори, і заїхав на вузький лісовий прослідок, що закінчувався глухим кутом. Заховавши авто за соснами, Калеб спритно промкнувся поміж деревами і зачаївся в хащах неподалік од дому Гаррі. Була за чверть сьома. Він сів, притулившись спиною до стовбура, і почав чекати.

Десь о дев’ятій ранку Нола прийшла до Гусячої бухти піклуватися про свого коханого.

13 серпня 1975 року

— Розумієте, пане Ешкрофте, я завжди так роблю, а потім гніваюся на себе.

— Як це відбувається?

— Хтозна. Воно саме з мене виривається, незалежно від мого бажання. Кортить, утерпіти не можу. Та мені від цього недобре. Ой, як недобре! Але втриматися не можу.

Лікар уважно глянув на Тамару Квінн і запитав:

— Ви здатні сказати людям, як ви до них ставитеся?

— Я… Ні. Ніколи не кажу.

— Чому?

— Вони й так знають.

— Ви певні цього?

— Авжеж!

— Звідки ж вони це знають, як ви їм не кажете?

Вона стенула плечима.

— Не знаю, пане лікарю…

— Ваша рідня знає, що ви до мене ходите?

— Ні. Ні… Я… це не їхнє діло.

Він кивнув.

— Знаєте, пані Квінн, вам треба записувати ваші відчуття. Це заспокоює. Інколи.

— Та я записую, все записую. Відколи ми з вами все обговорили, я записую в зошит і бережу його мов зіницю ока.

— Вам це допомагає?

— Не знаю. Авжеж, трохи. Здається.

— Продовжимо наступного тижня. Ваш час уже сплив.

Тамара Квінн підвелася, попрощалася з лікарем за руку і вийшла з кабінету.

14 серпня 1975 року

Була одинадцята година. Від самого ранку Нола друкувала на терасі в Гусячій бухті рукопис, а Гаррі сидів навпроти і працював, писав далі. «Добре! — вигукувала Нола з кожним наступним словом. — Ой, як добре!» Гаррі мовчки їй усміхався, відчуваючи, як його переповнює безмежне натхнення.

Стояла спека. Помітивши, що Гаррі нема чого пити, Нола на хвильку покинула терасу, щоб приготувати холодного чаю. Щойно вона сховалася в домі, як на терасу знадвору ввійшов гість — Елайджа Стерн.

— Гаррі Квеберте, ви занадто сумлінно працюєте! — голосно мовив Стерн.

Гаррі не чув, як він увійшов, тому аж підскочив від несподіванки і відразу страшенно запанікував: ніхто не повинен був побачити тут Нолу.

— Елайджа Стерн! — заволав він на всю горлянку, щоб Нола почула й не виходила з дому.

— Гаррі Квеберт! — ще гучніше викрикнув Стерн, не розуміючи, чому той так репетує. — Я дзвонив у двері, та ніхто не відчинив. Але авто на місці, тому я й подумав, що ви, либонь, на терасі, тож дозволив собі обійти дім.

— І правильно зробили! — вигукнув Гаррі.

Стерн помітив аркуші в «ремінґтоні» по той бік столу.

— Ви і пишете, і водночас друкуєте? — зацікавлено запитав він.

— Так. Я… я працюю над декількома фрагментами відразу.

Стерн упав на стілець. Він спливав потом.

— Декілька сторінок одночасно? Ви геніальний письменник, Гаррі. Уявіть собі, я був у цих краях і вирішив навідатися до Аврори. Таке чудове містечко! Лишив авто на головній вулиці й пішов погуляти. І ноги самі занесли мене сюди. Либонь, звичка.

— Елайджо, цей дім… Він просто неймовірний. Казка.

— Дуже радий, що ви тут лишилися.

— Дякую вам за щедрість. Я дуже вам зобов’язаний.

— Не треба дякувати, нічим ви не зобов’язаний.

— Ось нехай у мене з’являться грошенята, то я цей дім придбаю.

— Тим краще, Гаррі, тим краще. Радий буду, якщо дім з вами оживе. Вибачте, заради бога, з мене піт котиться, і я вмираю зо спраги.

Гаррі занепокоєно зиркав до кухні, сподіваючись, що Нола їх чує і не з’явиться. Треба було хутчіш знайти як спекатися Стерна.

— Як на лихо, мені нема чого вам запропонувати, крім води…

Стерн зареготав.

— Не переймайтеся, друже… Я так і думав, що у вас удома нічим й ока запорошити. Оце мене і тривожить: писання добре діло, та глядіть, не занидійте тут! Вам давно пора одружитися, щоб хтось був поруч і про вас піклувався. Знаєте, а відвезіть мене до міста, поснідаємо і побалакаємо трохи. Якщо ви, звісно, не проти.

— Залюбки! — полегшено вигукнув Гаррі. — Чудово! З величезним задоволенням. Піду по ключі від авто.

Він увійшов у дім. І, проходячи повз кухню, помітив Нолу, яка сховалася під столом. Дівчина подарувала йому чарівну змовницьку усмішку і притулила пальчика до вуст. Він усміхнувся їй і повернувся на терасу до Стерна.

Вони сіли у «шевроле» і подалися до «Кларксу». Розташувавшись на терасі, замовили яєшню, грінки та млинчики. У Дженні аж очі засяяли, як вона угледіла Гаррі. Так давно його тут не було!

— Нехай йому всячина, — сказав Стерн. — Я й справді хотів трохи погуляти, аж опинився в Гусячій бухті. Наче запався у краєвид.

— Поміж Авророю і бухтою дуже гарне узбережжя, — погодився Гаррі. — Весь час милуюся ним.

— Ви часто там гуляєте?

— Майже щоранку. Бігаю. Чудовий спосіб розпочати день. Встаю вдосвіта, біжу, а сонце сходить. Неймовірні відчуття.

— То ви атлет, друже мій. Мені б вашу дисципліну.

— Не знаю, чи атлет я. Позавчора, наприклад, коли вже хотів було повертатися додому, мене скрутила страшенна судома. З місця не міг рушити. Дякувати богові, зустрів вашого водія, і він люб’язно підвіз мене додому.

Стерн силувано всміхнувся.

— Лютер позавчора вранці був тут? — запитав він.

Розмову урвала Дженні: вона принесла їм іще кави і відразу ж пішла.

— Так, — відказав Гаррі. — Я сам здивувався, побачивши його в Аврорі так рано. Він десь тут мешкає неподалік?

Стерн спробував ухилитись од відповіді:

— Ні, в моєму маєтку. У мене є флігель для прислуги. Та він любить цю місцину. Мушу сказати, Аврора у промінні вранішнього сонця — розкішне видовище.

— Здається, ви мені казали, що він подбає про троянди у Гусячій бухті? Я жодного разу його не бачив…

— Але ж кущі так само гарні, правда? Він працює непомітно…

— Але я дуже часто буваю вдома… Майже весь час.

— Лютер страшенно скромна людина.

— Постійно думаю: що ж із ним сталося? Він так дивно говорить…

— Біда. Давня історія. Знаєте, він дуже добрий чоловік… На вигляд, звісно, страшненький, та душа в нього прекрасна.

— Не сумніваюся.

Дженні знову підійшла, щоб долити кави, та вони ще й не торкалися до неї. Вона поправила серветницю, наповнила сільничку і поміняла пляшку з кетчупом. Усміхнулася Стернові, махнула рукою Гаррі й подалася в кухню.

— Як ваша книжка? Пишеться? — запитав Стерн.

— Ще й як! Ще раз дякую, що дозволили мені лишитися. У мене просто приплив натхнення.

— Приплив натхнення у вас переважно через цю дівчину, — всміхнувся Стерн.

— Прошу? — мало не захлинувся Гаррі.

— Я великий мастак угадувати такі речі. Ви спите з нею, так?

— Я… що?

— Та не кривіться так, друже мій. Що ж тут поганого? Ви ж спите з цією Дженні, кельнеркою, так? Бо щойно ми сюди прийшли, вона поводиться так, начебто один із нас точно з нею спить. Оскільки це не я, то, напевне, таки ви! Ха-ха-ха! Схвалюю. Гарна дівчинка. Бачите, який я проникливий.

Квеберт полегшено хихотнув.

— У нас із Дженні нічого нема, — пояснив він. — Просто пофліртували трохи, та й годі. Вона гарна дівчина, та, правду кажучи, мені з нею нуднувато… Хотілось би знайти таку, щоб нестямно у неї закохатися. Особливу дівчину… Не таку, як усі…

— То я спокійний за вас. Ви знайдете свою перлину, ту, що будете з нею щасливі.

Поки Гаррі й Стерн снідали, Нола під палючим сонцем поверталася додому по шосе номер один, тягнучи свій «ремінгтон». Ззаду під’їхало авто і зупинилося біля неї. За кермом сидів Пратт.

— Куди це ти з машинкою? — запитав він.

— Додому.

— Пішки? Звідки це ти плентаєшся? Добре, не має значення: сідай, підвезу.

— Дякую, пане Пратте, я пішки.

— Не сміши мене. Спека така, сказитися можна.

— Ні, дякую.

У Праттовому голосі задзвеніла криця.

— Чому не хочеш, щоб я тебе підвіз? Сідай, кажу тобі! Ану сідай!

Нола нарешті послухалася, і Пратт посадив її біля себе, на передньому сидінні. Але до міста він не поїхав. Авто розвернулося і рушило у зворотному напрямку.

— Куди ми? Аврора з іншого боку.

— Не хвилюйся, дівчинко. Хочу тобі показати щось гарнюнє. Ти ж не боїшся, ні? Покажу тобі гай, красиву місцинку. Хочеш поглянути на мальовничу місцинку, еге ж? Красиві місцини всі люблять.

Більше Нола і слова не промовила. Авто дісталося до Сайд-Кріку, звернуло на просіку і спинилося за деревами. І тоді начальник поліції розстебнув пасок, потім ширінку й, нагнувши Нолину голову, звелів їй робити те, що так добре зробила вона у нього в кабінеті.

15 серпня 1975 року

О восьмій ранку Луїза Келлерґан увійшла до Нолиної кімнати. Донька сиділа на ліжку в спідній білизні й чекала. День таки настав. Вона знала. Луїза дивилася на неї з ніжною усмішкою.

— Ноло, ти знаєш, чому я це роблю…

— Так, мамо.

— Це для твого ж добра. Щоб ти потрапила до раю. Ти ж хочеш стати янголятком, правда?

— Я не певна, що хочу стати янголятком.

— Ох, не мели дурниць… Ходімо, люба.

Нола підвелася й слухняно попрямувала за матір’ю до ванної. Все було готове: долі стояла балія з водою. Нола глянула на матір: вона була дуже красива, з пишним світлим кучерявим волоссям. Усі казали, що вони дуже схожі.

— Я люблю тебе, мамо.

— Я теж люблю тебе, доцю.

— Мені шкода, що я таке огидне дівчисько.

— Ти не огидне дівчисько.

Нола стала навколішки перед балією; мати згребла її за волосся і занурила головою у воду. Повільно і суворо полічила до двадцяти, потім витягла голову з холодної води, й дівчина перелякано заволала. «Ні, доню, це покута, — сказала Луїза. — Ще, ще треба». І знову тицьнула її головою у крижану воду.

Панотець замкнувся в гаражі й слухав музику.

Від тієї розповіді в нього аж мороз по шкурі продер.

— Мати топить тебе? — вражено перепитав він.

Був полудень. Нола допіру прийшла до Гусячої бухти. Вона проплакала весь ранок, і, хоч намагалася втерти свої червоні очі, підходячи до садиби, Гаррі відразу помітив: щось негаразд.

— Вона пхає мене головою в балію, — сказала Нола. — А вода, мов крига! Тицьне мене туди і тримає. І щоразу мені здається, наче я умираю… Я більше не можу, Гаррі. Допоможіть…

Вона пригорнулася до нього. Гаррі запропонував спуститися до берега; на пляжі їй завжди ставало веселіше. Вони прихопили з собою бляшанку з написом «На згадку про Рокленд, Мен» і попрямували попід бескидами, годуючи чайок хлібом, а потім посідали на пісок помилуватися обрієм.

— Гаррі, я хочу поїхати відціля! — сказала Нола. — Хочу, щоб ви повезли мене якнайдалі відціля!

— Поїхати?

— Ви і я, далеко-далеко. Ви казали, що ми колись виїдемо. Хочу сховатися від світу. Хіба вам не хочеться бути зі мною вдалині від усього світу? Поїдьмо, благаю вас. Їдьмо просто наприкінці цього страшного місяця. Числа тридцятого. Маєте два тижні, щоб зібратися.

— Тридцятого? Хочеш, щоб ми тридцятого числа виїхали з міста? Та це ж безумство!

— Безумство? Гаррі, безумство — це жити в цьому жалюгідному містечку! Безумство — любити одне одного так, як любимо ми, і не мати на це права! Безумство — ховатися, наче ми дикі звірі! Я більше не можу, Гаррі. Я поїду. Вночі тридцятого серпня я зникну з цього містечка. Не можу більше тут. Їдьмо разом. Благаю вас. Не кидайте мене саму.

— А що як нас заарештують?

— Хто нас заарештує? За кілька годин ми будемо в Канаді. Та й за що нас арештовувати? Виїхати — не злочин. Виїхати — це бути вільною людиною, а хто може завадити нам бути вільними? Свобода — основа Америки! Так написано в нашій Конституції. Гаррі, я вирішила: їду два тижні. Вночі тридцятого серпня виїжджаю з цього жахливого міста. Ви зі мною?

Не замислюючись, він відповів:

— Так! Я не можу уявити життя без тебе. Тридцятого серпня їдемо разом.

— Ох, любий Гаррі, я така щаслива! А як бути з вашою книжкою?

— Я її майже завершив.

— Майже завершили? Чудово! Ви так швидко її написали!

— Книжка тепер не має значення. Якщо я втечу з тобою, то письменником, певно, не зможу бути. І нехай, байдуже! Лише ти для мене важлива! Важливі лиш ми! Важливо — бути щасливими!

— Але ви все одно будете письменником! Ми надішлемо рукопис у Нью-Йорк поштою! Мені так подобається ваш новий роман! Це, мабуть, найпрекрасніший роман, що мені доводилося читати. Ви станете дуже великим письменником. Я вірю у вас! То тридцятого, так? За два тижні? За два тижні ми втечемо, ви і я! За кілька годин дістанемося до Канади. Ми будемо такі щасливі, ось побачите! Кохання, Гаррі, кохання — це єдина річ, що може зробити життя по-справжньому чудесним. Усе інше — зайве.

18 серпня 1975 року

Він сидів за кермом патрульного авто і дивився на неї крізь вітрину «Кларксу». Після балу вони майже не розмовляли: вона поводилася відчужено, а він сумував. Віднедавна Дженні була якась особливо нещасна. Він гадав, чи це не через її байдужість, але згадав раптом, як застав був її в сльозах на ґанку і як дівчина сказала, що її скривдив один чоловік. Скривдив. Що вона мала на увазі? Може, вскочила в якусь халепу? Або що гірше — її побили? Хто? Що тут коїться? Вирішив зібратися на дусі й поговорити. Як завжди, дочекався, поки шинок спорожніє, і лише тоді наважився ввійти. Дженні прибирала зі столика.

— Привіт, Дженні, — сказав він, відчуваючи, як гамселить його серце.

— Вітаю, Тревісе.

— Як життя?

— Помалу.

— Ми нечасто бачилися після балу, — сказав він.

— Багато роботи.

— Я хотів сказати, що радий був бути твоїм кавалером.

— Дякую.

Лице її було заклопотане.

— Дженні, ти останнім часом наче віддалилася від мене.

— Ні, Тревісе… Я… Це не стосується тебе.

Вона думала про Гаррі, думала про нього і вдень, і вночі. Чому він не хоче її? Заходив сюди декілька днів тому з Елайджею Стерном і хоч би словом із нею перекинувся. Вона чудово бачила, як вони ще й кепкували з неї.

— Дженні, якщо в тебе якісь проблеми, можеш розповісти мені. Ти ж знаєш.

— Знаю. Ти хороший хлопець, Тревісе. Але я маю доприбирати.

І вона попрямувала до кухні з горою тарілок у руках.

— Зажди, — перепинив її Тревіс.

Ухопив її за руку, намагаючись зупинити. Дотик був легенький, але Дженні зойкнула від болю, впустила тарілки, що скалками розлетілися по підлозі. Тревіс зачепив величезний синець, що лишився в неї на правиці після розмови з Лютером і який Дженні намагалася приховати під довгим рукавом, хоч було й гаряче.

— Вибач, будь ласка, я такий незграба, — сказав Тревіс, кинувшись збирати бите шкло.

— Ти не винен.

Він подався з нею в кухню й, узявши щітку, заходився замітати долівку. Коли повернувся, вона мила руки, засукавши рукави, й він помітив сині плями в неї на зап’ясті.

— А це що таке? — запитав він.

— Та нічого, вдарилася об двері.

— Вдарилася? Не розповідай байок! — вибухнув Тревіс. — Тебе побили, ось що! Хто це зробив?

— Пусте.

— Ні, не пусте, це дуже важливо! Я хочу знати, хто тебе скривдив, я вимагаю! Скажи, бо я не піду, поки не взнаю.

— Це… ну, це Лютер Калеб учинив. Стернів водій. Він… Це сталося днями, вранці, він розгнівався. Вхопив мене за руку, боляче. Та він не навмисне. Просто сили не розрахував.

— Дженні, це серйозно! Дуже серйозно! Якщо він тут з’явиться, негайно скажи мені!

20 серпня 1975 року

Вона йшла дорогою до Гусячої бухти і співала. Її переповнювала радість: за десять днів вони разом поїдуть звідси. За десять днів вона врешті почне жити по-справжньому. Лічила ночі, що лишилися до того великого дня: вже так скоро! Угледівши дім наприкінці доріжки, посипаної рінню, вона пішла хутчіше, поспішаючи знову побачити Гаррі. І не помітила чоловіка, який зачаївся в кущах, стежачи за нею. Ввійшла до хати крізь парадні двері, не подзвонивши, — як завжди робила останнім часом.

— Гаррі, любий! — погукала Нола, даючи про себе знати.

Відповіді не було. Дім, здавалося, був порожній. Вона гукнула ще раз. Тиша. Зазирнула до їдальні й вітальні, та його і там не було. У кабінеті теж. І на терасі. Тоді вона спустилася східцями на берег і голосно покликала. Може, пішов купатися? Він так робив, коли стомлювався. Але й на пляжі нікого не було. Вона стривожилася: де ж він подівся? Повернулася в дім, знову погукала. Нікого. Обійшла весь перший поверх, піднялася на другий. Відчинила двері спальні й побачила, що він сидить на ліжку і читає якісь папери.

— Гаррі, ви тут? А я вже хвилин із десять шукаю вас у всіх усюдах…

Він здригнувся.

— Ох, Ноло, я зачитався й не чув…

Підвівся, склав аркуші у стосик і поклав до шухляди в шафці.

Вона всміхнулася.

— Що це ви таке захопливе читали, що й не чули, як я волала на всю хату?

— Нічого особливого.

— Продовження роману? Покажіть мені!

— Та пусте, покажу якось.

Вона лукаво зиркнула на нього.

— Гаррі, у вас справді все гаразд?

Він зареготав.

— Та все добре, Ноло.

Вони спустилися до берега. Їй кортіло поглянути на чайок. Розкинувши руки, мов крила, почала бігати широкими колами.

— Мені літати хочеться. Гаррі! Десять днів! За десять днів ми полетимо! Назавжди зникнемо з цього клятого містечка!

Гадали, що самі на березі, не підозрюючи, що з лісу понад скелями за ними наглядає Лютер Калеб. Зачекав, коли вони підуть додому, і лише тоді вийшов зі свого сховку і бігцем помчав до покинутого на паралельній просіці «мустанга». Приїхавши в Аврору, він припаркувався перед «Кларксом» і побіг усередину: йому конче потрібно було побалакати з Дженні. Треба, щоб хтось про це знав. У нього було погане передчуття. Але Дженні його й бачити не хотіла.

— Лютер? Тобі не варто приходити сюди, — сказала вона, коли він підійшов до шинквасу.

— Шенні… Випач мені за той ранок. Я не повинен був хапати тепе за руку.

— У мене он який синець…

— Випач, прошу тепе.

— Тобі треба йти.

— Ні, зашекай…

— Я заявила на тебе в поліцію, Лютере.

Здоровань спохмурнів.

— Ти жаявила на мене в полішію?

— Авжеж. Ти так перелякав мене тоді…

— Але я хошу шкажати тобі дещо вашливе.

— Нема нічого важливого, Лютере. Йди собі.

— Це з приводу Харрі Кфеперта…

— Гаррі?

— Так. Скаши, шо ти про нього думаєш?

— Чому ти запитуєш?

— Ти йому віриш?

— Вірю? Авжеж. А чому ти питаєш?

— Мені трепа тобі дешо сказати.

— Сказати? І що ж?

Лютер збирався відповісти, але тут на майданчику перед «Кларксом» загальмувало поліційне авто.

— Це Тревіс! — вигукнула Дженні. — Тікай, Лютере, тікай! Не хочу, щоб ти мав проблеми.

Лютер кинувся навтьоки. Дженні бачила, як він плигнув в авто і поїхав. За хвилю до шинку забіг Тревіс Довн.

— Тут був Лютер Калеб? — запитав він.

— Так, — мовила Дженні. — Та він нічого від мене не хотів. Він хороший хлопчина, шкода, що я написала скаргу.

— Я ж просив тебе сповістити! Ніхто не має права підняти на тебе руку! Ніхто!

Тревіс кинувся до свого авто. Дженні вибігла надвір і перепинила його на хіднику.

— Благаю, Тревісе, дай йому спокій! Прошу тебе. Він усе вже зрозумів.

Тревіс глянув на неї й раптом усе збагнув. Так ось чому вона так почужіла останнім часом!

— Ні, Дженні… Тільки не кажи мені, що…

— Що саме?

— Ти закохалася в цього дурнуватого?

— Що? Що ти мелеш?

— Ох же ж і йолоп я був!

— Тревісе, що ти таке кажеш…

Та він уже не слухав її. Заскочив в авто і помчав, як навіжений, увімкнувши блимавку і сирену.

На шосе номер один, перед Сайд-Крік-лейном, Лютер побачив у люстерко заднього виду, що за ним женеться поліція. Спинився на узбіччі. Йому стало страшно. Тревіс, мов чорт, вискочив із авто. У його голові перемежалися тисячі думок. Як могла захопитися Дженні цією потворою? Як могла проміняти його на Лютера? Він робив для неї все, він лишився в Аврорі, щоб бути поруч, а вона — з ним, із цим прителепкуватим! Він звелів Лютерові вийти з авто і зміряв його поглядом від голови до ніг.

— Ти, обревку недороблений, чого лізеш до Дженні?

— Ні, Тревіше. Пришягаюшя, це не те, про шо ти подумав.

— Я бачив у неї синці!

— Я не рожрахував шили. Мені шправді душе шкода. Я не хошу проблем.

— Проблем не хочеш? Та від тебе самі проблеми! Ти її трахаєш, так?

— Шо?

— Ви з Дженні трахаєтеся?

— Та ні, шо ти!

— Я… я роблю все, щоб вона була щаслива, а пораєш її ти? Чорт, що це за життя таке!

— Тревіше… Це жовшім не те, шо ти думаєш!

— Стули писок! — заволав Тревіс і, згрібши Лютера за барки, пхнув додолу.

Він не дуже тямив, що робить. Подумав про Дженні, яка не хотіла його, і відчув себе упослідженим і жалюгідним. Та в ньому скипав гнів: годі, доки ж це всі об нього ноги витиратимуть, пора показати, що він таки чоловік! І він зняв із пояса кийка, замахнувся і взявся щосили гамселити Лютера.

15. Перед бурею

— То як, сподобалося вам?

— Непогано. Та, як на мене, ви завеликого значення надаєте словам.

— Словам? Але ж, коли пишеш, слова мають значення, хіба ні?

— І так, і ні. Сенс слова все-таки важливіший за саме слово.

— Що ви маєте на увазі?

— Бачите, слово — це просто слово, і всі слова належать усім. Досить розгорнути словник і обрати котресь зі слів. І тоді розпочинається найцікавіше: чи здатні ви надати цьому слову особливого змісту?

— Як це?

— Оберіть слово і повторюйте його в своїй книжці з будь-якого приводу. Візьмімо навмання будь-яке слово, наприклад, «чайка». Люди про вас казатимуть: «Знаєш, Ґольдман — це той чоловік, що пише про чайок». А далі настане така мить, коли ті ж таки люди, вгледівши чайок, раптом подумають про вас. Вони подивляться на цих галасливих птахів і скажуть: «Цікаво, що Ґольдман у них знайшов?». І незабаром чайки асоціюватимуться у них із Ґольдманом. Щоразу, побачивши чайок, люди думатимуть про вашу книжку і взагалі про вашу творчість. І сприйматимуть цих пташок уже інакше. І тільки тоді ви збагнете, що пишете щось вартісне. Слова належать всім доти, доки ви не доведете, що здатні присвоїти їх. Це і визначає письменника. Ось побачите, Маркусе, дехто буде вас запевняти, начебто книжка — це стосунки зі словами. Неправда: насправді це стосунки з людьми.

Понеділок, 7 липня 2008 року, Бостон, штат Массачусетс

Через чотири дні після арешту Пратта я зустрівся з Роєм Барнаскі в Бостоні, в окремому кабінеті готелю «Плаза», для підписання видавничої угоди на суму один мільйон доларів за книжку про справу Гаррі Квеберта. Присутній був і Дуґлас, вочевидь радий із того, що ситуація так добре виправилася.

— Повертаємося до початку, — сказав Барнаскі. — Великий Ґольдман урешті взявся до праці. Тривалі й бурхливі оплески!

Замість відповіді я просто дістав із портфеля стос аркушів і простягнув йому. Він широко всміхнувся.

— Ага, це ваші перші п’ятдесят сторінок…

— Так.

— Мені потрібен час, щоб переглянути, ви дозволите?

— Авжеж.

Щоб не заважати йому читати, ми з Дуґласом вийшли з кімнати, спустилися в готельний бар і замовили темного діжкового пива.

— То як воно, Марку? — запитав Дуґлас.

— Помалу. Останні чотири дні були просто шалені…

Він підхопив, кивнувши:

— Авжеж, божевільна історія! Ти навіть не уявляєш, який успіх матиме твоя книжка. Зате Барнаскі знає, тим-то і пропонує такі грошенята. Мільйон доларів — дрібниця порівняно з тим, як він сам нагріє на цьому руки. Знав би ти, що коїться в Нью-Йорку навколо цієї справи. Кіностудії вже говорять про фільм, а кожне видавництво мріє видати книжку про Квеберта. Проте всі знають, що справжню книжку можеш написати лише ти. Ти єдиний, хто знає Гаррі, єдиний, хто знає Аврору зсередини. Барнаскі хоче всіх випередити і заграбастати цю історію собі. Каже, що як ми зуміємо перші видати книжку, то Нола Келлерґан стане фірмовим знаком видавництва «Шмід і Гансон».

— А що про все це думаєш ти? — запитав я.

— Що це рідкісний письменницький успіх. І добряча нагода дати відкоша тим, хто поливає брудом Гаррі. Ти ж від самого початку збирався його захищати?

Я кивнув. І поглянув угору, туди, де Барнаскі знайомився з фрагментом мого роману, що завдяки подіям останніх днів суттєво збагатився.

3 липня 2008 року, за чотири дні до підписання угоди

Відколи заарештували Пратта, минуло декілька годин. Я повертався до Гусячої бухти з в’язниці штату, де Гаррі, втративши самовладання, мало не зацідив мені стільцем у мармизу, коли я розповів йому про те, що в Елайджі Стерна висить Нолин портрет. Припаркувавшись перед домом, я вийшов з авто і відразу помітив клапоть паперу, що стирчав із дверей. Ще один лист. Цього разу тон його був інший:

Останнє попередження, Ґольдмане.

Я не надав йому значення: перше попередження чи останнє, яка різниця? Кинув лист у смітник і ввімкнув телевізор. На всіх каналах ішлося про арешт Пратта; дехто навіть ставив під сумнів результати розслідування, що він свого часу особисто очолював, і всі допитувалися, чи колишній начальник поліції не провадив пошуки навмисне недбало.

Вечоріло. Ніч мала бути темна і дуже красива; таким літнім вечором треба тішитися разом із друзями, підсмажуючи на грилі величезні стейки і смакуючи пиво. Друзів я не мав, та подумав, що стейки і пиво таки є. Відчинив холодильник, та він виявився порожній: я забув купити харчі. Бач, забув про себе. І тоді збагнув, що у мене холодильник Гаррі — холодильник самотнього чоловіка. Тож замовив піцу по телефону і з’їв її на терасі. Маю принаймні терасу та океан; для чудового вечора бракувало тільки барбекю, друзів і подруги. Тієї миті задзеленчав телефон. Дзвонив один із небагатьох моїх друзів, який давненько вже не озивався, — Дуґлас.

— Що нового, Марку?

— Що нового? Від тебе вже два тижні жодної звістки! Ти куди пропав? Ти мій агент чи хто?

— Знаю, Марку. Вибач. Просто становище було непросте. І в тебе, і в мене. Та якщо ти й надалі хочеш бачити мене своїм агентом, вважатиму за честь продовжити співпрацю.

— Авжеж. Тільки за однієї умови: ти й надалі приходитимеш до мене дивитися чемпіонат з бейсболу.

Він засміявся.

— Згода. З тебе пиво, з мене начос із сиром.

— Барнаскі запропонував мені добрячу угоду, — сказав я.

— Знаю. Він мені казав. То ти згоден?

— Начебто.

— Барнаскі страшенно схвильований. Хоче якнайшвидше бачити тебе.

— Нащо йому мене бачити?

— Щоб підписати угоду.

— Уже?

— Так. Здається, він хоче переконатися, що ти вже справді працюєш. Терміни стислі, писати доведеться швидко. Він аж казиться: треба встигнути до перевиборної кампанії. Ти готовий?

— Як піде. Я пишу. Та не знаю, що вдіяти: розповісти все, що вже відомо? Що Гаррі збирався втікати з неповнолітнім дівчам? Уся ця історія, Дуґу, якась маячня. Ти навіть не уявляєш собі.

— Пиши правду, Марку. Просто розповідай правду про Нолу Келлерґан.

— А якщо та правда зашкодить Гаррі?

— Казати правду — твій письменницький обов’язок. Навіть якщо це прикра правда. Це я тобі раджу як друг.

— А як агент що радиш?

— Головне, прикривай свою сраку: постарайся уникнути стількох судових позовів, скільки є у Нью-Гемпширі мешканців. Ось ти, скажімо, пишеш, що дівчинку били…

— Так. Мати била.

— Напиши просто, що Нола була «бідолашна дівчинка, і з нею жорстоко поводилися». Всі зрозуміють, що це батьки поводилися з нею жорстоко, та прямо про це не буде сказано… Тоді ніхто не потягне тебе до суду.

— Але ж мати в цій історії відіграє дуже важливу роль…

— Марку, як агент раджу тобі: щоб обвинувачувати людей, тобі потрібні залізобетонні докази, інакше тільки й ходитимеш по судах. Ти вже й так мав достатньо проблем останніми місяцями. Знайди надійного свідка, нехай підтвердить, що мати була та ще лярва і лупцювала дівча як Сидорову козу, а як не знайдеш, просто пиши «бідолашна дівчинка». Кому воно треба, щоб якийсь суддя вилучив книжку з продажу через наклеп і образу честі. Зате про Пратта тепер усе відомо, тож можеш підлити бруду. Таке добре продається.

Барнаскі пропонував зустрітися в понеділок, 7 липня, в Бостоні. Місто мало ту перевагу, що було розташоване за годину літаком від Нью-Йорка і за дві години авто від Аврори; я погодився. У мене залишилося чотири дні, щоб напружено попрацювати і показати йому декілька розділів.

— Як щось треба буде, дзвони, — сказав мені Дуґлас наостанок.

— Дякую, зателефоную. Дуґу, зажди…

— Що?

— Пам’ятаєш, як ти робив мохіто?

Я відчув, що він усміхнувся.

— Аякже!

— Хороша була пора, так?

— Пора завжди хороша, Марку. У нас у всіх непогане життя, хоч і трапляються часом тяжкі хвилини.

1 грудня 2006 року, Нью-Йорк

— Дуґу, можеш іще зробити мохіто?

Обв’язавшись фартухом із принтом голої жінки, Дуґ порався в моїй кухні; почувши моє прохання, він загарчав наче вовк, ухопив пляшку з ромом і вилляв її в шейкер із подрібненим льодом.

Усе це відбувалося через три місяці після виходу моєї першої книжки; я був у зеніті слави. Протягом трьох тижнів, що минули від часу мого переїзду до нового помешкання в Грінвіч-Вілледжі, я вже вп’яте влаштовував у себе вечірку. У вітальні юрмилися десятки людей, я знав із них від сили чверть, і мені це страшенно подобалося. Дуґлас відповідав за мохіто, а я за white russian[12], що давно вже вважав більш чи менш пристойним коктейлем.

— Оце вечір! — сказав Дуґлас. — Ото ваш швейцар танцює у вітальні?

— Ага. Я запросив і його.

— Ти ба, і Лідія Ґлур тут! Нічого собі! Лідія Ґлур у тебе вдома!

— А хто така Лідія Ґлур?

— О боже, Марку, таке треба знати! Вона зараз акторка номер один. Грає в отому серіалі, який всі дивляться… Тобто всі, крім тебе. Як ти зумів притягнути її сюди?

— Не знаю. Люди дзвонять у двері, я їм відчиняю. Мі casa es tu casa![13]

Я повернувся до вітальні, навантажений шейкерами і птіфурами. Потім побачив, як падає сніг за вікном, і мені раптом закортіло дихнути свіжим повітрям. У самій сорочці я вийшов на балкон. Було морозно. Я окинув поглядом неозорий Нью-Йорк, що лежав перед мною, тисячі вогнів, що сяяли, стільки око засягне, і щосили заволав: «Маркус Ґольдман!» І тоді позаду пролунав чийсь голос.

— Маркусе Ґольдмане, у тебе телефон дзвонить, — мовила гарнюня білявочка мого віку; бачив її вперше в житті, та обличчя видалося наче знайоме.

— Я тебе десь бачив? — запитав я.

— У телевізорі, мабуть.

— Ти — Лідія Ґлур…

— Так.

— Ого!

Я попросив її нікуди не йти і зачекати мене, а сам побіг до телефону.

— Гало?

— Маркус? Це Гаррі.

— Гаррі! Страшенно радий чути. Як ви?

— Нічогенько. Просто закортіло побажати вам доброго вечора. У вас, здається, гармидер… Гості? Я, мабуть, невчасно…

— Та пусте, невеличке свято. У моєму новому помешканні.

— Перебралися з Ньюарка?

— Ага, придбав квартиру в Грінвіч-Вілледжі. Тепер живу в Нью-Йорку! Ви неодмінно маєте приїхати подивитися, тут такий краєвид, аж дух забиває!

— Не сумніваюся. Принаймні ви, здається, не нудьгуєте, радий за вас. У вас, либонь, чимало друзів…

— Та ціла купа! І це ще не всі: одна дуже вродлива акторка чекає мене на балконі, уявляєте? Аж самому не віриться! Життя така чудова річ, Гаррі, така чудова! А ви? Що ви робите цього вечора?

— Ну… в мене теж вечірка. Друзі, стейки, пиво — що ще треба людині? Розважаємося, тільки вас тут бракує. Та я чую, хтось дзвонить у двері. Ще гості прийшли. Доведеться з вами попрощатися і йти відчиняти. Хтозна, як ми помістимося в домі, а він таки чималенький!

— Вдалого вечора вам, Гаррі, бажаю добре повеселитися! Неодмінно вам зателефоную.

Я повернувся на балкон; від того вечора я почав зустрічатися з Лідією Ґлур, яку моя матінка прозиватиме «телеакторка». А в Гусячій бухті Гаррі відчинив двері носієві піци. Забрав своє замовлення і сів вечеряти перед телевізором.

Я зателефонував Гаррі після того вечора, як і обіцяв. Та між двома дзвінками минув рік. Сталося це в лютому 2008-го.

— Гало?

— Гаррі, це Маркус.

— О Маркусе, невже ви зволили мені зателефонувати? Неймовірно! Відколи ви стали зіркою, від вас ні слуху ні духу. З місяць тому я подзвонив було вам, але потрапив на секретарку, а вона відрубала, що вас ні для кого нема.

Я відповів прямо:

— Кепські справи, Гаррі. Гадаю, перестав я вже бути письменником.

Він одразу ж споважнів.

— Маркусе, та що ви оце кажете?

— Не можу вже писати, гаплик. Сторінка чистісінька. І це вже бозна-відколи. Може, з рік.

Він приязно і заспокійливо зареготав.

— Ментальна блокада, Маркусе, ось що це таке! Всі ці чисті сторінки така ж дурня, як і сексуальні невдачі, коли сподіваєшся на результат: це паніка генія, що змушує цюцюрку охлянути саме тоді, коли ви зібралися потрахатися з якоюсь шанувальницею і хочете завдати їй утіхи, сумірної з найвищою поділкою за шкалою Ріхтера. Забудьте про геніальність, просто нанизуйте слова одне на одне. І геніальність сама прийде.

— Ви так вважаєте?

— Я певен цього. Та вам треба все ж таки облишити ваші світські походеньки і фуршети. Творчість — це поважне діло. Мені здавалось, я переконав вас у цьому.

— Таж я працюю мов чорний віл! Тільки те й роблю, що гарую! І попри це, результату нуль.

— Тоді вам бракує відповідної обстановки. Нью-Йорк, звісно, хороше місто, але там забагато гамору. Чом би вам не приїхати до мене, як тоді, коли ви ще були моїм учнем?

4-6 липня 2008 року

За ті дні, що передували нашій бостонській зустрічі з Барнаскі, розслідування відчутно просунулося вперед.

По-перше, Пратта обвинуватили в діях сексуального характеру стосовно неповнолітньої, яка не сягнула шістнадцятирічного віку, й наступного дня після арешту випустили на поруки. Він тимчасово оселився в мотелі у Монберрі, а його дружина Емі поїхала до сестри в інший штат. На допиті Пратт підтвердив, що не лише Тамара Квінн показувала йому знайдений у Гаррі аркуш із записом про Нолу, а й Ненсі Геттевей розповідала йому те, що знала про Елайджу Стерна. Але Пратт свідомо знехтував свідченнями, боячись, що Нола обмовилася котрійсь із них про епізод в авто, й не хотів, допитуючи їх, накликати на себе лихо. Проте він присягався, що немає жодного стосунку до загибелі Ноли і Дебори Купер і що керував пошуками бездоганно.

На основі тих заяв Ґегаловуд зумів переконати прокуратуру видати ордер на обшук у домі Елайджі Стерна. Обшук відбувся вранці в п’ятницю, 4 липня, в День незалежності. Портрет Ноли виявили в майстерні та конфіскували. Елайджу Стерна доправили до поліції штату і допитали, проте обвинувачення йому не пред’явили. Цей новий поворот подій спричинив іще більшу зацікавленість у суспільстві: мало того, що в справі про смерть Ноли Келлерґан заарештували славетного письменника Гаррі Квеберта і колишнього начальника поліції Ґаррета Пратта, — до неї також була причетна найзаможніша людина Нью-Гемпширу.

Ґегаловуд докладно розповів мені про допит Стерна. «Неймовірний чолов’яга. Цілковитий спокій. Навіть своїм адвокатам звелів зачекати за дверима. Такий поважний, погляд мов криця, я аж зніяковів у його присутності, хоч на таких справах не одного собаку з’їв. Показав йому картину, і він сказав, що це справді Нола».

— Чому у вас вдома висить ця картина? — запитав Ґегаловуд.

Стерн відповів таким тоном, наче все і так зрозуміло.

— Бо вона моя. Хіба в цьому штаті є закон, що забороняє чіпляти на стіну картини?

— Ні. Але це портрет дівчинки, яку вбили.

— А якби в мене висів портрет Джона Леннона, якого теж убили, це мало б якесь значення?

— Ви чудово розумієте, про що мені йдеться, пане Стерне. Звідки взялася ця картина?

— Її написав один із моїх тодішніх службовців. Лютер Калеб.

— Чому він написав цей портрет?

— Тому що любив малювати.

— Коли було написано цю картину?

— Влітку сімдесят п’ятого року. В липні чи в серпні, якщо пам’ять мене не підводить.

— Тобто безпосередньо перед зникненням дівчинки.

— Так.

— Як її було написано?

— Гадаю, пензлем.

— Годі дурня клеїти. Звідки він знав Нолу?

— В Аврорі всі її знали. Дівчина його надихнула, то й написав портрет.

— А вас не хвилювало, що у вас вдома висить портрет зниклої дівчинки?

— Ні. Це чудове полотно. Це мистецтво. А справжнє мистецтво бентежить. Мистецтво, що подобається всім, — це результат звиродніння нашого світу, зіпсованого політкоректністю.

— Ви усвідомлюєте, що, володіючи полотном з оголеною п’ятнадцятирічною дівчинкою, можете накликати на себе неприємності, пане Стерне?

— Оголеної? У неї не видно ні грудей, ні статевих органів.

— Але ж вона вочевидь гола.

— Ви готові відстоювати свій погляд у суді, сержанте? Адже ви програєте і знаєте це незгірше за мене.

— Я хочу лише з’ясувати, чому Лютер Калеб малював Нолу Келлерґан.

— Я вже сказав: він любив малювати.

— Ви знали Нолу Келлерґан?

— Трохи. Як і всі в Аврорі.

— Лише трохи?

— Лише трохи.

— Ви брешете, пане Стерне. У мене є свідки, які стверджують, що у вас був із нею зв’язок. Що її привозили до вас додому.

Стерн зареготав.

— І ви можете це довести? Сумніваюся, бо це брехня. Я й пальцем не доторкнувся до цієї дівчинки. Послухайте, сержанте, мені вас шкода: ваше розслідування забуксувало, і ви насилу формулюєте запитання. То я вам допоможу. Нола Келлерґан сама прийшла до мене. Однієї гожої днини вона прийшла до мене додому і сказала, що їй потрібні гроші. І погодилася позувати для портрета.

— Ви платили їй за те, що вона позувала?

— Так. Лютер був дуже талановитий художник. Страшенно талановитий! Він уже писав для мене чудові полотна: краєвиди Нью-Гемпширу, сцени з повсякденного життя нашої чудової Америки — і я аж загорівся. Як на мене, Лютер міг стати одним із великих митців століття, і я подумав, що, малюючи цю прекрасну дівчину, він зможе створити щось грандіозне. І ось вам доказ: якщо я зараз, на хвилі скандалу довкола цієї справи, захочу продати картину, то спокійнісінько візьму за неї один або й два мільйони доларів. А чи багато ви знаєте митців, що продаються за два мільйони доларів?

Сказавши це, Стерн рішуче заявив, що згаяв уже достатньо часу і що допит закінчено, й пішов у супроводі юрми адвокатів, а в приголомшеного Ґегаловуда до розслідування додалась іще одна загадка.

— Ви щось розумієте, письменнику? — запитав Ґегаловуд, закінчивши розповідь про допит Стерна. — Одного прекрасного дня дівча приходить до Стерна і пропонує за грошики позувати для картини. Можете ви цьому повірити?

— Дурість якась. Нащо їй потрібні були гроші? Щоб утекти?

— Можливо. Але, втікаючи, вона й заощаджень своїх не взяла. В її кімнаті лишилася коробка з-під печива, там було сто двадцять доларів.

— А що ви зробили з картиною? — запитав я.

— Поки що лишили в себе. Доказ.

— Який доказ, якщо Стернові й обвинувачення не пред’явили?

— Проти Лютера Калеба.

— То ви його серйозно підозрюєте?

— Не знаю, письменнику. Стерн підтримує малярство, Пратт дає за щоку, але які в них можуть бути мотиви, щоб убити Нолу?

— Боялися, що вона розповість? — припустив я. — Може, вона погрожувала все розповісти, і хтось із них у паніці завдав їй смертельного удару, а потім закопав?

— А звідки тоді напис на рукописі? «Прощавай, люба Ноло» означає, що той чоловік кохав дівчинку. А єдиний чоловік, який її кохав, це Гаррі Квеберт. Ми весь час повертаємося до Квеберта. А що як Квеберт, дізнавшись про Пратта і Стерна, сказився і вбив Нолу? Вся ця історія може бути простісіньким убивством із ревності. До речі, то була ваша гіпотеза.

— Гаррі вчинив убивство через ревнощі? Ні, це якась маячня. Коли нарешті будуть результати цієї клятої графологічної експертизи?

— Скоро. Днями, мені казали. Маркусе, я мушу сповістити вам ось що: прокуратура збирається запропонувати Гаррі угоду зі слідством. З нього знімають викрадення, а він зізнається в убивстві на ґрунті ревності. Двадцять років в’язниці. Поводитиметься зразково, відбуде п’ятнадцять. Без смертної кари.

— Угоду? Нащо? Адже Гаррі ні в чому не винен.

Я відчував, що ми щось випускаємо, якусь подробицю, що пояснює все. Та, перебираючи подумки останні дні Нолиного життя, я не міг знайти за весь серпень 1975 року жодної значної події, аж до того вечора тридцятого числа. Правду кажучи, коли я розмовляв з Дженні Довн, Тамарою Квінн і ще кількома аврорівцями, мені здалося, що ті три тижні були для Ноли щасливі. Гаррі ж розповідав, що її топили, Пратт — що її змушували брати за щоку, Ненсі казала про мерзенні зустрічі з Лютером Калебом, але Дженні й Тамара стверджували зовсім інше: за їхніми словами, не можна було вважати, що Нолу били і що вона була нещасна. Тамара Квінн навіть згадала, що попросила Нолу повернутися працювати в «Кларкс» на початку навчального року, й та погодилася. Я так здивувався, що двічі в неї перепитав. Чому Нола хотіла знову стати кельнеркою, якщо збиралася втекти? А Роберт Квінн казав, що бачив її з друкарською машинкою, та вона прямувала легкою ходою та ще й наспівувала. Скидалося на те, що в серпні 1975 року Аврора була просто-таки раєм на землі. І я подумав, чи справді Нола хотіла покинути це містечко. У мене виник страшенний сумнів: чому я такий переконаний, що Гаррі каже правду? Звідки я знаю, що Нола і справді просила його поїхати з нею? А що як це виверт, щоб зняти з себе обвинувачення у вбивстві? А що як Ґегаловуд все-таки має рацію?

З Гаррі я знову зустрівся надвечір 5 липня у в’язниці. Вигляд у нього був кепський. Обличчя сіре, на чолі з’явилися нові зморшки.

— Прокурор хоче запропонувати вам угоду, — сказав я.

— Та знаю. Рот уже казав мені. Вбивство з ревнощів. За п’ятнадцять років я зможу вийти на волю.

З інтонації видно було, що він ладен розглянути цю пропозицію.

— Тільки не кажіть, що погодитеся, — розгнівався я.

— Не знаю, Маркусе. Адже я зможу уникнути смертної кари.

— Уникнути смертної кари? Що це означає? Що ви таки винний?

— Ні, але всі докази проти мене! І в мене немає щонайменшого бажання грати в покер із присяжними, які вже один раз мене звинуватили. П’ятнадцять років усе-таки ліпше, ніж довічне ув’язнення чи камера смертників.

— Гаррі, я востаннє запитую вас: це ви вбили Нолу?

— О господи, звісно ж, ні! Скільки вам казати!

— То ми це доведемо!

Я дістав плеєр і поклав його на столі.

— Знову ця машинка, Маркусе? А нехай їй!

— Мені треба збагнути, що сталося.

— Я не хочу, щоб ви записували. Прошу вас.

— Добре. Тоді я записуватиму рукою.

Я дістав зошит і ручку.

— Мені хотілось би поговорити ще про вашу втечу 30 серпня 1975 року. Як я розумію, коли ви з Нолою вирішили втекти, книжку було майже завершено…

— Я її дописав за декілька днів до від’їзду. Працював я швидко, дуже швидко. Наче в трансі. Все було так неймовірно: Нола — весь час поруч. Перечитувала, правила, друкувала. Може, видамся вам сентиментальним, але це була просто казка. Книжку я завершив 27 серпня. Пам’ятаю це, бо того дня востаннє бачив Нолу. Ми домовилися, що мені треба поїхати з міста на два-три дні раніше, щоб не виникло підозри. Тож 27 серпня — останній день, що ми провели разом. Я написав роман за місяць. Здуріти можна! Я так собою пишався. Пам’ятаю, на терасі, на столі, лежало два тексти: один рукописний, а другий — плід неймовірних Нолиних зусиль, — видрукуваний на машинці. Ми пройшлися берегом, тією місциною, де зустрілися три місяці тому. Довго йшли. Нола взяла мене за руку і сказала: «Гаррі, зустріч із вами змінила моє життя. Ми будемо такі щасливі вдвох, ось побачите». Ми ще погуляли. Наш план було розроблено до дрібниць: я повинен був поїхати з Аврори наступного ранку, та перед тим з’явитися в «Кларксі», розповісти всім, що маю термінові справи у Бостоні й мене тижнів зо два не буде в містечку. Потім я мав два дні пожити в Бостоні, зберегти готельні рахунки, щоб усе збігалося, якщо мною раптом зацікавиться поліція. Далі, тридцятого серпня, повинен був поселитися в мотелі «Морський берег», на першому шосе. Нола просила мене найняти восьмий номер, вона любила це число. Я запитав, як вона дістанеться до мотелю, адже він усе-таки за кілька миль від Аврори, і вона сказала не перейматися цим, бо ходить швидко і знає короткий шлях берегом. Вона прийде до мене у восьмий номер надвечір, о сьомій годині. Ми відразу ж поїдемо, дістанемося Канади, знайдемо затишний куточок і наймемо маленьке помешкання. Потім я мав повернутися в Аврору. Нолу напевно розшукуватиме поліція, та я повинен був зберігати спокій, казати, що був у Бостоні, й пред’явити готельні рахунки. Потім мені треба було з тиждень прожити в Аврорі, щоб не виникло підозр, а вона спокійно чекатиме на мене в нашому помешканні. Далі я мав повернути дім у Гусячій бухті й назавжди покинути Аврору, пояснивши, що дописав роман і тепер мушу взятися до його публікації. Я повернувся б до Ноли, рукопис відіслав би в нью-йоркські видавництва, а потім їздив би з нашого канадського притулку до Нью-Йорка й назад, аж доки книжка вийде друком.

— А що збиралася робити Нола?

— Ми роздобули б їй фальшиві документи, вона закінчила б школу, а потім університет. Дочекалися б, коли їй виповниться вісімнадцять. І вона стала би пані Квеберт.

— Фальшиві документи? Та це ж якесь божевілля!

— Знаю. То було повне божевілля. Цілковита маячня.

— А потім що було?

— Того дня, 27 серпня, на березі, ми ще кілька разів повторили план і повернулися додому. Сіли на старій тахті у вітальні — тоді вона ще не була стара, це вже потім зносилася, бо я так і не зміг із нею розлучитися, — і відбулася наша остання розмова. Ось її останні слова, Маркусе. Я ніколи їх не забуду. Вона сказала: «Ми будемо дуже щасливі, Гаррі. Я стану вашою дружиною. Ви будете великим письменником. І викладачем в університеті. Я завжди мріяла вийти заміж за університетського викладача. З вами я буду найщасливішою жінкою. Ми заведемо великого, рудого, мов сонце, пса, лабрадора, і назвемо його Шторм. Дочекайтеся мене, прошу вас, дочекайтеся мене». І я сказав: «Ноло, якщо треба буде, я чекатиму тебе все життя». То були останні її слова, Маркусе. А потім я заснув, а як прокинувся, сонце вже сідало, і Нола пішла. Океан тонув у рожевому сяєві, над ним галасливо ширяли зграї чайок. Тих клятих чайок, що вона їх так любила. На столі на терасі лежав тільки один рукопис, той, що зберігся в мене, оригінал. А поруч записка, та, що ви знайшли у скриньці, я пам’ятаю її слово в слово. «Не хвилюйтеся, Гаррі, не хвилюйтеся за мене, я знайду як приїхати туди до вас. Чекайте мене у восьмому номері, мені подобається це число, воно моє улюблене. Чекайте на мене в тій кімнаті о сьомій вечора. А потім ми поїдемо звідси назавжди». Я не шукав рукопис, бо зрозумів, що вона забрала його з собою, щоб перечитати ще раз. А може, щоб бути певною, що я приїду тридцятого в мотель. Вона взяла той клятий рукопис, Маркусе, вона іноді так робила. А я наступного дня поїхав з міста. Як ми і домовилися. Зайшов у «Кларкс» випити кави, навмисне, щоб усі мене бачили, і щоб сказати, що мене кілька днів не буде. Як завжди уранці, там була Дженні, я сказав, що маю справи в Бостоні, що книгу я майже дописав і в мене важливі зустрічі. Та й поїхав. Поїхав, і мені й на думку не спало, що я більше ніколи в житті не побачу Ноли.

Я поклав ручку. Гаррі плакав.

7 липня 2008 року

У Бостоні, в окремому кабінеті готелю «Плаза» Барнаскі півгодини переглядав ті півсотні сторінок, що я йому приніс. Потім покликав нас.

— То як? — запитав я, заходячи до кімнати.

Очі його сяяли.

— Це геніально, Ґольдмане! Геніально! Я знав, що мені потрібні саме ви!

— Майте на увазі, це лише нотатки. Там є речі не для друку.

— Авжеж, Ґольдмане. Без питань. Хай там як, ви все одно читатимете коректуру.

Він загадав принести шампанського, поклав на столі примірники угоди і коротко нагадав її зміст.

— Термін надання рукопису — кінець серпня. Натоді будуть готові суперобкладинки. Коректура і верстка — впродовж двох тижнів, друк у вересні. Книжка має вийти останнього тижня місяця. Це найпізніше. Чудовий таймінг! Простісінько перед президентськими виборами і приблизно перед початком процесу над Квебертом! Розкішний маркетинговий хід, Ґольдмане! Ура!

— А що як розслідування на той час іще не закінчиться? — запитав я. — Як мені тоді завершити книжку?

Барнаскі вже знав відповідь, обґрунтовану його юридичною службою.

— Якщо слідство закінчиться, це буде документальна повість. Якщо ні, кінець залишиться відкритий або ви самі його вигадаєте, і тоді це роман. З юридичного погляду — бездоганно, а читачам усе одно. Якщо слідство не закінчиться, це навіть іще краще: завжди можна написати продовження. Великий успіх!

Він значуще глянув на мене; кельнер приніс шампанське, і Барнаскі захотів одкоркувати його власноруч. Я підписав угоду, корок гучно вистрелив, і все навколо залила піна. Він наповнив два келихи: один простягнув Дуґласові, другий мені.

— А ви не п’єте? — запитав я.

Він бридливо скривився і витер руки об диванну подушку:

— Терпіти його не можу. Шампанське — це для шоу. А шоу, Ґольдмане, це дев’яносто відсотків інтересу людей до нашої продукції!

І він пішов телефонувати в кінокомпанію «Ворнер бразерс», щоб домовитися про права на екранізацію.

Того ж таки вечора, коли я повернувся до Аврори, мені зателефонував Рот. Він був страшенно збуджений.

— Ґольдмане, надійшли результати!

— Які результати?

— Почерк! Почерк не Гаррі! Це не він написав ту фразу на рукописі!

Я радісно скрикнув:

— І що це означає?

— Ще не знаю. Та якщо це не його почерк, отже, під час убивства Ноли рукопису в нього справді не було. А рукопис — один із головних доказів, на ньому тримається обвинувачення. Суддя вже призначив нове слухання на одинадцяту ранку цього четверга, десятого липня. Швидко викликали, для Гаррі це хороша новина.

Я був страшенно схвильований: незабаром Гаррі буде на волі! Отже, він невинен і від самого початку казав правду. Я з нетерпінням чекав четверга. Та напередодні, в середу, 9 липня, сталася катастрофа. Десь о п’ятій пополудні я сидів у Гаррі в кабінеті й переглядав свої нотатки. І тоді мені на мобільник зателефонував Барнаскі. Голос його тремтів.

— Маркусе, у мене погані новини, — відразу заявив він.

— Що сталося?

— Крадіжка сталася, ось що!

— Що вкрали?

— Ваші нотатки… Ті, що ви привезли мені в Бостон.

— Що? Як це можливо?

— Вони лежали у мене в шухляді стола. Вчора вранці їх там уже не було… Спершу подумав, що Мариза прибирала і поклала їх до сейфа, вона завжди так робить. Я її спитав, та вона каже, що нічого не чіпала. Я цілісінький день їх шукав, але так і не знайшов.

У мене закалатало серце. Я передчував грозу.

— Але чому ви подумали, що їх викрали?

Запала мовчанка. Потім Барнаскі пояснив:

— Мені по обіді весь час телефонують, звідусіль — із «Ґлоуб», «Юесей Тудей», «Нью-Йорк Таймс»… Хтось передав копії ваших нотаток усій американській пресі, й вона незабаром їх оприлюднить. Маркусе, цілком можливо, що завтра вся країна дізнається про зміст вашої книжки.

Частина друга

Письменницьке зцілення

(створення книжки)

14. Перед трагічними подіями 30 серпня 1975 року

— Бачите, Маркусе, наше суспільство так улаштоване, що весь час доводиться обирати між розумом і пристрастю. Розум іще ніколи нікому не зрадив, а пристрасть часто згубна. Тож мені тяжко буде вам допомогти.

— Гаррі, нащо ви мені це кажете?

— Просто так. Життя — суцільна облуда.

— Доїдатимете картоплю?

— Та ні. Пригощайтесь, як хочете.

— Дякую, Гаррі.

— Вам геть нецікаво те, що я кажу?

— Чому ж, дуже цікаво. І я уважно вас слухаю. Пункт чотирнадцятий: життя — суцільна облуда.

— О господи! Маркусе, ви нічогісінько не зрозуміли. Часом у мене таке враження, наче я спілкуюся з недоумком.

16-та година

День був чудовий. Такими суботами Аврора поринала у тишу і супокій, осяяна надвечірнім літнім сонцем. У середмісті люди безжурно гуляли містом, розглядали вітрини і тішилися останніми погідними днями. Вулиці житлових кварталів, замість автівок, заполонили дітлахи на велосипедах і роликах, а їхні батьки, сидячи в затінку на ґанках, попивали лимонад і гортали газети.

Уже втретє за останню годину Тревіс Довн, який патрулював місто на поліційному авто, опинявся в кварталі Террас-авеню перед домом Квіннів. Вечір був напрочуд спокійний, жодної перестороги. Знічев’я він трохи почергував на шосе, та думки його були далеко: він не міг думати ні про що, крім Дженні. Вона сиділа тут, під маркізою, разом із батьком. Обоє цілий вечір відгадували кросворди, а Тамара Квінн підрізувала квіти на осінь. Під’їжджаючи до них, Тревіс пригальмовував, сподіваючись, що Дженні почує, оберне голову, побачить його і приязно помахає рукою, а він зупиниться на хвильку і привітається з нею з вікна автомобіля. Може, навіть пригостить його холодним чаєм, і вони трохи побалакають. Та вона не обернулася й не помітила його. Вони з батьком реготали і мали щасливий вигляд. Він проїхав повз них і зупинився за кількадесят метрів, де його не було видно. Глянув на букет на передньому сидінні й узяв у руки папірця, що лежав біля квітів. На ньому було написано те, що він хотів їй сказати:

Добридень, Дженні. Чудовий день. Я оце подумав, якщо ти увечері вільна, то, може, прогуляємося берегом? Чи підемо в кіно? У них там у Монберрі нові фільми. (Вручити квіти)

Запропонувати їй погуляти чи піти в кіно. Це неважко. Та він так і не зважився вийти з авто. Різко натиснув на газ і поїхав патрулювати далі, тим самим маршрутом, щоб за двадцять хвилин знову опинитися перед хатою Квіннів.

Квіти він поклав під сидіння. Щоб ніхто не побачив. То були дикі ружі. Він любив збирати їх неподалік Монберрі, на березі невеличкого озера, про яке розповів йому Ерні Пінкас. На перший погляд, ці троянди не такі гарні, як садові, зате яскравіші. Йому часто кортіло повезти туди Дженні. Він навіть цілий план вигадав: зав’язати їй очі, відвести до кущів диких руж, а потім зняти пов’язку, щоб тисячі барв спалахнули перед нею феєрверком. А потім вони влаштували б пікнік на березі озера. Та йому бракувало хоробрості запропонувати це їй. Тепер він котив по Террас-авеню, повз дім Келлерґанів, не звертаючи на нього жодної уваги. Його думки були далеко.

Хоч день був погідний, панотець від обіду замкнувся в гаражі й порався коло старого «гарлі-девідсона», сподіваючись повернути його колись до життя. Згідно з рапортом аврорівської поліції, він виходив із майстерні лише до кухні, попити, і щоразу бачив Нолу: вона спокійно читала у вітальні.

17-та година 30 хвилин

Вечоріло, вулиці у середмісті потроху порожніли; в житлових кварталах дітлахи розходилися по домівках вечеряти, і під дашками на ґанках залишалися тільки порожні фотелі та розкидані газети.

Начальник поліції Пратт, який саме був у відпустці, повернувся додому зі своєю дружиною Емі. Весь день їх не було в місті: їздили у гості до друзів. Тієї ж хвилі родина Геттевеїв — Ненсі, двоє її братів і батьки — ввійшла у свій дім на Террас-авеню: вони були на пляжі Ґранд-біч. У поліцій-ному рапорті йдеться, що пані Геттевей, мати Ненсі, казала, що від Келлерґанів лунала гучна музика.

Тимчасом, за декілька миль звідтіля, Гаррі під’їхав до мотелю «Морський берег». Найняв восьмий номер, записавшись під чужим іменем, і розрахувався готівкою, щоб не показувати документа, що засвідчував особу. Дорогою він купив квіти. І наповнив бак. Усе було готово. Залишалося півтори години. Навіть трохи менше. Щойно прийде Нола, вони відсвяткують зустріч і відразу поїдуть. О дев’ятій вечора вже дістануться Канади. їм буде дуже добре разом. Вона більше ніколи не буде нещасна.

18-та година

Шістдесятиоднорічна Дебора Купер, яка після чоловікової смерті мешкала сама на відлюдному узліссі Сайд-Кріку, підійшла до кухонного столу і заходилася готувати яблучний пиріг. Почистивши і пошаткувавши яблука, кинула кілька скибок за вікно, для єнотів, і чекала, коли вони поприходять. Аж раптом їй здалося, наче хтось біжить поміж дерев. Придивившись, вона встигла розгледіти дівчину в червоній сукні, за якою гнався чоловік; потім обоє сховалися в лісі. Вона побігла до вітальні, щоб зателефонувати в поліцію. В поліційному рапорті сказано, що дзвінок надійшов о 18 годині 21 хвилині. Тривалість — двадцять сім секунд. Розшифрований запис:

— Центральна диспетчерська поліції. Що у вас?

— Гало? Мене звати Дебора Купер, я мешкаю на Сайд-Крік-лейні. Здається, щойно я бачила молоду дівчину, за якою гнався у лісі якийсь чоловік.

— А точніше, що сталося?

— Та хтозна! Я була коло вікна, дивилася на ліс, аж бачу, біжить поміж деревами та дівчина… а за нею якийсь чолов'яга… Таке, наче вона хотіла втекти від нього.

— А де вони зараз?

— Я… я не бачу їх уже, вони десь у лісі.

— Добре, пані, я висилаю до вас патруль.

— Дякую, приїздіть швидше!

Поклавши слухавку, Дебора Купер відразу ж повернулася в кухню, до вікна. Та більше нічого не побачила. Вона подумала, що, може, її вже зраджує зір, та, про всяк випадок, нехай поліція огляне все довкола. І пішла надвір зустрічати патруль.

У рапорті йдеться, що диспетчерська передала інформацію в поліційний відділок Аврори, де того дня на службі був лише Тревіс Довн. Він прибув на Сайд-Крік-лейн хвилини за чотири після дзвінка.

Попросивши Дебору Купер коротко змалювати ситуацію, полісмен Довн почав здійснювати попередній огляд лісу. Зайшовши в гай на кількадесят метрів, побачив клапоть червоної тканини. Зробивши висновок, що справа, можливо, поважна, вирішив негайно зв’язатися з начальником поліції Праттом, хоч той і був у відпустці. Зателефонував шефові додому з вітальні старенької Купер. Була 18 година 45 хвилин.

19-та година

Начальник поліції Пратт вирішив, що справа, либонь, серйозна і треба поїхати й особисто оцінити ситуацію. Тревіс Довн ніколи не став би турбувати його вдома, якби не щось справді виняткове.

Прибувши до Сайд-Крік-лейну, він порадив Деборі Купер замкнутися вдома і разом із Тревісом Довном пішов прочісувати гай. Вони попрямували стежиною понад берегом, у тому напрямку, де, ймовірно, бігла та дівчина. Згідно з рапортом, приблизно за милю правоохоронці виявили у відносно рідкому лісі неподалік від океану сліди крові і світле волосся. Була 19 година 30 хвилин.

Напевне, Дебора Купер лишилася стояти коло вікна в кухні, щоб простежити за полісменами. Минуло вже трохи часу, відколи вони зникли поміж деревами. Раптом вона помітила, що з лісу вибігла дівчина в розпанаханій сукні, з залитим кров’ю обличчям: вона кричала на ґвалт і кинулася до хати. Перелякана Дебора Купер відчинила кухонні двері, впустила дівчину і побігла до вітальні знову телефонувати до поліції.

Поліційний рапорт засвідчує, що другий дзвінок від Дебори Купер надійшов до центральної диспетчерської о 19 годині 33 хвилини і тривав понад сорок секунд. Розшифрований запис розмови:

— Центральна диспетчерська поліції. Що сталося?

— Гало? (Переляканий голос). Це Дебора Купер, я… я щойно телефонувала з приводу… з приводу дівчини, за якою женуться в лісі, то вона тут! Вона в мене в кухні!

— Заспокойтеся, пані. Що сталося?

— Не знаю я! Вона прибігла з лісу. В лісі зараз два полісмени, та, здається, вони її не бачили! Я впустила її до себе в кухню. Я… Здається, це донька священика… Та дівчинка, що працює в «Кларксі»… Схоже, це вона…

— Ваша адреса?

— Дебора Купер, Сайд-Крік-лейн, Аврора. Я вам уже телефонувала! Дівчинка тут, розумієте? У неї все обличчя в крові. Приїздіть швидше!

— Не йдіть із дому. Негайно надсилаю ще один патруль.

Довн і Пратт вивчали сліди крови, аж од хати пролунав звук пострілу. Не гаючи і миті, вони помчали туди з револьверами напоготові.

Тоді ж таки диспетчер, не зумівши зв’язатися по радіо з Довном і Праттом й оцінивши ситуацію як серйозну, вирішив терміново сповістити шерифа і поліцію штату й послати до Сайд-Крік-лейн усі наявні сили.

19-та година 45 хвилин

Тревіс Довн і начальник поліції Пратт, захекавшись, заскочили в дім через задні двері, з кухні. Тут вони і знайшли мертву Дебору Купер, вона лежала на кахляній долівці в калюжі крові, зі слідами кульового поранення в ділянці серця. Швидко оглянувши перший поверх і нікого не виявивши, Пратт побіг до авто, щоб зв’язатися з диспетчерською і попросити підмогу. Розшифрований запис:

— Пратт, поліція Аврори. Прошу терміново надіслати додаткові сили на Сайд-Крік-лейн, на перетині з шосе номер один. У нас труп жінки з вогнепальною раною і, судячи з усього, зникла дівчинка.

— Пане Пратте, сім хвилин тому нам уже надійшов дзвінок із проханням допомоги від пані Дебори Купер, із Сайд-Крік-лейну, вона сповістила, що дівчина знайшла притулок у її домі. Ці дві справи пов'язані?

— Що? Вбита і є Дебора Купер. І в домі більше нікого нема. Надсилайте всі вільні патрулі! Тут коїться бозна-що!

— Поліція вже в дорозі. Надсилаю підмогу.

Ще до закінчення розмови Пратт почув сирену: прибула підмога. Щойно він устиг ознайомити Тревіса з ситуацією і попросити його ще раз обшукати дім, аж захарчав радіоприймач: на шосе номер один, за декілька сотень метрів од них одне із авто шерифа почало переслідувати підозрілий автомобіль, що його помітили на узліссі. Помічник шерифа Пол Саммонд, який один із перших прибув на місце події, випадково угледів чорний «шевроле монте-карло» з нечіткими номерами, що виїхав із чагарів і помчав на повній швидкості, попри наказ зупинитися. Автомобіль прямував на північ.

Начальник поліції Пратт сів в авто і помчав на допомогу Саммондові. Він виїхав на паралельну просіку, щоб дістатися шосе номер один раніше за втікача і загородити йому шлях. Виїхавши на шосе за три милі від Сайд-Крік-лейну, він на якусь лише мить розминувся з чорним «шевроле».

Авто гнали з шаленою швидкістю. «Шевроле», як і раніше, прямував на північ по шосе номер один. Пратт викликав по радіо всі наявні патрулі, щоб вони поставили загороди, і попросив надіслати вертоліт. Незабаром «шевроле», здійснивши карколомний віраж, звернув на просіку, потім на іншу. Він гнав мов навіжений, поліційні авто заледве за ним устигали. Пратт волав по радіо, що вони його втрачають.

Гонитва тривала вузькими путівцями; водій «шевроле», певне, добре знав, куди прямує, тож потроху відстань між ним і поліційними авто збільшувалася. На одному з перехресть «шевроле» мало не врізався у зустрічне авто, й те загальмувало посеред шосе. Пратт зумів об’їхати його узбіччям, та Саммондові, який прямував одразу ж за ним, не пощастило уникнути зіткнення, слава богу, незначного. Тепер Пратт сам переслідував «шевроле» і, як міг, керував іншими учасниками гонитви. На мить він утратив авто з поля зору, потім помітив його на шляху в Монберрі, та врешті геть відстав. Зустрівши патрулі, що рухалися назустріч, він зрозумів, що підозріле авто від них вислизнуло. Він зажадав негайно перекрити всі шляхи, обшукати район і прислати поліцію штату. Тревіс Довн, який перебував на Сайд-Крік-лейні, рішуче заявляв, що ні в домі, ні довкола нього не було виявлено жодних слідів дівчини в червоній сукні.

20-та година

Стривожений панотець Девід Келлерґан набрав номер екстреної допомоги і сповістив, що пропала його п’ятнадцятирічна донька Нола. Перший у дім номер 245 на Террас-авеню з’явився помічник шерифа, і відразу ж за ним — Тревіс Довн. О 20 годині 15 хвилин приїхав і начальник поліції Пратт. Розмова Дебори Купер із диспетчером не залишала сумнівів, що на Сайд-Крік-лейні бачили саме Нолу Келлерґан.

О 20 годині 45 хвилин Пратт знову оголосив загальну тривогу, підтвердивши інформацію про зникнення п’ятнадцятирічної Ноли Келлерґан, яку востаннє бачили годину тому на Сайд-Крік-лейні. Він попросив поширити всіма каналами: оголошується в розшук дівчина, біла, зріст 5 футів 2 дюйми, вага 100 фунтів, волосся довге, світле, очі зелені, вбрана в червону сукню, на шиї золотий ланцюжок із написом «Нола».

З усього округу прибували додаткові підрозділи. Правоохоронці почали ретельно оглядати ліс і берег, сподіваючись іще завидна знайти Нолу Келлерґан; одночасно патрульні авто прочісували район у пошуках чорного «шевроле», що його слід натоді вже було втрачено.

21-а година

О 21 годині на Сайд-Крік-лейн прибули підрозділи поліції штату, що їх очолював капітан Ніл Родік. Співробітники експертного відділу вирушили в дім Дебори Купер і в гай, де знайшли сліди крови. Потужні прожектори освітлювали місцевість; виявили видерті пасма світлого волосся, уламки зубів і клапті червоної тканини.

Родік і Пратт обговорювали ситуацію, наглядаючи за пошуками звіддаля.

— Здається, тут була справжнісінька різанина, — сказав Пратт.

Родік запитав, кивнувши:

— Думаєте, вона ще в лісі?

— Або її повезли в тому автомобілі, або вона в лісі. Берег уже прочесали, жодного сліду.

Родік на мить замислився.

— Що ж могло статися? Її викрали? Чи вона лежить десь у лісі?

— Анічогісінько не розумію, — відповів Пратт. — Усе, що я хочу, це щоб дівча знайшлося живе, і якнайшвидше.

— Та звісно ж. Але дівчинка втратила багато крові. Якщо вона й досі жива і лежить десь у лісі, їй не позаздриш. Як ще їй сил вистачило добігти до цього дому! Відчай, певне, додав снаги.

— Мабуть.

— Про авто нічого нема? — запитав Родік.

— Нічого. Загадка якась. І кордони були скрізь, де тільки можливо.

Коли знайшли сліди крові — від хати Дебори Купер до того місця, де помітили чорний «шевроле»; Родік насупився:

— Боюся накликати лихо, але вона або кудись заповзла і померла, або ж опинилася в багажнику того авто.

О 21 годині 45 хвилин, коли від сонця лишилося тільки хибке покотьоло над обрієм, Родік запропонував Праттові на ніч зупинити пошуки.

— Зупинити пошуки? — перепитав Пратт. — І не думайте. Уявіть, що вона лежить десь отут, іще жива, і чекає на допомогу. Не можна ж покинути дівчинку в лісі! Хлопці шукатимуть усю ніч, як треба буде, і якщо вона тут, вони її знайдуть.

Родік із досвіду знав, що місцева поліція часто наївна, і його робота зокрема полягала в тому, щоб повертати її керівництво до реальності.

— Пане Пратте, ви мусите припинити пошуки. Ліс величезний, уже смеркло, нічогісінько не видно. Вночі шукати марно. У найкращому разі ви просто вичерпаєте всі сили, а завтра все доведеться знову розпочинати наново. У найгіршому — погубите в цім лісі особовий склад, іще і їх тоді доведеться шукати. У вас і так багато клопоту.

— Але ж її треба знайти!

— Повірте моєму досвіду: від того, що ви пробудете ніч у лісі, нічого не зміниться. Якщо дівчинка жива, хоч і поранена, то завтра ми її знайдемо.

Мешканці Аврори тим часом були страшенно розбуркані. Біля дому Келлерґанів юрмилися роззяви, і поліційні загороди їх насилу стримували. Всі хотіли знати, що сталося. Повернувшись, Пратт мусив підтвердити чутки, що ходили у натовпі: Дебору Купер убито, Нола зникла. Всі перелякано залементували; матері вхопили дітлахів, спровадили їх додому і позамикалися в хатах, а батьки дістали з комор старі рушниці й організувалися у загони самооборони, щоб підтримувати порядок на вулицях. Перед начальником поліції Праттом постало ще складніше завдання: не можна було допустити, щоб у місті здійнялася паніка. На вулицях чатували патрулі, заспокоюючи людей, а працівники поліції штату ходили по хатах на Террас-авеню, опитуючи сусідів.

23-тя година

Начальник поліції Пратт і капітан Родік сиділи в залі засідань аврорівської поліції і обговорювали становище. Початкове розслідування засвідчило, що в Нолиній кімнаті немає жодних слідів боротьби чи вторгнення. Тільки вікно широко відчинене.

— Вона взяла свої речі? — запитав Родік.

— Ні. Не взяла ні речей, ні грошей. Її карнавка на місці, там сто двадцять доларів.

— Схоже на викрадення.

— І ніхто з сусідів нічогісінько не помітив.

— Нічого дивного. Хтось, певне, умовив її піти з ним.

— Через вікно вилізти?

— Можливо. Або й не через вікно. Серпень зараз, у всіх вікна відчинені. Може, вона пішла погуляти і натрапила на якогось негідника.

— Здається, один свідок, Грегорі Старк, заявив, що о п’ятій вечора, вигулюючи пса, чув у Келлерґанів музику. Та це не точно.

— Як це — не точно? — здивувався Родік.

— Каже, в Келлерґанів лунала музика. Дуже гучно.

Родік лайнувся.

— Нічого немає, ані сліду, жоднісінької зачіпки. Просто примара якась. Промайнуло на мить перелякане дівча, все в крові, кричало на ґвалт…

— Що ще треба робити, як вважаєте?

— Сьогодні ви зробили все, що могли. Пора зосередитися на подальших діях. Відправте всіх відпочивати, але залиште застави на дорогах. Підготуйте план огляду лісу, пошуки слід продовжити вдосвіта. Керувати ними можете лише ви, бо добре знаєте цей ліс. Надішліть інформацію по всіх відділках поліції, постарайтеся надати якомога більше подробиць про Нолу. Прикраси, зовнішні прикмети, за якими її можуть упізнати. Я передам ті відомості у ФБР, колегам із сусідніх штатів і прикордонникам. Викличу на завтра вертоліт і кінологів. А тепер поспіть, якщо зможете. І моліться. Я люблю свою роботу, але викрадення дітей — це вже занадто.

Усю ніч місто не могло заспокоїтися: вулицями сновигали поліційні авто, довкола Террас-авеню вешталися роззяви. Хтось хотів податися до лісу. Хтось приходив до поліційного відділку й казав, що хоче взяти участь у пошуках. Мешканці були в паніці.

Неділя, 31 серпня 1975 року

Над містом вперіщила холодна злива, з океану насувалася густа імла. О п’ятій годині ранку біля дому Дебори Купер начальник поліції Пратт і капітан Родік, заховавшись під нашвидкуруч напнутим наметом, давали вказівки першим групам полісменів і добровольців. На карті ліс розподілили на сектори, кожен закріпили за окремою групою. Вранці очікували кінологів і лісників: це дозволило б розширити простір пошуків. Від гелікоптера поки що довелося відмовитися через кепську погоду.

О сьомій ранку у восьмому номері мотелю «Морський берег» ураз прокинувся Гаррі, він заснув одягнений. Радіо знай говорило, саме передавали новини. Всі поліційні сили підняли по тривозі в районі Аврори після зникнення напередодні ввечері, о 19 годині, п'ятнадцятирічної Ноли Келлерґан. Поліція шукає всіх, хто має про дівчинку бодай якусь інформацію… Під час зникнення Нола Келлерґан була вбрана у червону сукню.

Нола! Вони заснули — і не виїхали. Він схопився з ліжка і гукнув її. На мить йому здалося, що вона в номері, з ним. Потім згадав, що вона не прийшла. Чому вона покинула його? Чому її нема? По радіо казали, що вона зникла, отже, втекла з дому, як і домовлялися. Але чому без нього? Щось їй завадило? Може, вона заховалася в Гусячій бухті? Втеча оберталася катастрофою.

Ще не усвідомивши всієї серйозності ситуації, він викинув квіти і швиденько покинув номер, навіть не встигнувши зачесатися і наново зав’язати краватку. Повантажив речі в авто і мерщій подався до Гусячої бухти. Не проїхавши і двох миль, побачив чималу поліційну заставу. Ґаррет Пратт, із карабіном у руках, керував операцією. Всі були геть на нервах. Пратт упізнав автівку Гаррі серед шереги автомобілів і підійшов.

— Пане Пратте, я щойно почув по радіо про Нолу, — сказав Гаррі, опустивши скло. — Що сталося?

— Кепські справи, ох, кепські… — відказав поліцай.

— То що ж сталося?

— Ніхто не знає: вона пішла з дому і зникла. Її бачили вчора неподалік від Сайд-Крік-лейну, і відтоді про неї нічого не чути. Весь район оточено, ліс прочісують.

Серце Гаррі зупинилося. Сайд-Крік-лейн по дорозі до мотелю. Може, вона йшла до нього, впала і покалічилася? Або її помітили на Сайд-Крік-лейні, вона злякалася, що поліція прийде в мотель і застане їх разом? То де ж вона заховалася?

Пратт помітив, що Гаррі розпатланий, а в багажнику валізи.

— Мандрували десь? — запитав він.

Гаррі подумав собі, що треба діяти згідно з легендою, що вони вигадали разом із Нолою.

— У Бостоні був. З приводу книжки.

— У Бостоні? — здивувався Пратт. — Тож прямуєте з півночі…

— Авжеж, — пробурмотів Гаррі. — Заскочив до Конкорда.

Пратт недовірливо зиркнув на нього. Гаррі сидів за кермом чорного «шевроле монте-карло». Полісмен звелів йому вимкнути двигун.

— Якісь проблеми? — запитав Гаррі.

— Ми шукаємо таке ж, як у вас, авто. Воно може бути причетне до цієї справи.

— «Монте-карло»?

— Так.

Два полісмени обнишпорили автомобіль. Не знайшли нічого підозрілого, і Пратт дозволив Гаррі їхати. Лише сказав мимохідь: «Попрошу вас не виїздити за межі округу. Просто засторога, не більше». По радіо весь час передавали прикмети Ноли:

Дівчина, біла, зріст 5 футів 2 дюйми, вага 100 фунтів, волосся довге, світле, очі зелені, вбрана у червону сукню, на шиї золотий ланцюжок із написом «НОЛА».

У Гусячій бухті її не було. Ні на пляжі, ні на терасі, ні в домі. Ніде. Він гукав її, йому було начхати, що хтось почує.

Ошаліло гасав берегом. Шукав лист, записку. Нічогісінько. Його охопила паніка. Нащо ж вона втекла з дому, якщо не прийшла до нього?

Не знаючи, що робити, він подався до «Кларксу». Там він дізнався, що Дебора Купер бачила закривавлену Нолу, а потім бабусю вбили. Він не міг повірити. Що сталося? Нащо він погодився, щоб вона добиралася до нього сама? Їм треба було зустрітися в Аврорі. Дійшов до будиночка Келлерґанів, оточеного поліційними авто, і встряв у балачки роззяв, намагаючись бодай щось зрозуміти. Десь опівдні повернувся до Гусячої бухти, сів із біноклем на терасі й узявся годувати хлібом чайок. І чекав. Вона просто заблукала, незабаром вона прийде. Авжеж, вона прийде. У бінокль він оглядав берег. Чекав, аж поки споночіло.

13. Буря

— Книги, любий мій Маркусе, небезпечні тим, що ви можете втратити контроль над ними. Видати книжку означає, що написане на самоті раптом вислизає у вас із рук і розчиняється в публічному просторі. Це дуже небезпечна мить: ви весь час маєте пантрувати. Недопильнувавши власної книжки, матимете катастрофу.

Із центральних часописів Східного узбережжя від 10 липня 2008 року

«Нью-Йорк Таймс»:

«Маркус Ґольдман готується підняти завісу над справою Гаррі Квеберта»

Останнім часом у літературних колах ширяться чутки, що Маркус Ґольдман готує книжку про Гаррі Квеберта. Цей поголос підтверджують декілька сторінок рукопису; що вчора вранці опинилися в руках журналістів. У книжці йдеться про ретельне розслідування Маркуса Ґольдмана подій літа 1975-го, що призвели до вбивства п'ятнадцятирічної Ноли Келлерґан: тіло дівчинки, зниклої 30 серпня 1975 року, було виявлено в саду Гаррі Квеберта, неподалік від Аврори, 12 червня 2008-го.

Права на видання придбало за мільйон доларів велике нью-йоркське видавництво «Шмід і Гансон». Його генеральний директор Рой Барнаскі відмовився від коментарів, проте повідомив, що вихід книжки з назвою «Справа Гаррі Квеберта» планується восени.

«Конкорд Джеральд»:

«Маркус Ґольдман викриває»

[…] М. Ґольдман, близький друг Гаррі Квеберта, в якого він навчався в університеті, розповідає про нещодавні події в Аврорі. Свою розповідь письменник починає з моменту, коли виявив зв'язок Квеберта з юною Нолою Келлерґан, якій тоді було п'ятнадцять років.

„Навесні 2008-го, десь рік по тому, як я став новою зіркою американської літератури, відбулася подія, що я вирішив поховати її в глибинах пам'яті: з'ясувалося, мій університетський викладач, шістдесятисемирічний Гаррі Квеберт, один із найвідоміших письменників Америки, у тридцять чотири роки мав любовний зв'язок із п'ятнадцятирічним дівчам. То було влітку 1975-го“.

«Вашингтон Пост»:

«Сенсація Маркуса Ґольдмана»

[…] Ґольдмана в його розслідуванні на кожному кроці чекали відкриття. Зокрема, він пише, що Нола Келлерґан була зіпсованою дівчинкою, що вдома з неї знущалися: її били і катували, імітуючи утоплення. Дружба і близькість із Гаррі Квебертом дали їй незнану доти впевненість у собі та змогу мріяти про краще життя.

«Бостон Ґлоуб»:

«Скандальне життя юної Ноли Келлерґан»

Маркус Ґольдман подає факти, досі невідомі для преси.

Як з’ясувалося, Нола Келлерґан була сексуальною іграшкою Е. С., могутнього ділка з Конкорда, який посилав по неї свого поплічника, наче по свіже м’ясо. Напівжінка-напівдитина, вона була об’єктом пристрасних марень багатьох аврорівських чоловіків і стала здобиччю начальника поліції, який змушував її до орального сексу. Той-таки начальник поліції згодом розслідував її зникнення.

Я втратив контроль над книжкою, ще навіть не написавши її.

Зранку в четвер, 10 червня, преса зарясніла закличними заголовками — всі газети вмістили на перших шпальтах уривки моїх записів, не закінчуючи фраз і видираючи їх із контексту. Мої гіпотези перетворилися на мерзенні висновки, припущення — на доконані факти, а міркування — на огидні оціночні судження. Мою працю подерли на клапті, ідеї розчухрали, а думки зґвалтували. Ґольдмана, письменника, який насилу починав оговтуватися після невдач і заледве знову повертався до книжок, було знищено.

Аврора прокидалася, і хвилювання охоплювало містечко: приголомшені мешканці читали і перечитували газетні статті. Телефон удома не замовкав, невдоволені дзвонили в двері, вимагаючи пояснень. У мене був вибір: або сміливо вийти на люди, або заховатися в хаті. Я вирішив таки вийти. Рівно о десятій ранку, хильнувши два подвійних віскі, подався до «Кларксу».

Відчинивши скляні двері генделика, відчув, як погляди відвідувачів уп’ялися в мене мов ножі. Серце моє закалатало, я сів за столиком номер сімнадцять, і до мене підскочила розлючена Дженні, яка сказала, що такого покидька, як я, ще зроду не бачила. Я подумав уже було, що вона зацідить мені кавником по мордяці.

— Ти що, — репетувала вона, — приперся сюди грошви зрубати на нашому горі? Паскудство всіляке про нас писати?

В очах у неї блищали сльози. Я спробував заспокоїти її.

— Дженні, ти ж знаєш, що це неправда. Ці уривки не призначалися для друку.

— Але ж це ти написав ту хріновину?

— Ці фрази видерто з контексту, тому вони такі мерзенні…

— Але ж ті слова написав ти?

— Так. Але…

— Ніяких «але», Маркусе!

— Я нікого не хотів образити, запевняю тебе…

— Не хотів образити? Ось я прочитаю твоє творіння! — вона розгорнула газету. — Поглянь, що тут: «Дженні, працівниця у шинку „Кларкс“, одразу ж закохалася в Гаррі…». Це ти про мене таке написав? Прислужниця, брудна шмата, що аж тече, вгледівши Гаррі?

— Ти ж знаєш, що це неправда…

— Але ж, бляха, тут так написано! У всіх газетах цієї клятої країни таке понаписувано! І всі це прочитають! Мої друзі, моя родина, мій чоловік!

Дженні репетувала, мов навіжена. Відвідувачі мовчки спостерігали ту сцену. Задля загального спокою я вирішив забратися звідти і подався до бібліотеки, сподіваючись знайти в особі Ерні Пінкаса спільника, який зуміє збагнути катастрофічні наслідки перебреханих уривків. Але і він не хотів мене бачити.

— Ох, та це ж великий Ґольдман! — вигукнув Пінкас. — Шукаєш, якої ще гидоти понаписувати про це містечко?

— Ерні, я сам шокований.

— Шокований? Не клей дурня. Про твою книжку всі говорять. Газети, інтернет, телебачення — лише про тебе й мова! Ти маєш бути щасливий. Принаймні сподіваюся, з тієї інформації, що для тебе накопав я, ти все зумів витиснути! Маркус Ґольдман, всемогутній бог Аврори, заявляється сюди і каже: «Мені треба взнати це, мені треба довідатися те». І навіть не подякує, буцім так і треба, буцім я на побігеньках у великого письменника Маркуса Ґольдмана. Знаєш, що я робив оцими вихідними? Мені сімдесят п’ять років, а я, щоб якось прожити, через неділю працюю в супермаркеті в Монберрі! Збираю візки на паркувальному майданчику й везу їх до входу в крамницю. Так, я нічим не уславивсь, я не зірка, як оце ти, але я маю право на дрібку поваги чи ні?

— Мені дуже шкода.

— Шкода? Та нічого тобі не шкода! Ти не знав, бо тобі це нецікаво, Марку. Тобі ніхто в Аврорі не цікавий. Усе, що тобі треба, це слава. Але вона даром не обходиться.

— Мені справді дуже шкода, Ерні. Ходімо пообідаємо разом, якщо хочеш.

— Не хочу я обідати! Хочу, щоб ти дав мені спокій! Мені треба ось книжки розставляти на полиці. Книжки — це важливо. А ти нуль.

Приголомшений, я мерщій дременув до Гусячої бухти. Маркус Ґольдман, названий син Аврори, сам того не бажаючи, зрадив свою родину. Я зателефонував Дуґласові й попросив опублікувати спростування.

— Спростування чого? Газети просто оприлюднили те, що ти понаписував. Та й книжка вже за два місяці вийде друком.

— Газети все перебрехали! Там ніщо не відповідає моїй книжці!

— Та облиш, Марку, не казися. Тобі треба зосередитися на творчості, оце важливо. Часу обмаль. Ти пам’ятаєш, ми три дні тому зустрічалися в Бостоні й ти підписав угоду на мільйон доларів і повинен менше ніж за два місяці написати книжку?

— Пам’ятаю, авжеж! Та це не означає, що я повинен писати якийсь пасквіль.

— Книжка, написана за кілька тижнів, — це книжка, написана за кілька тижнів…

— За цей час Гаррі встиг написати «Початки зла».

— Гаррі — це Гаррі… Ти розумієш, що я хочу сказати.

— Ні, не розумію.

— Він дуже великий письменник.

— Дякую! Велике тобі спасибі. А я, значить?..

— Ти ж знаєш, я не те хотів сказати… Ти письменник, сказати б… сучасний. Тебе люблять, бо ти молодий і динамічний… І модний. Ти модний письменник, ось що. Від тебе не чекають, щоб ти здобув Пулітцерівську премію, читачам подобаються твої книжки, бо вони їх розважають, і це теж дуже добре.

— Ти що, справді про мене так думаєш? Що я розважальний письменник?

— Не перекручуй моїх слів, Марку. Але ж ти розумієш, що публіка полюбила тебе, тому що ти… красень.

— Красень? Ще ліпше!

— Марку, зрештою, ти розумієш, про що я! Ти — носій певного образу. І я вже сказав, ти модний. Тебе всі люблять. Ти і хороший друг, і загадковий коханець, й ідеальний зять… Тож «Справа Гаррі Квеберта» матиме неймовірний успіх. Здуріти можна, книжки ще нема, а її вже вимагають! Скільки працюю, ніколи такого не бачив.

— «Справа Гаррі Квеберта»?

— Це назва книжки.

— Яка ще назва книжки?

— Ти сам таке написав.

— То була робоча назва! Я там під заголовком уточнив: робоча назва. Ро-бо-ча. Якщо ти не знаєш, це слово означає «неостаточна».

— А Барнаскі хіба тобі не казав? Відділ маркетингу вирішив, що це ідеальна назва. Вчора вони це обговорювали. Терміново зібралися через те витікання інформації. Вирішили: якщо так, треба використовувати цей вилив як знаряддя маркетингу, і сьогодні зранку розпочали рекламну кампанію. Я гадав, ти знаєш. Поглянь на сайті.

— Ти гадав, я знаю? Дуґу, нехай тобі! Ти ж мій агент! Ти повинен не гадати, а діяти! Ти повинен переконатися, що я обізнаний з усім, що відбувається довкола моєї книжки, матері твоїй!

Я несамовито жбурнув слухавку і кинувся до комп’ютера. Вся головна сторінка сайту видавництва «Шмід і Гансон» була присвячена моїй книжці. Там красувалася моя велика кольорова світлина, чорно-білі світлини Аврори і текст:

СПРАВА ГАРРІ КВЕБЕРТА

Роман Маркуса Ґольдмана про зникнення Ноли Келлерґан.

Вже цієї осені!

Замовте просто зараз!

Того ж таки дня, о 13 годині, мало відбутися судове слухання, призначене прокуратурою за результатами графологічної експертизи. Журналісти оточили будинок суду в Конкорді. Коментатори телеканалів, провадячи пряму трансляцію, викладали на власний розсуд усі вичитані в пресі відкриття. Подейкували про можливе припинення судового переслідування; пахло добрячим скандалом.

За годину до засідання я зателефонував Ротові й сказав, що не прийду в суд.

— Що, Маркусе, ховаєтеся? — розгнівався він. — Ох, нема чого корчити незайманку! Цю книжку нам просто сам Господь послав. Із Гаррі знімуть обвинувачення, ви забезпечите кар’єру собі, а заодно і мою добряче підштовхнете: я буду вже не просто Рот із Конкорда, а той самий Рот, що про нього йдеться у вашому бестселері! Тож книжка буде якраз до речі. І насамперед — для вас. Ви ж за два роки так нічогісінько й не написали?

— Стуліть пельку, Роте! Це не вашого розуму діло!

— А ви, Ґольдмане, припиніть цю комедію! Ваша книжка здійме бучу, й ви це чудово знаєте. Ви збираєтеся пояснити всій країні, що Гаррі збоченець. У вас пропало натхнення, ви не знали, про що писати, аж ось пишете книжку, заздалегідь приречену на успіх.

— Ті сторінки не призначалися до друку.

— Але ті сторінки написали ви. Не турбуйтеся, я дуже сподіваюся сьогодні витягнути Гаррі з буцегарні. І, напевно, завдяки вам. Гадаю, суддя читає пресу, тож мені неважко буде переконати його в тому, що Нола давала всім.

— Не робіть цього, Роте! — вигукнув я.

— Чому ж це?

— Бо вона така не була! І він кохав її! Кохав!

Та він уже поклав слухавку. Трохи згодом я побачив його на екрані телевізора: широко всміхаючись, він переможно крокував сходинками Палацу правосуддя. Журналісти простягали до нього мікрофони, допитувалися, чи правду пишуть газети: Нолла Келлерґан і справді спала з усіма чоловіками у місті? Розслідування знову розпочинається з нуля? І він радісно відповідав «так» на всі запитання.

Наприкінці того слухання Гаррі звільнили. Тривало воно хвилин зо двадцять, не більше, і в міру того, як суддя перелічував докази, справа розвалювалася просто на очах. Головний доказ, рукопис, втратив будь-яку ціну, щойно довели, що слова «Прощавай, люба Ноло» написані не рукою Гаррі. Решта фактів розлетілися мов пух: обвинувачення Тамари Квінн не було підтверджено речовими доказами, а чорний «шевроле монте-карло» тоді навіть не розглядався як доказ. Розслідування на очах оберталось якимось величезним непорозумінням, тому суддя ухвалив: у зв’язку з новими обставинами випустити Гаррі Квеберта на волю під заставу п’ятсот тисяч доларів. Це відкривало шлях до цілковитого виправдання.

Сенсаційний поворот подій страшенно збурив журналістів. Тепер чимало з них запитували, а чи не хотів прокурор, заарештувавши Гаррі й віддавши його на поталу громадській думці, зробити собі величезну рекламу. Потім натовп, що зібрався перед Палацом правосуддя, спостерігав, як виходять учасники засідання: перший показався радісний Рот, який заявив, що вже завтра, коли внесуть суму застави, Гаррі стане вільною людиною; потім вийшов прокурор і спробував, хоч і не дуже переконливо, пояснити логіку своїх аргументів.

Стомившись спостерігати великий парад правосуддя на малому екрані, я вирішив побігати. Мені потрібна була тривала дистанція, мав перевірити своє тіло, відчути, що ще живий. Добіг до озерця в Монберрі, вже геть запаскуджене дітлахами та їхніми батьками. На зворотному шляху, майже коло самісінької Гусячої бухти, мене випередило пожежне авто, потім іще одне, а за ними поліція. Лише тоді я помітив густий дим, що здіймався над соснами, і відразу ж зметикував: горить наш дім. Палій виконав свої погрози.

Я ушпарив так, як ще ніколи в житті не бігав. Мчав рятувати письменницький дім, що так його любив. Пожежники справно працювали, та полум’я вже охопило фасад. Палало все. За декілька десятків метрів, на узбіччі, стояв полісмен, уважно вивчаючи капот мого автомобіля, де червоною фарбою було наквецяно: «Гори, Ґольдмане, гори».

*

О десятій ранку наступного дня згарище досі курилося. Більшу частину будинку було зруйновано. Руїнами ходили експерти поліції штату, а пожежники перевіряли, чи нема небезпеки повторного займання. Якщо судити з потужності полум’я, на ґанок хлюпнули бензину чи якоїсь займистої рідини. Полум’я спалахнуло відразу. Вітальня і тераса згоріли вщент, кухня теж. Перший поверх майже не постраждав, але дим і вода з пожежних шлангів завдали і там непоправних збитків.

Я почувався наче вві сні. Сидів на моріжку в спортивному костюмі й дивився на руїни. Просидів так цілісіньку ніч. Біля мене стояла валізка, яку пожежники врятували з кімнати; там було трохи одягу і комп’ютер.

Аж ось я почув, як підкотило авто; натовп роззяв загомонів. То був Гаррі. Його щойно звільнили з в’язниці. Я сповістив Рота і знав, що той розповів Гаррі про пожежу. Він мовчки підійшов до мене, сів на моріжку і сказав лише:

— Маркусе, що це вам у голову стрілило?

— Не знаю, що вам сказати, Гаррі.

— То й не кажіть нічого. Погляньте, що ви накоїли. Про що вже тут говорити…

— Гаррі, я…

Він помітив напис на капоті мого «рейндж-ровера».

— Авто вціліло?

— Так.

— То й добре. Бо зараз ви сядете в нього і пошуруєте звідціля під три чорти.

— Гаррі…

— Вона кохала мене, Маркусе! Вона мене кохала! І я кохав її так, як ніколи потім нікого не кохав. Нащо ви понаписували ту гидоту? Знаєте, у чому ваша проблема? Вас ніхто ніколи не кохав! Ніколи! Ви хочете писати романи про кохання, а геть не знаєте, що воно таке! А тепер їдьте. Бувайте.

— Я й не думав змальовувати Нолу так, як ото зобразили її в пресі. Вони перекрутили мої слова, Гаррі!

— То якого дідька ви дозволили Барнаскі розсилати ту гидоту в усі газети?

— То була крадіжка!

Він цинічно зареготав.

— Крадіжка? Тільки не кажіть, що ви такий наївний і вірите брехні, яку плете вам Барнаскі! Запевняю, він сам скопіював ваші нотатки і порозсилав по всій країні.

— Що? Але ж…

Він урвав мене.

— Маркусе, краще б я вас ніколи не зустрічав. Забирайтеся. Ви в моєму приватному маєтку, і більше вас тут не хочуть бачити.

Запало довге мовчання. Полісмени й пожежники дивилися на нас. Я взяв валізку, сів у авто і поїхав. І відразу ж зателефонував Барнаскі.

— Радий чути вас, Ґольдмане, — озвався він. — Щойно дізнався про Квебертів дім. Зараз у всіх новинах про це говорять. Добре, що ви не постраждали. Не можу довго розмовляти, в мене зустріч із керівництвом «Ворнер бразерс»: сценаристи вже навперебій пропонують свої послуги зі створення сценарію за вашими першими сторінками. Вони в захваті. Думаю, можна буде продати їм права за грубі гроші.

Я урвав його.

— Рою, книжки не буде.

— Що ви мелете?

— Це ж ви, так? Ви надіслали мої нотатки до газет! Ви все спаскудили!

— Ви просто флюгер якийсь, Ґольдмане. Ще й корчите з себе святого, а це мені геть не подобається! Влаштовуєте тут виставу, граєтеся в детектива, а потім казитеся з доброго дива, і все, капут. Знаєте, краще вважаймо, що у вас була жахлива ніч, і я забуду про цей дзвінок. Не буде книжки… ні, ким ви себе вважаєте, Ґольдмане?

— Справжнім письменником. Писати — означає бути вільним.

Він силувано зареготав.

— Хто вам сказав таку дурню? Ви раб своєї кар’єри, своїх ідей, свого успіху. Ви раб свого становища. Писати — означає бути залежним. Від тих, хто вас читає або не читає. Свобода — це нісенітниця! Ніхто не вільний. Частина вашої свободи в моїх руках, а частина — в руках акціонерної компанії. Так влаштоване життя, Ґольдмане. Ніхто не вільний. Якби люди були вільні, то вони були б щасливі. А чи багато ви знаєте по-справжньому щасливих людей? — я промовчав, і він заговорив знову: — Знаєте, свобода — цікаве поняття. Я знав одного чоловічка, він був трейдером на Волл-стріт, такий собі золотий хлопчик, напханий грішми, все йому саме до рук пливло. І ось одного чудового дня йому закортіло стати вільним. Побачив у телевізорі репортаж про Аляску і спокусився. Вирішив стати мисливцем, вільним і щасливим, жити з природою. Все покинув і подався на південь Аляски, простісінько до Вранґеля. І ось уявіть собі, цей чолов’яга, який в усьому був такий успішний, доскочив успіху і там — став вільною людиною. Ніяких обов’язків — ні родини, ні домівки, самі лише пси і намет. Ось він і був єдиною вільною людиною з-поміж усіх, кого я знав.

— Був?

— Був. Хлопчина був страшенно вільний місяців зо три, від червня до жовтня. А потім настала зима, і він замерз, але спершу зжер усіх своїх псів. Ніхто не вільний, Ґольдмане, навіть мисливці в Алясці. І тим паче в Америці, де зразкові американці залежать від системи, ескімоси — від урядової допомоги і горілки, а індіанці хоч і вільні, та загнані до звіринців, що називаються резервації, і приречені танцювати свій вічний жалюгідний танок заклинання дощу для туристів. Ніхто не вільний, юначе. Ми бранці інших людей і самих себе.

Поки Барнаскі отак теревенив, я раптом почув позаду сирену: за мною мчало поліційне авто без розпізнавальних знаків. Я перервав розмову і зупинився на узбіччі: либонь, мене зупинили за те, що я розмовляв по мобільнику за кермом. Але з авто вийшов сержант Ґегаловуд. Він підійшов до вікна і сказав:

— Тільки не кажіть, що прямуєте до Нью-Йорка, письменнику.

— Чому ви так вирішили?

— Ну, хоча б тому, що ви рухаєтеся в цьому напрямку.

— Та я не думав, куди їду.

— Ти ба! Інстинкт самозбереження?

— Авжеж. Як ви мене знайшли?

— Якщо ви не помітили, то скажу, що на капоті червоною фарбою написане ваше ім’я. Не пора вам іще додому, письменнику.

— Дім Гаррі згорів.

— Знаю. Тому я й тут. Ви не можете повернутися до Нью-Йорка.

— Чому?

— Бо ви хоробрий хлопець, письменнику. Скільки працюю, рідко щастило бачити таку впертість.

— Вони обікрали мою книжку.

— Та ви ще тієї книжки й не написали! Ваша доля у ваших руках. Вам іще все вдасться! У вас талант, ви творець, тож до праці, і створіть шедевр! Ви ж боєць, письменнику. Ви боєць, і повинні написати книжку. Вам є що сказати, ще й чимало! Крім того, мушу зауважити, ви змішали мене з лайном. Прокурор на лаві підсудних, а з ним і я. Це ж я йому сказав, що треба якнайшвидше заарештувати Гаррі. Гадав, несподіваний арешт через тридцять три роки зіб’є з нього пиху. Натомість сам сів у калюжу, мов новачок. А потім з’явилися ви у своїх лискучих черевиках, що коштують мою місячну платню. Я не збираюся співати вам тут любовні серенади на узбіччі, але… Не їдьте. Треба дотиснути це розслідування.

— Мені нема де спати.

— Ви начебто щойно заробили мільйон доларів. Так написали в газетах. То візьміть собі номер десь у готелі в Конкорді. Снідатиму я за ваш рахунок. Голодний як вовк. Гайда, письменнику. На нас чекають великі звершення.

*

Упродовж наступного тижня я жодного разу не з’являвся в Аврорі. Винайняв одномісний номер у готелі «Ріджентс» в центрі Конкорда і цілими днями сушив мізки над розслідуванням і писав книжку. Про те, як ведеться Гаррі, дізнався через Рота: він сповістив, що той мешкає у восьмому номері мотелю «Морський берег». За словами Рота, Гаррі більше не хотів мене бачити, тому що я спаплюжив у газетах Нолине ім’я.

— А чому ви роздзвонили у газетах, що Нола була блудяжка?

Я спробував захищатися.

— Та нічого я не роздзвонив! Написав кілька сторінок і дав тому бевзеві Барнаскі, він хотів упевнитися, що я щось роблю. А він порозсилав у всі газети і вдає, ніби їх украли.

— Що ж, повірю вам на слово…

— Але ж це правда, чорт забирай!

— Так чи так, скидаю капелюха. Навіть я не вигадав би нічого кращого.

— Тобто?

— Перетворити жертву на злочинця — надійний спосіб розвалити обвинувачення.

— Гаррі звільнили на основі графологічної експертизи. І ви знаєте це ліпше, ніж я.

— Ох, Маркусе, я ж вам уже казав: суддя теж людина. Вранці за кавою він читає газети.

Рот був дуже приземлене створіння, але загалом симпатичне. Він усе-таки спробував мене заспокоїти, мовляв, Гаррі занадто приголомшений втратою Гусячої бухти, і щойно поліція зловить палія, він почуватиметься набагато краще. Зараз уже є важливий доказ: наступного дня після пожежі поліція ретельно обшукала маєток і в чагарях на березі знайшла каністру з-під бензину, а на ній виявили відбитки пальців. Як на лихо, в базі даних їх нема, тому Ґегаловуд вважав, що без додаткової інформації знайти злочинця буде нелегко. Може, то був добропорядний громадянин, якого ніколи досі не було притягнено до відповідальності й він узагалі не чинив правопорушень. Проте, на його думку, коло підозрюваних можна звузити: найпевніше, це хтось місцевий, з Аврори; підпаливши дім посеред білого дня, він поспіхом позбувся громіздкого доказу свого злочину, щоб на нього не звернули уваги випадкові перехожі.

У мене залишалося півтора місяця, щоб змінити хід подій і зробити зі своєї книжки путню книгу. Пора було почати боротися і зробити з себе такого письменника, яким я хотів стати. Вранці я поринав у текст, а по обіді працював над справою разом із Ґегаловудом, який перетворив мій номер на філію свого кабінету і змушував готельних працівників тягати з місця на місце теки з показаннями, рапортами, газетними вирізками, світлинами й архівами.

Ми почали розслідування від самого початку: перечитали рапорти, вивчили показання всіх тодішніх свідків. Накреслили мапу Аврори та її околиць і виміряли всі відстані: від будинку Келлерґанів до Гусячої бухти, від Гусячої бухти до Сайд-Крік-лейну. Ґегаловуд виїхав на місце і перевірив, скільки часу потрібно, щоб пройти цю відстань пішки і проїхати автомобілем; перевірив навіть, коли на місце прибула місцева поліція: виявилося, дуже швидко.

— До Праттової роботи не підкопаєшся, — сказав він. — Пошуки провадили фахово.

— Щодо Гаррі, — нагадав я, — відомо, що фраза на рукописі написана не його рукою. Але чому тоді Нолу закопали в Гусячій бухті?

— Мабуть, щоб ніхто не завадив, — припустив Ґегаловуд. — Ви ж мені розповідали, що Гаррі всім казав, начебто його не буде вдома.

— Авжеж. То, на вашу думку, вбивця знав, що Гаррі немає вдома?

— Може, і знав. Але, погодьтеся, досить-таки дивно, що Гаррі, повернувшись, не помітив перекопаної землі коло хати.

— Він був сам не свій, — сказав я. — Стривожений, спустошений. Весь час чекав Нолу. Цього достатньо, щоб не помітити клапоть переритої землі, тим більше в Гусячій бухті: там невеличкий дощ пройде, і довкола непролазна грязюка.

— Добре, сяк-так погодимося… Отже, убивця знає, що йому тут ніхто не завадить. А якщо раптом знайдуть труп, то на кого впаде підозра?

— На Гаррі, звісно.

— Браво, письменнику!

— Так, але ж звідки ця фраза? Хто написав «Прощавай, люба Ноло»?

— А ось це запитання на мільйон доларів. І, мушу сказати, передовсім для вас.

Головна наша проблема полягала в тому, що сліди розходилися на всі боки. Чимало важливих запитань так і лишилися без відповіді, й Ґегаловуд записав їх на великих аркушах паперу.

— Елайджа Стерн

Чому він платив Нолі за те, щоб її малювали?

Чи був у нього мотив убити її?

— Лютер Калеб

Чому він малював Нолу? Чому він вештався Авророю?

Чи був у нього мотив убити Нолу?

— Девід і Луїза Келлерґани

За що вони били доньку?

Чому приховували спробу самогубства Ноли і її втечу на Мартас-Віньярд?

— Гаррі Квеберт

Винен?

— Начальник поліції Ґаррет Пратт

Чому Нола вступила з ним у зв’язок?

Мотив: вона погрожувала все розповісти?

— Тамара Квінн каже, що вкрадений у Гаррі аркуш зник.

Хто викрав його із сейфа «Кларксу»?

— Хто писав Гаррі анонімні листи?

Хто тридцять три роки знає все і мовчить?

— Хто підпалив Гусячу бухту?

Хто не зацікавлений в завершенні розслідування?

Увечері Ґегаловуд прикріпив кнопками ті плакати на стіну мого номера і сумно та невесело зітхнув.

— Що далі ми просуваємося, то більше незрозумілого, — сказав він. — Як на мене, є якась головна ланка, що пов’язує цих людей і ці події. І це ключ до розслідування! Якщо ми знайдемо зв’язок, злочинець буде в нас у руках.

Він упав у крісло. Була сьома вечора, і він уже не мав сили думати. А я останніми днями поновив заняття, що вже колись був розпочав, — їздив боксувати. Знайшов залу за п’ятнадцять хвилин їзди й вирішив урочисто повернутися на ринг. Бував там щовечора, відколи перебрався в «Ріджентс»; клуб мені порекомендував готельний швейцар, він сам там тренувався.

— І куди ви оце зібралися? — запитав Ґегаловуд.

— Боксувати. Може, приєднаєтеся?

— Та ні.

Я запхнув речі у валізку і попрощався.

— Сидіть, скільки захочете, сержанте. Тільки двері за собою зачиніть, як підете додому.

— Не переймайтесь, я замовив для себе ключ від номера. Ви справді їдете на бокс?

— Так.

Він завагався. Я вже переступив поріг, аж він погукав мене.

— Зачекайте, письменнику, я все-таки з вами.

— Чому це ви передумали?

— Дуже кортить вас відлупцювати. Чому ви так любите бокс, письменнику?

— Довго розповідати, сержанте.

У четвер, 17 червня, ми вирішили відвідати капітана Ніла Родіка, який 1975 року разом із Праттом керував операцією. Тепер йому було вісімдесят п’ять, він пересувався в інвалідному візку і мешкав у притулку для старих на березі океану. Він досі пам’ятав страшні пошуки Ноли. Сказав, що то була найхимерніша справа в його житті.

— То було якесь божевілля, пошуки того зниклого дівчати! — вигукнув він. — Одна жінка бачила, як вона, закривавлена, вийшла з лісу. І поки викликала поліцію, дівчинка наче у воду впала. Та найдивніше в цій історії — музика панотця Келлерґана. Мені це від самого початку спокою не давало. Крім того, я весь час думав, як це він міг не помітити, що його дочку викрали?

— То вважаєте, це було викрадення? — запитав Ґегаловуд.

— Важко сказати. Нема доказів. Вона могла просто піти погуляти, а її підібрав якийсь маніяк на вантажівці. Так?

— А ви не пам’ятаєте часом, яка погода була під час пошуків?

— Метеорологічні умови жахливі: дощ, густа імла. А чому ви запитали?

— Хочу зрозуміти, чи міг Гаррі Квеберт не помітити, що хтось копав у нього в саду.

— Міг, звісно. Ділянка величезна. У вас є сад, сержанте?

— Є.

— Великий?

— Малий.

— Як ви гадаєте, якби хтось за вашої відсутності викопав невеличку ямку, ви могли б її не помітити?

— Міг би.

На зворотному шляху до Конкорда Ґегаловуд запитав, що я про все це думаю.

— Як на мене, рукопис доводить, що Нолу не викрали просто з дому, — сказав я. — Дівчинка пішла до Гаррі. Вони повинні були зустрітися в тому мотелі, тож вона потихеньку вислизнула з хати, взявши з собою єдину важливу річ, що в неї була, — рукопис Гаррі. І дорогою її викрали.

Ґегаловуд стримано всміхнувся.

— Здається, мені починає подобатися ця думка. Вона втікає з дому: це пояснює, чому ніхто нічого не чув. Простує по шосе номер один, прямуючи до «Морського берега». І там її викрадають. Або ж дорогою її підбирає хтось, кому вона довіряє. Вбивця написав «люба Нола». Він її знав. Він пропонує її підвезти, а потім починає лапати. Може, зупиняється і лізе їй під спідницю. Вона опирається, він її б’є, каже, щоб сиділа тихо. Та дверцята не заблоковано, і вона тікає з авто, намагаючись заховатися в лісі. А хто мешкає біля шосе номер один на узліссі Сайд-Кріку?

— Дебора Купер.

— Так ото ж! Злочинець переслідує Нолу, покинувши авто на узбіччі. Дебора Купер бачить їх і викликає поліцію. Тим часом злочинець наздоганяє Нолу в тому місці, де виявили кров і волосся; вона борониться, він її б’є. Може, й ґвалтує. Аж тут з’являється поліція: Довн і начальник Пратт починають обшукувати ліс і потроху підходять дедалі ближче. Тоді він тягне Нолу глибше в хащі, але їй щастить видертися, прибігти до Дебори Купер, щоб заховатися в неї. Довн і Пратт продовжують пошуки. Вони вже досить далеко, щоб помітити щось. Дебора Купер впускає Нолу в кухню й біжить до вітальні вдруге дзвонити в поліцію. Коли повертається, злочинець уже в домі: він вдерся, щоб заволодіти Нолою. Він вбиває Купер пострілом у серце і забирає Нолу. Тягне її до свого авто, кидає в багажник. Може, вона ще жива, та, найпевніше, непритомна, бо втратила забагато крові. Тут дорогою трапляється автівка помічника шерифа. Розпочинається гонитва. Злочинцеві щастить втекти від поліції, і він ховається в Гусячій бухті. Знає, що дім порожній і ніхто йому не завадить. Поліція шукає його далі, на дорозі в Монберрі. Він залишає авто з Нолою в Гусячій бухті; може, навіть ховає його в гаражі. Потім спускається на берег і пішки йде до Аврори. Авжеж, я певен, що наш клієнт мешкає в Аврорі: він знає всі шляхи, знає ліс, знає, що Гаррі немає в місті. Знає все. Непомітно повертається додому, йде в душ, перевдягається, а коли в Келлерґанів з’являється поліція, бо панотець заявив про зникнення доньки, долучається до натовпу на Террас-авеню. Тому вбивцю так і не знайшли: поки всі шукали його на околицях Аврори, він був у самому місті, посеред отієї метушні.

— А нехай йому! — сказав я. — То він був там?

— Так. Як на мене, весь час він був там, а пізно вночі повернувся до Гусячої бухти берегом. Гадаю, натоді Нола вже померла. Тож він ховає її в маєтку, на узліссі, де ніхто не побачить перекопаної землі. Потім забирає своє авто і тримає його якийсь час у гаражі, щоб не викликати підозри. Ідеальний злочин.

Я був ошелешений.

— І що це говорить про підозрюваного?

— Чоловік, сам. Той, що його дії ні в кого не викликали підозр, у нього ніхто не запитував, чому він тримає авто в гаражі й нікуди не їздить. Той, в якого був чорний «шевроле монте-карло».

— То треба дізнатися, у кого в Аврорі був тоді чорний «шевроле», і ми знайдемо його! — зрадів я.

Та Ґегаловуд негайно охолодив мій запал.

— Пратт уже тоді про все подумав. Пратт подумав про все. В його рапорті є перелік усіх власників «шевроле» в Аврорі та на її околицях. Він обійшов усіх. І у всіх було надійне алібі. У всіх, крім одного, — Гаррі.

Знову Гаррі. Ми весь час поверталися до Гаррі. Хоч стільки додаткових критеріїв для розшуку вбивці ми залучали, він вписувався в усі.

— А Лютер Калеб? — з надією в голосі запитав я. — Яке у нього було авто?

Ґегаловуд похнюпився.

— Блакитний «мустанґ».

Я зітхнув.

— То що, сержанте? Що, на вашу думку, тепер треба робити?

— У Калеба є сестра, і ми її досі не допитували. Мабуть, треба її відвідати. Це єдиний слід, який ми поки що не розробляли.

Того вечора, після боксу, я набрався духу і поїхав до мотелю «Морський берег». Було пів на десяту. Гаррі сидів на пластмасовому стільці перед восьмим номером і тішився теплим вечором, попиваючи газовану воду з бляшанки. Угледівши мене, він нічого не сказав: уперше в житті мені було незручно в його присутності.

— Мені треба було вас побачити, Гаррі. Сказати, як я шкодую, що все так склалося…

Він махнув на стілець, що стояв поруч, запрошуючи сісти.

— Газованої води хочете? — запитав він.

— Хочу.

— Автомат наприкінці коридору.

Я всміхнувся й пішов по дієтичну колу. Повернувшись, зауважив:

— Те саме ви мені казали, коли я вперше приїхав до Гусячої бухти. Я був тоді на другому курсі. Ви приготували лимонад, спитали, чи я хочу, я відповів «так», і ви послали мене по нього до холодильника.

— Хороша пора була.

— Так.

— Що ж змінилося, Маркусе?

— Нічого. Все і нічого. Ми всі змінилися, світ змінився. Світовий торговий центр обвалився. Америка подалася воювати… Але я дивлюся на вас тими ж очима, що й раніше. Ви так само мій учитель. Так само, Гаррі.

— Змінилося інше, Маркусе. Двобій учня з учителем.

— Ми не ведемо двобою.

— Ні, ведемо. Я навчив вас писати книжки і, погляньте, що вони коять: вони завдають мені лиха.

— Менше всього я хотів завдати вам лиха, Гаррі. Ми знайдемо того, хто підпалив Гусячу бухту, обіцяю.

— А хіба це поверне мені тридцять років спогадів, що я втратив? Усе моє життя пішло прахом! Нащо ви понаписували всю ту гидоту про Нолу?

Я не відповів. Якусь хвилю ми сиділи мовчки. Стінні лампи світили тьмяно, та він помітив у мене на пальцях садна від частих ударів по боксерській груші.

— Ваші руки, — сказав він. — Ви знову почали боксувати?

— Так.

— Ви неправильно б’єте. Ви завжди припускалися цієї помилки. Удар сильний, але перша фаланга середнього пальця занадто випинається вперед і під час удару ковзає.

— То побоксуймо, — запропонував я.

— Ходімо, як хочете.

Ми пішли на стоянку. Там не було й душі. Роздяглися до пояса. Оглянувши мене, він сказав:

— Гарний ви хлопчина, Марку. Одружуйтеся вже, хай вам грець! Починайте жити!

— Мені треба завершити розслідування.

— До дідька ваше розслідування!

Ми стали один напроти одного і обмінялися скупими ударами; один бив, другий мав тримати бойову позицію і боронитися. Гаррі добряче лупив.

— Ви не хочете знати, хто убив Нолу? — запитав я.

Він завмер.

— А ви вже знаєте?

— Поки що ні. Але дещо з’ясовується. Завтра ми з сержантом Ґегаловудом їдемо до сестри Лютера Калеба, в Портленд. І треба допитати декого в Аврорі.

Він зітхнув.

— Аврора… Вийшовши на волю, я ні з ким не зустрічався. Постояв тоді біля спаленого будинку. Пожежник сказав, що можу ввійти, і я зібрав речі й пішки прийшов сюди. Відтоді я звідси й не рипаюся. Рот клопочеться страховками й усім іншим. Я не можу більше з’являтися в Аврорі. Не можу поглянути в очі тим людям і сказати, що кохав Нолу й написав для неї книжку. Я сам собі в очі не можу глянути. Рот казав, що ваша книжка зватиметься «Справа Гаррі Квеберта».

— Так. І в ній мовиться, що ваша книжка чудова. Я люблю «Початки зла»! Після цього роману я й вирішив стати письменником.

— Не кажіть такого, Маркусе!

— Але ж це правда! Це, мабуть, найкращий твір, що я читав у житті. Ви мій улюблений письменник!

— Заради бога, замовкніть!

— Гаррі, я хочу написати книжку на захист вашої книжки. Дізнавшись, що ви написали її для Ноли, я був приголомшений, це так. А потім я її перечитав. Це чудова річ! Ви там сказали все! Надто наприкінці. Змальовуєте печаль, що переслідуватиме вас усе життя. Я не дам людям поливати брудом цю книжку, бо вона створила мене самого. Знаєте, ота сцена з лимонадом, коли вперше гостював у вас: я тоді відчинив порожній холодильник і збагнув, який ви одинокий. І ще того дня я зрозумів: «Початки зла» — це книжка про самотність. Ви так приголомшливо змалювали самотність! Ви великий письменник!

— Годі, Маркусе!

— А яке розкішне закінчення у цієї книжки! Ви відмовляєтеся від Ноли, вона зникла назавжди і ви це знаєте, але попри все, чекаєте на неї… Тепер, коли я по-справжньому зрозумів ваш твір, маю лише одне запитання — про назву. Чому такій чудовій книжці ви дали таку похмуру назву?

— Це непросто, Маркусе.

— Я ж і прийшов, щоб збагнути…

— Це дуже непросто…

Ми дивилися один одному в очі, стоячи в бойовій позиції, як два супротивники. Врешті він сказав:

— Хтозна, чи я зумію простити вам, Маркусе…

— Простити мені? Та я відбудую Гусячу бухту! Я все зможу оплатити! На гроші за книжку ми відновимо дім! Ви не можете отак просто взяти і знищити нашу дружбу.

Він заплакав.

— Маркусе, ви не розумієте. Причина не у вас. Ви ні в чому не винні, та все-таки я не можу вам простити.

— За що?

— Я не можу сказати. Ви не зрозумієте…

— Гаррі, та що ж це таке! Нащо ці загадки? Що відбувається, чорт вас забирай?

Він утер сльози зворотним боком долоні.

— Пам’ятаєте мою пораду? Коли ви були студентом, я вам якось сказав: ніколи не пишіть книжку, не знаючи напевно, як вона завершуватиметься?

— Авжеж, добре пам’ятаю. І завжди пам’ятатиму.

— То як закінчується ваша книжка?

— Дуже добре закінчується.

— Але ж наприкінці вона помирає!

— Ні, книжка не закінчується смертю героїні. Потім відбуваються різні хороші події.

— І які?

— Чоловік, який чекав на неї тридцять років, починає нове життя.

З роману Гаррі Квеберта «Початки зла»

(остання сторінка)

Він зрозумів, що ніщо ніколи не збудеться, що всі надії марні, й написав їй востаннє. Любовні листи скінчилися, настала пора сумних листів. Доводилося змиритися. Віднині він лише чекатиме. Все життя він чекатиме. Але чудово знав, що вона вже не повернеться. Знав, що вже її не побачить, не зустріне і не почує.

Він зрозумів, що ніколи ніщо не збудеться, і написав їй востаннє.

Люба моя!

Це мій останній лист. Мої останні слова. Пишу, щоб сказати вам «прощавайте».

Відсьогодні «ми» перестає існувати. Закохані розлучаються і не зустрічаються знову; так закінчуються всі історії кохання.

Люба моя, мені бракуватиме вас. Мені вас так буде не вистачати.

Очі мої плачуть. Усе в мені горить.

Ми не побачимося більше ніколи; мені вас так бракуватиме.

Сподіваюся, ви будете щасливі.

Кажу собі, що ви і я — то був сон, а тепер пора прокидатися.

Мені не вистачатиме вас усе життя.

Прощавайте. Я кохаю вас так, як більше ніколи й нікого не полюблю.

12. Чоловік, який писав картини

— Навчіться любити свої поразки, Маркусе, адже саме вони зроблять із вас бійця. Тільки поразки дадуть вам змогу повною мірою відчути смак перемоги.

Ми приїхали в Портленд до Лютерової сестри Сілли Калеб-Мітчелл чудової сонячної днини. То було 18 липня 2008 року. Родина Мітчеллів мешкала у передмісті, в ошатному будиночку біля пагорба. Сілла прийняла нас у кухні; до нашого приїзду на столі вже парували дві однакові чашки з кавою, а неподалік лежали родинні альбоми.

Ґегаловуд зателефонував їй напередодні. Дорогою з Конкорда до Портленда він мені розповів, що коли вона взяла слухавку, йому здалося, ніби жінка чекала цього дзвінка.

— Я назвався, сказав, що з поліції, розслідую вбивство Дебори Купер і Ноли Келлерґан, і що мені треба зустрітися з нею й дещо запитати. Зазвичай, почувши слова «поліція штату», люди починають хвилюватися, запитують, що сталося і який стосунок мають до цього вони. А Сілла Мітчелл лише сказала: «Приїздіть завтра о будь-якій порі, я буду вдома. Нам треба поговорити, це важливо».

У кухні вона сиділа напроти нас. Красива п’ятдесятирічна жінка, мати двох дітей, доглянута, ґречна. Чоловік її теж був під час розмови, хоча тримався оддалік, наче не хотів здатися нав’язливим.

— То що, все це правда? — поцікавилася вона.

— Що саме? — запитав Ґегаловуд.

— Те, що я читала в газетах… Усі ці страшні речі про вбивство аврорівської дівчинки.

— Так. Преса трохи поперекручувала все, але факти саме такі. Пані Мітчелл, вас, здається, не здивував мій учорашній дзвінок…

Вона посумнішала.

— Я вже казала вам учора по телефону: імен названо не було, та я зрозуміла, що Е. С. — це Елайджа Стерн. А його водій — це Лютер, — вона дістала газетну вирізку і почала читати вголос, наче хотіла збагнути незрозуміле. — «Е. С., один із найзаможніших людей у Нью-Гемпширі, посилав свого водія до середмістя по Нолу, і той віз її до нього додому, в Конкорд. Через тридцять три роки одна з Нолиних подруг, натоді ще дівчинка, розповість, як одного разу була присутня під час зустрічі з тим водієм і що Нола їхала з ним, наче на смертну кару. Жінка-свідок змальовує водія як страшного чолов'ягу з могутнім торсом і понівеченим обличчям». Судячи з цього портрета, це міг бути лише мій брат.

Вона замовкла і звела на нас очі. Вочевидь чекала на відповідь, тому Ґегаловуд виклав карти на стіл.

— Удома в Елайджі Стерна ми знайшли портрет Ноли Келлерґан, там її зображено у менш чи більш оголеному вигляді. Стерн каже, що його написав ваш брат. Судячи з усього, Нола погодилася позувати йому за гроші. Лютер їздив по неї до Аврори і возив до Конкорда, у Стернів маєток. Що там відбувалося, до пуття невідомо, але так чи так Лютер її намалював.

— Він багато малював! — вигукнула Сілла. — Він був дуже талановитий, міг розбудувати успішну кар’єру. А ви… ви підозрюєте його у вбивстві цієї дівчинки?

— Ну, точніше сказати: він належить до осіб, підозрюваних у вбивстві, — відповів Ґегаловуд.

Сіллиною щокою скотилася сльоза.

— Знаєте, сержанте, я пригадую день його смерті. Це було в п’ятницю, наприкінці вересня. Я щойно відсвяткувала день народження, двадцять один рік. Нам зателефонували з поліції й сповістили, що Лютер загинув у автокатастрофі.

Добре пам’ятаю, як задзеленчав телефон і мама взяла трубку. Поруч були ми з батьком. Матінка послухала і прошепотіла нам: «З поліції». Далі уважно вислухала і мовила: «Окей». Ніколи не забуду тієї миті. На тому краю дроту полісмен сповістив їй про синову смерть. Сказав щось на кшталт: «Пані, мені доручили нелегкий обов'язок повідомити:, що ваш син загинув у автомобільній катастрофі», — а вона відказала: «Окей». Потім поклала слухавку, глянула на нас і сказала: «Він помер».

— Як це сталося? — запитав Ґегаловуд.

— Він упав із тридцятиметрової кручі, з бескидів коло берега в Саґаморі, в Массачусетсі. Кажуть, напідпитку був. Шлях там зміїстий, і вночі немає світла.

— Скільки йому було років?

— Тридцять… Йому було тридцять років. Мій брат був добрий хлопчина, але… Знаєте, я рада, що ви приїхали. Здається, я повинна розповісти вам про випадок, що про нього слід було розповісти ще тридцять три роки тому.

І Сілла, затинаючись, розповіла нам про епізод, що стався тижні за три до нещастя. То було 30 серпня 1975 року.

30 серпня 1975 року, Портленд, штат Мен

Того вечора вся родина зібралася йти вечеряти у «Підкову», улюблений Сіллин ресторан, щоб відсвяткувати її двадцять перший день народження. Вона народилася 1 вересня. Батько, Джей Калеб, вирішив зробити їй сюрприз і забронював окрему залу на другому поверсі; запросив усіх її друзів і декількох родичів. Загалом душ зо тридцять разом із Лютером.

Калеби, Джей, Сілла та її матінка Надя, прийшли до ресторану о шостій вечора. Всі гості вже чекали Сіллу в залі, і щойно вона з’явилася, весело її привітали. Свято розпочалося — музика, шампанське. Лютер іще не прибув. Батько спершу гадав, що він десь затримався дорогою. Та о пів на восьму, коли подали вечерю, сина досі не було. Він не звик запізнюватися, тому Джей стривожився. Спробував зателефонувати Лютерові додому, до його кімнати у Стерновому флігелі, але там ніхто не брав слухавку.

Лютер пропустив вечерю, пиріг і танці. О першій ночі Калеби повернулися додому, мовчазні й стривожені. Лютер нізащо не пропустив би сестрин день народження. Вдома Джей, як зазвичай, увімкнув у вітальні радіо. В новинах сповіщали про масштабну поліційну операцію в Аврорі: пропала п’ятнадцятирічна дівчина. Назва «Аврора» була їм знайома. Лютер казав, що часто їздить до Аврори доглядати троянди, адже в Елайджі Стерна там розкішний дім на березі океану. Джей Калеб подумав, що це збіг. Він уважно послухав решту новин, потім — новини на ще кількох радіостанціях, щоб дізнатися, чи не сталося десь дорожніх пригод, та ніде про транспортні аварії не йшлося. Він страшенно занепокоївся і довго не міг заснути, не знаючи, що ж удіяти: телефонувати в поліцію, чекати вдома чи їхати до Конкорда. Врешті він таки заснув у вітальні на канапі.

Наступного дня, зранку, змучений невідомістю, він зателефонував Елайджі Стернові і запитав, чи той бачив його сина. «Лютера? — озвався Стерн. — Нема його. Він узяв відпустку. Хіба нічого вам не казав?» Усе це було дуже дивно. Чому Лютер подався кудись, не попередивши їх? Джей Калеб був розгублений, він уже не міг чекати, тому вирушив шукати сина.

*

Згадавши це, Сілла Мітчелл затремтіла. Вона квапливо підвелася зі стільця і зварила ще кави.

— Того дня, — провадила вона, — батько подався в Конкорд, мама лишилася дома на той випадок, якщо Лютер таки з’явиться, а я пішла погуляти з подругами. Додому повернулася пізно. Батьки розмовляли у вітальні. Я почула, як батько сказав: «Здається, Лютер утнув величезну дурницю». Я запитала, що діється, і він звелів мені не казати нікому, що Лютер зник, надто ж поліції. Сказав, що сам його знайде. Він марно шукав його понад три тижні. До самої катастрофи.

Вона ледве стримувала сльози.

— Що ж сталося, пані Мітчелл? — лагідно запитав Ґегаловуд. — Чому ваш батько вважав, що Лютер утнув дурницю? Чому він не хотів залучати поліцію?

— Ох, це так непросто, сержанте… Все так непросто…

Вона розгорнула альбом зі світлинами і почала розповідати про сім’ю — про Джея, їхнього лагідного батька, про матінку Надю, яка була колись переможницею конкурсу краси штату Мен, це вона прищепила їм смак до прекрасного. Лютер був на дев’ять років старший за Сіллу. Обоє народилися в Портленді.

Показала нам дитячі світлини. Батьківський дім, відпочинок у Колорадо, велетенський склад батькового підприємства, де вони з Лютером завжди гралися влітку. Було декілька світлин родини з Йосемітського парку: 1963 рік, Лютерові вісімнадцять, він гарний, ставний і витончений хлопчина. Потім нам трапилася світлина, датована осінню 1974-го: Сіллі двадцять років. Батьки постаріли. Джею, гордому батькові родини, шістдесят, у нього проступило черевце. На материному обличчі з’явилися зморшки, що вона з ними вже нічого не може вдіяти. Лютерові років зо тридцять, лице понівечене.

Сілла довго дивилася на ту світлину.

— До того часу ми були чудовою родиною, — врешті сказала вона. — І були щасливі.

— До якого часу? — запитав Ґегаловуд.

Вона глянула на нього, наче відповідь була очевидна.

— До того, як на нього напали.

— Напали? — перепитав Ґегаловуд. — Я не знав про це.

Сілла поклала поруч два братових фото.

— Це сталося восени після наших вакацій у Йосеміті. Погляньте на ці знімки… Погляньте, який гарний він був. Знаєте, він був особливий. Любив мистецтво, мав справжній малярський хист. Щойно вступив до академії образотворчого мистецтва в Портленді. Всі казали, що він може стати великим художником. У нього талант. Він був щасливий.

Але тоді саме розпочиналася війна у В’єтнамі, Лютер збирався до війська. Його допіру призвали. Казав, що як повернеться, одружиться і малюватиме далі. У нього вже була наречена. Її звали Елеонора Сміт. Дівчина з його школи. Кажу ж вам, він був щасливий. Аж до того вечора у вересні 1964 року.

— Що сталося того вечора?

— Сержанте, ви колись чули про таку собі «ватагу футболістів» або ж «філдголів»?

— Про «філдголів»? Ні, не чув.

— Поліція так охрестила групу мерзотників, які зчиняли тоді розбої в нашому районі.

Вересень 1964 року

Була десята година вечора, що Лютер провів його з Елеонорою, а тепер пішки повертався додому. Завтра він мав іти на збірний пункт. Вони з Елеонорою сьогодні вирішили одружитися, коли він повернеться: заприсяглись бути вірними одне одному і вперше кохалися на вузенькому дівочому ліжку, поки її мати пекла для них у кухні печиво.

Лютер пішов не відразу, він іще кілька разів повертався до хати Смітів. У світлі ліхтарів бачив Елеонору — вона стояла на ґанку і, плачучи, махала йому рукою. Тепер він простував Лінкольн-роуд. Вулиця о тій порі була порожня і погано освітлена, зате це найкоротший шлях додому. Іти залишалося три милі. Його випередило авто, і фари вихопили велику частину дороги попереду. Трохи згодом позаду з’явилося ще одне. Воно мчало з великою швидкістю. З вікна долинав галас: пасажири були добряче напідпитку і вирішили полякати хлопця. Лютер не відповідав, і авто, проїхавши ще кілька десятків метрів, раптом загальмувало.

Він ішов далі; а що ще мав робити? Порівнявся з автівкою, і водій запитав:

— Гей, ти! Тутешній?

— Так, — відповів Лютер, і на нього линули пивом.

— Та ти ж селюк! Лох! — заволав водій. — У Мені самі лохи живуть!

Пасажири заревіли. Їх було четверо, але в пітьмі Лютер не міг розгледіти їхніх облич. Здогадувався, що вони молоді, років по двадцять п’ять, по тридцять, усі дуже агресивні. Йому стало страшно, і він пішов далі, відчуваючи, як шалено гамселить серце. Битися він не любив, і йому не хотілося встрявати в халепу.

— Гей! — погукали ззаду. — Куди зібрався, лошаро?

Лютер мовчки наддав ходу.

— Ану йти сюди! Сюди йди! Зараз ми тобі покажемо, як учать чемності таких засранців, як ти!

Лютер почув, як відчинилися дверцята і водій гукнув: «Панове, полювання на селюка відкрито! Хто зловить, тому сто баксів!». Він щодуху побіг, сподіваючись, що проїде ще якесь авто. Але порятувати його не було кому. Один із нападників наздогнав його, повалив додолу і заревів: «Ось він! Зловив! Сто баксів мої!» Всі кинулися до Лютера і заходилися його лупцювати. І коли він уже не зміг підвестися, один гукнув: «А пограймо у футбол! Хто хоче забити field goal?[14]». Усі заревіли від захвату і заходилися по черзі гилити його носаками в обличчя, наче забивали м’яч у ворота. Натішившись усмак, покинули його непритомного на узбіччі. За сорок хвилин його знайшов якийсь мотоцикліст і викликав «швидку».

*

— Декілька днів Лютер перебував у комі, — сказала Сілла. — А як отямився, зрозуміли, що на обличчі в нього немає жодної цілої кістки. Йому робили пластичні операції, але так і не повернули колишньої зовнішності. Два місяці він пролежав у лікарні й вийшов, щоб жити зі скаліченим обличчям та невиразним мовленням. Про В’єтнам, звісно, можна було забути, про все інше теж. Він цілісінькими днями стуманіло сидів у хаті, не малював, не будував якихось планів. За півроку Елеонора розірвала заручини і навіть виїхала з Портленда. Хто її засудить? Їй було вісімнадцять років, і вона не хотіла решту життя опікуватися Лютером, який перетворився на бліду тінь самого себе, поринувши у власне горе. Він став іншою людиною.

— А злочинці? — запитав Ґегаловуд.

— Їх так і не знайшли. Ця ватага тоді вже не вперше сваволила в наших краях. І щоразу покидьки всмак тішилися тими «польовими голами». Але випадок із Лютером був найжахливіший: вони мало не вбили його. Про це писали всі газети, поліція скрізь їх шукала. Та про них ніхто більше не чув. Либонь, полякалися, що їх зловлять.

— Що сталося з вашим братом потім?

— Наступні два роки Лютер нічого не робив, лише цілісінькими днями вештався по хаті. Наче примара, їй-богу. Батько до пізньої ночі працював, а мати намагалася знайти собі справи поза домом. То були нестерпні два роки. А потім, 1966-го, хтось раптом подзвонив у двері.

1966 рік

Він не відразу відчинив: Лютерові нестерпно було показуватися комусь на очі. Та, крім нього, вдома нікого не було: а раптом щось важливе? Він таки відчинив. Перед ним стояв чоловік, років із тридцять, ошатно вбраний.

— Вітаю, — мовив він. — Даруйте, що без попередження, але в мене авто вийшло з ладу. Метрів за п’ятдесят звідціля. Ти часом не знаєшся на механіці?

— Це жалежить від того, шо у ваш, — відказав Лютер.

— Нічого особливого, просто колесо спустило. А я ніяк не можу впоратися з домкратом.

Лютер погодився допомогти. Авто, розкішне купе, стояло на узбіччі неподалік. Переднє праве колесо нахромилося на цвях. Домкрат було погано змащено, тож його заклинило, та Лютер усе-таки підвів його під авто і поміняв колесо.

— Ого, вражає, — сказав чоловік. — Пощастило, що я тебе зустрів. Ти що робиш? Механік?

— Нішого. Раніше малював. А потім шталася біда.

— А грошенята чим заробляєш?

— Я не жаробляю.

Чоловік пильно глянув на нього і простягнув руку.

— Я Елайджа Стерн. Дякую тобі, дуже дякую.

— Лютер Калеб.

— Радий знайомству, Лютере.

Якусь хвилю вони розглядали один одного. Врешті Стерн поставив запитання, що непокоїло його, відколи Лютер відчинив двері.

— Що з обличчям?

— Ви шули про «ватаху футболіштів»?

— Ні.

— Вони нападали на людей жадля жабави. І били по голові, як по м’яшу.

— Господи, який жах… Співчуваю.

Лютер похмуро стенув плечима.

— А ти не вішай носа! — приязно підбадьорив Стерн. — Якщо життя б’є тебе, вгати і йому! Як дивишся на те, щоб улаштуватися на роботу? Я шукаю людину, яка би доглядала мої авто і була моїм водієм. Ти мені подобаєшся. Якщо погодишся, візьму тебе.

Отак за тиждень Лютер перебрався до Конкорда, у флігель для прислуги у величезному родинному маєтку Стерна.

*

Сілла вважала, що братова зустріч зі Стерном — неймовірна удача.

— Завдяки Стернові Лют знову став людиною. У нього з’явилася робота і гроші. А головне, він знову почав малювати. Вони зі Стерном чудово знаходили спільну мову: він був не лише його водієм, а й помічником, ба навіть другом. Стерн нещодавно перейняв справи від батька і мешкав у величезному домі, що був завеликий для нього. Як на мене, він радий був Лютеровому товариству. Вони дуже прихилилися один до одного. Лют служив у нього наступні дев’ять років. До самісінької своєї смерті.

— Пані Мітчелл, — озвався Ґегаловуд, — а які стосунки були з братом у вас?

Вона всміхнулася.

— Він був несхожий на інших людей. Добрий, лагідний! Любив квіти, мистецтво. Не повинен він був померти, як звичайний водій лімузина. Зрозумійте мене правильно, я нічого не маю проти водіїв, але Лют був особливий! У неділю він частенько приїздив до нас обідати. З’являвся вранці, був із нами весь день, а ввечері повертався до Конкорда. Я дуже любила ті неділі. Надто ж як він починав малювати в своїй колишній кімнаті: він улаштував там робітню. У нього був величезний талант. Щойно він починав малювати, відразу ставав надзвичайно вродливий. Я сідала на стільці у нього за спиною і дивилася. Дивилась, як із хаосу мазків вимальовуються реалістичні, приголомшливої сили сцени. Спершу здавалося, наче він малює казна-що, а потім посеред тих плям і рисок поставав образ, і кожен штрих набував сенсу. То були неповторні миті. Я казала, що він повинен далі навчатися живопису, подумати все-таки про школу образотворчого мистецтва, влаштовувати виставки свої робіт. Але він не хотів, через своє обличчя, через дикцію. Через усе. До тієї трагедії він казав, що малює, бо не може не малювати. А як отямився після того всього, казав, що малює, щоб не було так самотньо.

— Можна поглянути на його картини? — запитав Ґегаловуд.

— Авжеж. Батько зібрав цілу колекцію, всі картини, що лишилися в Портленді, й ті, що їх він забрав у Стерна, з Лютерової кімнати після його загибелі. Він казав, що можна буде віддати їх до музею, що вони матимуть успіх. А тимчасом поскладав їх у коробки, на згадку; потім батьки повмирали, і тепер картини в мене.

Сілла провела нас у підвал; в одному з приміщень височіла ціла гора дерев’яних ящиків. Із них стирчало декілька великих картин, поміж рамами купою лежали шкіци та малюнки. Їх було на диво багато.

— Такий гармидер тут, — вибачливо сказала вона. — Просто жмут спогадів. У мене рука не піднялася щось викинути.

Перебираючи картини, Ґегаловуд дістав полотно з портретом юної білявочки.

— Це Елеонора, — пояснила Сілла. — Ці картини написано ще до каліцтва. Він полюбляв її малювати. Казав, може малювати її хоч усе життя.

Елеонора була молода красива білявка. Цікава деталь: вона була страшенно схожа на Нолу. В коробках знайшлося чимало інших жіночих портретів; усі ті жінки були біляві, всі картини датовано роками після нападу.

— Хто ці жінки? — запитав Ґегаловуд.

— Хтозна, — відказала Сілла. — Певне, просто плід Лютерової уяви.

І тоді ми натрапили на серію шкіців вугіллям. На одному я впізнав залу «Кларксу»; за шинквасом стояла гарна, але сумна дівчина. Схожість із Дженні було разюча, та я подумав, що це збіг, але, перевернувши аркуш, побачив на звороті напис: «Дженні Квінн, 1974».

Я запитав:

— Звідки у вашого брата ця нав’язлива ідея — малювати самих білявок?

— Не знаю, — відповіла Сілла. — Їй-богу, не знаю…

І тоді Ґегаловуд, лагідно і водночас поважно дивлячись на неї, мовив:

— Пані Мітчелл, настала пора розповісти, чому ввечері 31 серпня 1975 року ваш батько сказав, що Лютер утнув дурницю.

Вона кивнула.

31 серпня 1975 року

О дев’ятій ранку, поклавши слухавку після розмови з Елайджею Стерном, Джей Калеб зрозумів, що справи кепські.

Стерн сказав, що Лютер пішов у відпустку на невизначений термін. «Ви шукаєте Лютера? — здивувався він. — А його нема. Я думав, ви знаєте». — «Його нема? А де ж він? Учора ми чекали його на день народження сестри, та він не прийшов. Я дуже непокоюся. А що він конкретно вам сказав?» — «Сказав, що, можливо, більше не працюватиме в мене. Це було в п’ятницю». — «Не працюватиме у вас? Але чому?» — «Хтозна. Я думав, ви знаєте».

Не встигнувши покласти слухавку, Джей знову притис її до вуха, щоб зателефонувати в поліцію. Та чомусь не зробив цього. У нього було дивне передчуття. До кабінету ввійшла Надя, його дружина.

— Що сказав Стерн?

— Що Лютер у п’ятницю звільнився.

— Звільнився? Як це звільнився?

Джей зітхнув. Безсонна ніч геть вимучила його.

— Не знаю, — відказав він. — Взагалі не розумію, що коїться. Зовсім… Я мушу його розшукати.

— А де ж його шукати?

Чоловік стенув плечима: він і гадки про це не мав.

— Залишайся тут, — звелів він Наді. — А що як він з’явиться. Я дзвонитиму тобі щогодини і про все розповідатиму.

Узяв ключі від свого «пікапа» і вирушив у дорогу, не знаючи до ладу, звідки розпочинати пошуки. Врешті вирішив навідатися в Конкорд. Місто він знав погано і їздив ним навмання. Кілька разів минав один і той же поліційний пост, хотів було зупинитися і попросити про допомогу, та щось його стримало. Врешті подався до Елайджі Стерна. Той кудись поїхав; слуга провів його до Лютерової кімнати. Джей сподівався, що син залишив записку, та нічого не знайшов.

У кімнаті панував лад: ні листа, ні якихось інших ознак, що свідчили б про від’їзд.

— Лютер вам щось казав? — запитав Джей у слуги, який стояв поруч.

— Ні. Мене два дні не було, та мені сказали, що Лютер якийсь час працювати не буде.

— Якийсь час? То він узяв відпустку чи звільнився?

— Не можу сказати.

Уся ця плутанина була дуже дивна. Джей упевнився, що сталося щось серйозне, адже його син не міг отак розчинитися, не сказавши жодного слова. Він покинув Стернів маєток і знову подався до міста. Зупинився біля якогось генделика, щоб зателефонувати дружині та бодай щось з’їсти. Надя сказала, що теж не має від Лютера звісток. За сніданком він переглянув газети: скрізь тільки й писали про події в Аврорі.

— Що це за халепа зі зниклою дівчинкою? — запитав він у господаря.

— Кепські справи… Це сталося в містечку за годину їзди відціля: вбили бідолашну жінку і викрали п’ятнадцятирічне дівча. Вся поліція штату шукає її…

— А як дістатися до Аврори?

— Їдьте сто першим шосе на схід. Дістанетеся до океану, далі по шосе номер один, і ви в Аврорі.

Недобре передчуття не покидало Джея Калеба, тож він подався до Аврори. На першому шосе його двічі зупиняли на поліційних заставах. Проїжджаючи повз густий ліс Сайд-Крік-лейн, він на власні очі оцінив масштаби пошуків: десятки карет швидкої допомоги, скрізь полісмени з собаками. Діставшись середмістя, він зупинився біля ресторанчика на головній вулиці, відразу за яхтовою пристанню. У закладі було повнісінько люду. Він увійшов і сів за шинквасом. Гарненька молода білявочка налила йому кави. На мить здалося, начебто він її десь бачив, хоч ніколи досі тут не бував. Придивився; дівчина до нього всміхнулася. Потім побачив на бейджику її ім’я — Дженні. І раптом збагнув: жінка на малюнку Лютера, на тому вугільному шкіцу, що йому особливо подобався, — це вона! Він чудово пам’ятав напис на звороті: «Дженні Квінн, 1974».

— Я можу вам чимсь допомогти? — запитала вона. — У вас такий розгублений вигляд.

— Я… таке жахіття тут сталося…

— Ой, не кажіть… Досі ніхто не знає, що з дівчинкою. Така молодесенька! П’ятнадцять років лише! Я добре її знаю, вона тут працює по суботах. Її звати Нола Келлерґан.

— Як… як ви сказали? — затинаючись перепитав Джей, сподіваючись, що не розчув.

— Нола. Нола Келлерґан.

Почувши це ім’я, він заточився. Його нудило. Треба вшиватися відціля, якнайдалі. Він кинув на шинквас десять доларів і поспіхом вийшов.

Коли повернувся додому, Надя тієї ж миті помітила, що чоловік страшенно схвильований. Вона кинулася до нього і майже впала в його обійми.

— Ох, Джею, що коїться?

— Три тижні тому ми з Лютером ходили ловити рибу, пам’ятаєш?

— Аякже, наловили окунців, яких геть неможливо було їсти. А чому ти запитуєш?

І Джей розповів дружині про той день, неділю, 10 серпня 1975 року. Лютер приїхав до Портленда напередодні ввечері: вони домовилися піти зранку на озеро ловити рибу. День був погожий, клювало чудово, вони знайшли затишну місцинку, і їм ніхто не заважав. Попиваючи пиво, заговорили про життя.

— Тату, я хошу тобі шкажати, — озвався Лютер. — Я жуштрів нежвишайну дівшину.

— Та невже?

— Ій-богу! Шешне шлово. Вона не така, як уші. Вона жмушила калатати моє шерче, і жнаєш, вона мене кохає. Вона шама шкажала. Якошь я тепе ж нею пожнайомлю. Певен, вона топі шпотопаєтьшя.

Джей усміхнувся.

— А ім’я в неї є?

— Нола, тату. Нола Келлерґан.

І ось, згадавши той день, Джей Калеб сказав дружині:

— Нола Келлерґан — так звати викрадену в Аврорі дівчинку. Як на мене, Лютер утнув величезну дурницю.

Тієї миті до кімнати ввійшла Сілла і почула батькові слова.

— Що це означає? — вигукнула вона. — Що Лютер накоїв?

Батько пояснив їй ситуацію і суворо звелів нікому не казати про цю історію. Ніхто не повинен був пов’язувати Лютерове ім’я з Нолою. Цілісінький наступний тиждень, шукаючи сина, він майже не бував удома: об’їздив увесь Мен, потім усеньке узбережжя від Канади до Массачусетса. Зазирав до найглухіших куточків, до озер, у курені, що їх так любив Лютер. Казав собі, що він може зачаївся там, переляканий, зацькований місцевою поліцією, мов дикий звір. Та ніде і близько не знайшов синових слідів. Щовечора він чекав, прислухався до щонайменшого шереху. І коли з поліції зателефонували і сповістили, що Лютер загинув, він замалим не зітхнув полегшено. І звелів Наді з Сіллою більше ніколи не згадувати цієї історії, щоб не заплямовувати пам’ять про сина.

*

Сілла закінчила розповідь, і Ґегаловуд запитав:

— На вашу думку, брат був причетний до викрадення Ноли?

— Він, сказати б, дуже дивно поводився з жінками… Любив їх малювати. Надто ж білявок. Знаю, що деколи малював їх у громадських місцях, потайки. Ніколи не розуміла, що йому в них так подобалося… Так, вважаю, в нього могло щось статися з тією дівчиною. Батько думав, що Лютер ошалів, почувши відмову, і вбив її. Коли зателефонували з поліції й сказали, що він загинув, батько довго плакав. І я чула, як він крізь сльози сказав: «Краще б він помер… Якби я його знайшов, то, певне, сам убив би, тільки б він не скінчив життя на електричному стільці».

Ґегаловуд схилив голову. Потім швидко оглянув Лютерові речі й дістав нотатник.

— Це почерк вашого брата?

— Ага, тут записано, як обрізати ружі… Він, крім усього іншого, доглядав у Стерна троянди. Не знаю, чому я зберегла його.

— Можна взяти?

— Взяти? Беріть. Але, боюся, ці нотатки навряд чи становлять інтерес для вашого розслідування. Я їх переглядала: це просто посібник з догляду за квітами.

Ґегаловуд кивнув.

— Розумієте, мені потрібно зробити експертизу почерку вашого брата.

11. В очікуванні Ноли

— Маркусе, бийте по цій груші. Бийте так, наче від цього залежить ваше життя. Ви повинні боксувати, як ви пишете, і писати так, як боксуєте, ви повинні цілком викладатися, тому що кожен матч і кожна книжка можуть виявитися останніми.

Літо 2008 року видалося для Америки дуже спокійне. Бої довкола списку кандидатів у президенти скінчилися наприкінці червня, коли після домовленості в Монтані демократи висунули Барака Обаму; республіканці ж проголосували за Джона Маккейна ще в лютому. Тепер настала пора гуртувати прихильників: найближчі важливі події очікувалися тільки з кінця серпня, коли на з’їздах двох провідних і найдавніших партій країни мали офіційно затвердити своїх претендентів на Білий дім.

У той період затишшя перед виборчою бучею, що шаленітиме аж до Election day — дня виборів 4 листопада, вся преса накинулася на справу Гаррі Квеберта, зчинивши неабияку веремію в суспільстві. Воно поділилося на квебертистів і антиквебертистів, з’явилися прибічники теорії змови і ті, хто вважав звільнення під заставу результатом грошової оборудки з панотцем Келлерґаном. А відколи мої нотатки опинилися на сторінках газет, почали обговорювати і мою книжку; тільки й мови було про «нового Ґольдмана, що вийде восени». Щоб завадити виходу книжки, Елайджа Стерн подав позов про образу честі, гідності та ділової репутації, хоч ім’я його прямо і не згадувалося в нотатках. Девід Келлерґан теж шалено відбивався від обвинувачень у жорстокому поводженні з дочкою і теж хотів позиватися. У цій бучі радісно потирали руки двоє — Барнаскі та Рот.

Рой Барнаскі нагнав цілі орди своїх адвокатів, які були навіть у Нью-Гемпширі, щоб усунути всі юридичні негаразди, які могли затримати вихід книжки, і тепер тішився: витікання інформації (влаштував він його сам, тепер уже не було в цьому сумніву) дозволило йому посісти весь медійний простір і забезпечило нечувані продажі. Він уважав свої методи не гіршими і не кращими за будь-які інші, казав, що книжковий світ уже не шляхетне видавниче мистецтво, а капіталістичний шал XXI століття, і що віднині книжку треба писати задля продажу, а щоб продати книжку, треба, щоб про неї говорили, а щоб про неї говорили, треба силою захопити собі простір, бо його посядуть інші. Поглинай або поглинуть тебе.

Стосовно ж судового процесу, то майже ні в кого не залишалося сумніву, що кримінальна справа незабаром розвалиться. Бенджамін Рот мав усі шанси стати адвокатом року і здобути всенародну популярність. Він навсібіч роздавав інтерв’ю і день при дні був гостем телестудій і місцевого радіо, не гребував нічим, аби лише говорили про нього. «Уявляєте, я тепер можу вимагати тисячу доларів за годину, — казав він мені. — Щоразу, як мене друкують у газеті, мій погодинний тариф для майбутніх клієнтів зростає на десять доларів. Несуттєво, про що ти говориш в інтерв’ю, важливо, що ти там є. Люди пам’ятають твою світлину в „Нью-Йорк Таймс“, а не те, що ти сказав». Рот усе життя чекав на епохальну справу, і врешті таки запопав її. Тепер, у промінні софітів, кидав журналістам ту поживу, що від нього хотіли отримати: розповідав про Пратта, про Елайджу Стерна, весь час казав, що Нола була дівчиною сумнівної поведінки, напевне, маніпулювала людьми, і що зрештою справжня жертва — це Гаррі. Щоб остаточно збурити авдиторію, він навіть почав вигадувати якісь подробиці, натякаючи, що пів-Аврори мало сексуальні стосунки з Нолою. Я мусив зателефонувати йому, щоб розставити всі крапки над «і».

— Бенджаміне, облиште ваші брудні вигадки. Годі всіх поливати брудом.

— Послухайте, Маркусе, моє завдання не відбілити честь Гаррі, а показати, стільки бруду і гидоти плямує честь інших людей. Якщо суд усе-таки відбудеться, я викличу свідком Пратта, запрошу Стерна, змушу прийти всіх аврорівських чоловіків, щоб вони просто в залі, прилюдно, покаялися в своїх зв’язках із крихіткою Келлерґан. І доведу, що бідолаха Гаррі винен лише в тому, що, як і багато хто до нього, дав себе спокусити розбещеному дівчиськові.

— Та що ви мелете! — вигукнув я. — Нічого такого і близько не було.

— Ох, друже мій, називаймо речі своїми іменами! Ця дівчинка була хвойда.

— Ви нестерпний, — відказав я.

— Це я нестерпний? Я лише повторюю те, що написано у вашій книжці, хіба ні?

— А от і ні, й ви це чудово знаєте! Нола не була розбещена, не була вона зухвала. Її стосунки з Гаррі — це історія кохання!

— Кохання, кохання, хоч куди плюнь, скрізь кохання! Кохання — це ніщо, Ґольдмане! Кохання — це викрутас, вигадка чоловіків, яким не подобається власноруч прати свої шкарпетки!

Преса в усьому обвинувачувала прокуратуру, й обстановка в офісі кримінальної поліції ставала дедалі напруженіша: подейкували, що губернатор під час тристоронньої зустрічі особисто вимагав од слідства якнайшвидше завершити цю справу. Розповідь Сілли Мітчелл допомогла Ґегаловудові трохи з’ясувати ситуацію навколо Ноли; все вказувало на Лютера, і сержант дуже сподівався, що графологічна експертиза записника підтвердить його припущення. Поки що він хотів дізнатися про Лютера чимбільше, надто ж про його витівки в Аврорі. Тим-то в неділю, 20 липня, ми зустрілися з Тревісом Довном, щоб він нам розповів усе, що знає з цього приводу.

Оскільки я ще не був морально готовий знову з’являтися в центрі Аврори, Тревіс погодився на зустріч у придорожньому генделику неподалік від Монберрі. Я не чекав приязного ставлення після всього, що понаписував про Дженні, та він поводився зі мною дуже чемно.

— Вибач за той вилив інформації, мені дуже шкода, — сказав я. — То були особисті нотатки, я не хотів їх нікому показувати.

— Мені нема за що гніватися на тебе, Марку…

— Та є…

— Ти лише сказав правду. Я добре знаю, що Дженні шалено була закохана в Квеберта… Бачив, як вона тоді дивилася на нього… Навпаки, гадаю, твоє розслідування рухається правильним шляхом… Принаймні це підтверджує реакція на оприлюднену інформацію. До речі, про розслідування: що нового?

— Нове те, що ми маємо дуже поважні підозри щодо Лютера Калеба.

— Лютера Калеба… А, це той дурнуватий? То історія з картиною — таки правда?

— Так. Судячи з усього, дівчина регулярно їздила до Стерна додому. Ви знали про Пратта і Нолу?

— Про всю ту гидоту? Та де там! Як дізнався, то вухам своїм не повірив. Знаєте, може, він і згрішив, але Пратт завжди був хороший полісмен. У газетах пишуть, що його слідчі дії можна поставити під сумнів, то я цієї думки не поділяю.

— А що скажете про підозри стосовно Стерна і Квеберта?

— Що вони необґрунтовані. Тамара Квінн заявляє, що ще тоді говорила нам про Квеберта. Здається, треба трохи інакше поглянути на ситуацію: вона казала, що все знає, та насправді не знала нічого! Адже нічим не могла підтвердити своїх слів. Усе, що вона могла сказати, це те, що в неї був достеменний доказ, але вона якось дуже загадково загубила його. І як їй вірити? Ви ж самі знаєте, сержанте, як обережно треба ставитися до необґрунтованих обвинувачень. Проти Квеберта у нас був тільки один факт: чорний «шевроле монте-карло». Замало, правду кажучи.

— Одна Нолина подруга розповідала Праттові про те, що коїлося у Стерна.

— Пратт мені цього не казав.

— І як тут не подумати, що він провадив розслідування сяк-так? — запитав Ґегаловуд.

— Не приписуйте мені те, що я не казав, сержанте.

— А що ви думаєте про Лютера Калеба?

— Лютер був чудернацький чолов’яга. Чіплявся до жінок. Я навіть змусив Дженні подати на нього скаргу, бо він агресивно поводився з нею.

— Він ніколи не був у вас на підозрі?

— По-справжньому не був. Ми залучили його до переліку і перевірили, яке в нього авто: блакитний «мустанґ», як я пам’ятаю. І взагалі, навряд чи це був він.

— Чому?

— Незадовго до зникнення Ноли я подбав, щоб більше й духу його не було в Аврорі.

— Тобто?

Тревіс збентежився.

— Словом… Я побачив його у «Кларксі», це було в середині серпня, відразу після того, як я умовив Дженні заявити на нього… Він брутально з нею поводився, і в неї на руці лишися здоровецький синець. Тобто це вже були не жарти. Він побачив, що я під’їхав, і чкурнув. Я помчав за ним і наздогнав на шосе номер один. Ну, і тоді… Я… знаєте, Аврора мирне містечко, мені не хотілося, щоб він тут вештався…

— І що ж ви вчинили?

— Відлупцював його як слід. Невелика заслуга, звісно. І…

— Що, пане Довне?

— Я приставив дуло до його причандалля. Відгамселив, а коли він, скорчившись, валявся на землі, придушив його як слід, дістав кольт, загнав набій у патронник і встромив ствол йому в ширінку. Сказав, щоб він більше не траплявся мені на очі. Він стогнав. Просився, казав, що більше його тут не буде, благав відпустити. Так не можна поводитися, я знаю, та хотів упевнитися, що й духу його тут не буде.

— Гадаєте, він послухався?

— Авжеж.

— Тобто ви останній, хто бачив його в Аврорі?

— Так. Я дав колегам його прикмети, і описав авто. Він більше й разу не з’являвся тут. За місяць стало відомо, що він загинув у Массачусетсі.

— І що з ним сталося?

— Не вписався у поворот, здається. Більше нічого не знаю. Правду кажучи, не дуже й цікавився. Мав тоді важливіші справи.

Коли ми вийшли з генделика, Ґегаловуд сказав:

— Як на мене, це авто — ключ до відгадки. Треба взнати, хто міг водити чорний «шевроле монте-карло». А точніше, чи міг Лютер Калеб бути 30 серпня 1975 року за кермом чорного «шевроле монте-карло»?

Наступного дня я знову приїхав до Гусячої бухти, вперше після пожежі. Заходити в дім було заборонено, на ґанку висіли стрічки, та я все ж таки пробрався всередину. Все було зруйновано. В кухні знайшов бляшанку з написом «На згадку про Рокленд, Мен», вона вціліла. Я висипав із неї сухарі і поклав туди кілька вцілілих дрібниць, що знайшов у кімнатах. У вітальні мені трапився маленький фотоальбом, що якимось дивом не згорів. Я вийшов із ним надвір, сів біля хати під високою березою і заходився переглядати світлини. Тієї миті до мене підійшов Ерні Пінкас.

— Я побачив на повороті твоє авто, — сказав він і сів поруч. Потім запитав, кивнувши на альбом: — Це його фото?

— Ага. В хаті знайшов.

Ми замовкли. Я гортав сторінки. Знімки стосувалися вочевидь початку 80-х років. На кількох був рудий лабрадор.

— Чий це пес? — запитав я.

— Гаррі.

— Не знав, що в нього був пес.

— Його звали Шторм. Років дванадцять чи й тринадцять він прожив у нього.

Шторм. Здається, я чув уже десь те прізвисько, та вже не пам’ятав де.

— Маркусе, — озвався Пінкас. — Вибач, якщо образив тебе днями. Я не хотів.

— Пусте.

— Ох, не пусте. Я не знав, що тобі погрожували. Через ту книжку?

— Мабуть.

— А хто ж це зробив? — обурено запитав він, показуючи на спалений дім.

— Хтозна. В поліції кажуть, використовувалося пальне, щось на кшталт бензину. На березі знайшли порожню каністру, але чиї на ній відбитки пальців, невідомо.

— То тобі погрожували, а ти лишився?

— Так.

— Чому?

— А чому я повинен тікати? Бо страшно? Страху піддаватися не можна.

Пінкас сказав, що я велика людина і що йому теж хотілось би досягнути чогось у житті. Дружина завжди в нього вірила. Вона вмерла кілька років тому від пухлини. І перед смертю сказала, немов хлопчиськові, який подає надії: «Ерні, ти зробиш у житті щось велике. Я вірю в тебе». — «Я занадто старий… Життя вже минуло». — «Ерні, пізно не буває ніколи. Поки ти не вмер, у тебе все попереду». Та все, на що спромігся Ерні після її смерті, це влаштувався підробляти в монберрівському супермаркеті, щоб оплатити рахунки за хіміотерапію й утримувати пам’ятник на цвинтарі.

— Я збираю візки, Маркусе. Ходжу по паркувальному майданчику, шукаю самотні, покинуті візки, беру їх, втішаю і ставлю до їхніх приятелів на стоянку, для наступних покупців. Візкам не загрожує самотність. Вони недовго бувають одинокі. Бо в всіх супермаркетах є такий собі Ерні, який збирає їх і повертає в сім’ю. Але хто ж потім прийде по самого Ерні, щоб повернути в родину його, скажи мені? Чому для візків у супермаркеті роблять більше, ніж для людей?

— Твоя правда. Що я можу зробити для тебе?

— Мені хочеться бути поміж тими, кому ти дякуватимеш у своїй книжці. На останній сторінці, як часто роблять письменники. Щоб там було моє ім’я. Найперше в переліку і — великими літерами. Адже я все-таки допоміг тобі збирати інформацію. Як гадаєш, можна таке зробити? Моя дружина пишалась би мною. Її чоловік доклав зусиль до величезного успіху Маркуса Ґольдмана, нової літературної зірки.

— Авжеж, — сказав я. — Неодмінно так і зроблю.

— Я читатиму їй твою книжку, Марку. Щодня буду сідати коло неї й читати їй твою книжку.

— Нашу книжку, Ерні. Нашу.

Раптом ми почули позаду кроки. То була Дженні.

— Я побачила на повороті твоє авто, — сказала вона.

Ми з Ерні всміхнулися її словам. Я підвівся, і Дженні по-материнському обняла мене. Потім глянула на дім і заплакала.

Того ж таки дня, по дорозі до Конкорда, я заїхав до Гаррі в мотель «Морський берег». Він стояв біля дверей свого номера, голий до пояса, і відпрацьовував боксерські удари. Він дуже змінився. Угледівши мене, запропонував:

— Побоксуймо, Маркусе.

— Мені треба з вами побалакати.

— Ото й побалакаємо.

Я простягнув йому бляшанку «На згадку про Рокленд, Мен», що знайшов у руїнах його домівки.

— Ось, повертаю вам. Був у Гусячій бухті. В домі повнісінько ваших речей… Чом би вам їх не забрати?

— А нащо мені там щось забирати?

— На згадку…

Він скривився.

— Від згадок сама журба, Маркусе. Оце побачив цю бляшанку, й мені хочеться заплакати.

Він узяв її й притулив до грудей.

— Коли вона зникла, — сказав він, — я не брав участі в пошуках… Знаєте, що я робив?

— Ні.

— Я чекав, Маркусе. Я чекав на неї. Якби я шукав, то це означало б, що її вже немає. Тому я чекав, я був певен, що вона до мене повернеться. Не сумнівався, що одного чудового дня вона до мене прийде. І хотів, щоб того дня вона пишалася мною. Я тридцять три роки готувався до її повернення! Тридцять три роки! Щодня купував для неї квіти і шоколад. Я знав, що, крім неї, нікого не кохатиму; кохання, Маркусе, буває раз у житті! Якщо ви не вірите мені, то ще не кохали. Вечорами я чекав її, сидячи на тахті, казав собі, що вона з’явиться несподівано, як ото завше робила. Коли я їздив країною з лекціями, то завжди залишав у дверях записку: «Читаю лекції в Сієтлі. Буду найближчого вівторка». На той випадок, якщо вона повернеться тими днями. І ніколи не замикав дверей. Ніколи! За всі тридцять три роки жодного разу не замкнув двері на ключ. Мені казали, що я з глузду з’їхав, що якось я повернусь і побачу, що дім обікрали, та в Аврорі, штат Нью-Гемпшир, ніхто ні в кого не краде. Знаєте, чому я роками поспіль їздив, чому погоджувався читати лекції? Бо думав, що, може, знайду її. Я об’їздив усю Америку, від мегаполісів до найглухіших містечок, стежив, щоб мій приїзд анонсувала вся місцева преса, і часом навіть платив за рекламу з власної кишені, і задля чого все це? Задля неї, щоб ми могли зустрітися. І на кожній лекції я вдивлявся в авдиторію, шукав білявочок її віку, шукав схожі риси обличчя. Щоразу я казав собі: може, вона опиниться тут. А після лекції відповідав на запитання кожного, сподіваючись, що, може, підійде і вона. Роками видивлявся я її поміж слухачами, шукав очима спершу дівчат, яким по п’ятнадцять, потім по шістнадцять, по дев’ятнадцять, по двадцять п’ять років! Тому й лишився в Аврорі, Маркусе. Я чекав її. Аж ось, півтора місяця тому, Нолу знайшли мертву. Закопану в моєму саду! Я весь цей час чекав, а вона була тут, геть поруч! Там, де я завжди хотів посадити для неї гортензії! Маркусе, від того дня, як її знайшли, у мене серце крається! Адже я втратив кохання всього свого життя, бо якби не призначив їй зустріч у цьому клятому мотелі, то вона б, може, уціліла! Тож не треба приходити до мене зі спогадами і ятрити мені душу. Годі, благаю вас, досить.

Він пішов до східців.

— Куди ви, Гаррі?

— Боксувати. Все, що в мене лишилося, це бокс.

Він спустився на паркувальний майданчик і заходився витинати войовничі викрутаси під стривоженими поглядами відвідувачів сусіднього ресторану. Я наздогнав його; він став у бойову стійку і спробував завдати серію прямих ударів, але навіть боксував він тепер якось інакше.

— Скажіть чесно, навіщо ви прийшли? — запитав він поміж двома випадами правою.

— Навіщо? Побачитися…

— А чому це вам так кортить зі мною побачитися?

— Ми з вами друзі!

— Маркусе, ви ніяк не хочете збагнути однієї простої речі: ми вже не можемо бути друзями.

— Гаррі, що ви таке кажете?

— Правду. Я люблю вас, як сина. І любитиму завжди. Але надалі ми не можемо бути друзями.

— Чому? Через ваш дім? Я ж сказав, що за все заплачу! Заплачу!

— Маркусе, ви знову не розумієте. Це не через дім.

Я на мить заґавився, і він завдав мені кілька ударів у плече.

— Бороніться, Маркусе! Якби це була голова, я би вас убив.

— Та начхати мені на оборону! Я хочу знати! Хочу збагнути, що означає оця ваша гра в загадки!

— Це не гра. Ось як зрозумієте, тоді й розкриєте цю справу!

Я завмер на місці:

— О боже, про що це ви? Ви щось приховуєте від мене? Ви не все мені розповіли?

— Я вам усе розповів, Маркусе. Правда у ваших руках.

— Нічогісінько не розумію.

— Знаю. Та коли зрозумієте, все буде інакше. У вашому житті настала переломна мить.

Я досадливо сів просто на бетон. Він заволав, що ще не пора сідати.

— Підведіться! Встаньте! Ми творимо шляхетне мистецтво боксу!

Та мені вже було начхати на його шляхетне мистецтво боксу.

— Для мене бокс має сенс лише у зв’язку з вами, Гаррі! Пам’ятаєте чемпіонат з боксу 2002 року?

— Авжеж, пам’ятаю. Як це я можу забути?

— То чому ми не можемо більше бути друзями?

— Через книжки. Книжки нас звели, тепер вони нас і розлучають. Так судилося.

— Судилося? Як це?

— Усе зосередилося на цих книжках… Маркусе, я знав, що ця мить настане, від того самого дня, як побачив вас.

— Яка ще мить?

— Це через книжку, що ви зараз пишете.

— Через мою книжку? Та я покину її, як хочете! Хочете, щоб я все скасував? Заради бога, я скасую! Вже скасував! Книжки не буде! Нічого не буде!

— На жаль, усе це марно. Все одно буде інша книжка.

— Гаррі, про що ви кажете? Я нічогісінько не розумію.

— Ви напишете цю книжку, Маркусе, і це буде чудова книжка. Головне, не зрозумійте мене хибно: я дуже радий за вас. Але тепер пора нам розлучитися. Один письменник іде, другий народжується. Ви прийшли мені на зміну, Маркусе. Незабаром станете великим письменником. Вам заплатили за права мільйон доларів! Мільйон доларів! Ви будете великою людиною, Маркусе. Я завжди це знав.

— Боже ж мій, що ви хочете цим сказати?

— Маркусе, ключ до відгадки — у книжках. Він у вас перед очима. Придивіться добре! Бачите, де ми зараз із вами?

— На паркувальному майданчику.

— Ні, Маркусе, ні! Ми — біля початків зла! І я вже тридцять років із жахом чекаю цієї миті.

Зала для боксу в кампусі Берроуза, лютий 2002 року

— Ви неправильно б’єте, Маркусе. Удар хороший, але перша фаланга середнього пальця надто випинається вперед і під час удару ковзає.

— Я в рукавичках не відчуваю її.

— Ви повинні вміти боксувати без рукавичок. Рукавички потрібні лише для того, щоб не вбити супротивника. Самі зрозумієте, коли ударите не в грушу, а в щось інше.

— Гаррі… як ви гадаєте, чому я завжди боксую сам?

— Спитайте про це себе.

— Думаю, я просто боюся. Боюся програти.

— Та коли ви пішли до тієї зали в Ловеллі, як я радив, і той величезний мурин зробив із вас котлету, що ви тоді відчули?

— Гордість. Потім я відчув гордість. Наступного дня оглянув синці, й вони мені сподобалися: я здолав себе, я зважився! Я зважився битися!

— То ви вважали, що перемогли…

— Правду кажучи, так. Хоч формально програв, але мені здавалося, що переміг.

— Оце і є відповідь. Байдуже, програв ти чи переміг, Маркусе. Важливо, який шлях ти пройшов од гонга першого раунду до гонга останнього. Результат матчу — це просто інформація для глядачів. Хто має право сказати, що ви програли, якщо сам вважаєте, що ви виграли? Життя, Маркусе, як біг: завжди знайдеться той, хто бігає швидше чи повільніше за вас. Зрештою важливо, скільки снаги ви вклали в те, щоб пройти свій шлях.

— Гаррі, я бачив у вестибюлі оголошення…

— Університетський чемпіонат із боксу?

— Ага. Там будуть усі великі університети… Гарвард, Єль… Я… мені теж кортить узяти участь.

— Тоді я вам допоможу.

— Справді?

— Так. Ви завжди можете на мене розраховувати, Маркусе. Пам’ятайте це. Ми з вами одна команда. На все життя.

10. Пошуки зниклої дівчинки

(Аврора, Нью-Гемпшир, 1-18 вересня 1975 року)

— Гаррі, як змалювати почуття, яких ти сам не зазнавав?

— У цьому й полягає письменницька праця. Ви пишете, отже, можете відчувати дужче за інших і здатні передавати ті почуття. Писати — це дати змогу читачам побачити те, що вони не завжди можуть побачити самі. Якби історії про сиріт писали тільки сироти, це було б казна-що. Тоді б ви не могли писати ні про матір, ні про батька, ні про пса, ні про льотчика, ні про російську революцію, бо ви не мати, не батько, не пес, не пілот і не бачили російської революції. Ви лише Маркус Ґольдман. Якби кожен письменник мусив писати тільки про себе, література була б страшенно вбога і втратила сенс. Ми маємо право писати про все, Маркусе, про все, що нас хвилює. І ніхто не може нас за це судити. Ми письменники, бо здатні зробити по-іншому те, що роблять усі — писати. У цьому вся хитрість.

Усім здавалося, наче вони бачили Нолу. В універсамі сусіднього міста, на автобусній зупинці, біля шинквасу в кав’ярні. Ще тиждень після її зникнення, поки тривали пошуки, поліції випало мати справу з великою кількістю помилкових свідчень. В окрузі Колридж зірвали показ фільму: якомусь глядачеві здалося, начебто в третьому ряду він побачив Нолу. З околиці Манчестера доправили до комісаріату батька, який проводив на ярмарок свою доньку, п’ятнадцятирічну білявочку.

Попри всі зусилля, пошуки не давали результату. Залучили всіх довколишніх мешканців, охопивши сусідні з Авророю райони, та все марно. Фахівці з ФБР, які прибули на допомогу, спираючись на власний досвід і статистику, радили, де треба шукати передовсім, — у річках і озерах, на узліссях, біля автостоянок, на смітниках, де гнили смердючі покидьки. Справа була така складна, що вони покликали навіть екстрасенса, який працював із двома вбивствами в Ореґоні, щоправда, цього разу він був безсилий.

Аврора нуртувала, містечко заполонили роззяви та журналісти. У поліційному відділку на головній вулиці ні на мить не зупинялася робота: тут координували пошуки, збирали і тасували інформацію. Телефон був аж гарячий від нескінченних дзвінків, переважно дріб’язкових, і кожен дзвінок потребував ретельної й забарної перевірки. Якісь зачіпки таки виявили у Вермонті й Массачусетсі, туди послали кінологів, та марно. Прес-конференції, що їх біля відділку двічі на день давали начальник поліції Пратт і капітан Родік, дедалі дужче скидалися на визнання власного безсилля.

Аврора перебувала під посиленим, хоч і негласним наглядом: федерали, розчиняючись в юрмі журналістів, які прибували з усіх усюд висвітлювати події, уважно стежили за домом Келлерґанів і прослуховували їхній телефон. Якщо дівча викрали, злочинець незабаром з’явиться. Зателефонує чи, може, через природну розбещеність приєднається до натовпу людей, які несуть до будинку номер 245 записки зі словами підтримки. Якщо ж ідеться не про викуп, а тут, як дехто підозрює, орудував маніяк, то його слід було якомога швидше знешкодити, поки він знову не заходився вбивати.

Люд згуртувався: чоловіки, не шкодуючи часу, обнишпорювали кожен метр гаїв і полів, оглядали береги річок і струмків. Роберт Квінн узяв два відгули, щоб долучитися до пошуків. Ерні Пінкас відпрошувався з роботи на годину раніше і приєднувався до пошукових загонів, що працювали з другої половини дня і до самісінької ночі. Тамара Квінн, Емі Пратт й інші добровольці готували в кухні «Кларксу» їжу для шукачів. Усі їхні балачки були тільки про розслідування.

— А я дещо знаю! — сказала Тамара Квінн. — У мене є цінні відомості!

— Що ти знаєш? Що? Розповідай! — вигукували слухачки, намащуючи хліб маслом.

— Не можу… Це надто серйозно.

І кожна починала говорити, що вона давно вже підозрювала: в домі номер 245 на Террас-авеню коїться щось незрозуміле, нічого дивного, що все так погано скінчилося. Пані Філіпс, син якої навчався в одному класі з Нолою, розповіла, що ніби якось на перерві хтось із учнів жартома задер Нолі блузку і всі побачили, що на спині в неї червоні басамани. Пані Геттевей сказала, що її донька Ненсі — близька Нолина подруга і що влітку сталося декілька дивних речей, а головне, Нола зникла була на цілісінький тиждень, і Келлерґани нікого до себе не впускали.

— А ота музика! — докинула насамкінець пані Геттевей. — Щодня доводилося слухати ту жахливу музику з гаража, і я знай собі гадала, чому він, чорти б його вхопили, весь квартал глушить. Либонь, слід було поскаржитися, та я не зважувалася. Священик усе-таки…

Понеділок, 8 вересня 1975 року

Було близько полудня.

Гаррі сидів у Гусячій бухті й чекав. У голові юрмилися одні й ті ж запитання: що сталося? Що з нею скоїлося? Він уже тиждень не виходив із хати і чекав. Спав на канапі у вітальні, прокидаючись від найменшого шуму. Нічого не їв. Йому здавалося, що божеволіє. Куди поділася Нола? Чому поліція не може нічого знайти? Що більше він міркував, то частіше спадало йому на думку: а що як Нола захотіла замести сліди? А що як інсценувала напад? Замурзалася томатним соком і репетувала, щоб усі вважали, начебто її викрали, а сама, поки поліція шукає її довкола Аврори, встигла вже від’їхати дуже далеко, дістатися до канадської глушини. Може навіть, незабаром усі вирішать, що вона померла і перестануть шукати. Невже Нола влаштувала всю цю виставу, щоб їм назавжди дали спокій? Але якщо це так, то чому вона не прийшла до мотелю? Занадто швидко примчала поліція? Їй довелося ховатися в лісі? І що ж сталося в Дебори Купер? Пов’язані ці дві справи чи це просто збіг? Та якщо її не викрали, чому вона не дається знати? Чому не заховалася тут, у Гусячій бухті? Він намагався міркувати тверезо: де вона може бути? Десь у такому місці, про яке знають лише вони вдвох. На Мартас-Віньярді? Далеко. Бляшанка в кухні нагадала йому поїздку до Мену, коли їхні стосунки лише розпочиналися. Може, вона заховалася в Рокленді? Подумавши про це, він ухопив ключі від авто і побіг надвір. У дверях зіткнувся з Дженні, що саме хотіла натиснути кнопку дзвінка. Прийшла перевірити, чи все гаразд, бо він уже декілька днів не з’являвся, і вона занепокоїлася. Побачивши його, дівчина жахнулася: вигляд жахливий, геть змарнів. І в тому ж костюмі, що приходив у ньому до «Кларксу» тиждень тому.

— Гаррі, що з тобою? — запитала вона.

— Я чекаю.

— Кого ти чекаєш?

— Нолу.

Вона не втямила.

— Ох, це страхіття яке! У місті всіх аж трясе. Цілісінький тиждень минув, і нічого. Ані сліду. Гаррі… У тебе жахливий вигляд, дивитися страшно. Коли ти востаннє їв? Я тобі зараз приготую ванну і щось попоїсти.

Не мав часу панькатися з Дженні. Треба було знайти, де ховається Нола. Рвучко, навіть трохи грубо відштовхнув її, спустився дерев’яними східцями до посипаного жорствою майданчика біля гаража і сів у авто.

— Нічого я не хочу, — буркнув він із вікна. — Ніколи мені, не заважай.

— І які ж у тебе справи? — сумно запитала вона.

— Я чекаю.

Рушив із місця й зник за соснами. Дженні сіла на сходинку і заплакала. Що дужче вона кохала його, то гострішого болю завдавало їй це кохання.

Тієї ж хвилі Тревіс Довн із дикими трояндами в руці ввійшов до «Кларксу». Він уже декілька днів не бачив її, від тієї миті, як зникла Нола. Весь ранок змарнував у лісі, з пошуковими загонами, а потім сів у патрульне авто і раптом помітив під сидінням квіти. Пелюстки зів’яли і поскручувалися, та йому раптом закортіло віднести їх Дженні. Негайно, наче життя от-от закінчиться. Він одлучився на хвилю, щоб заглянути в «Кларкс», але її там не було.

Він сів за шинквасом, і до нього відразу ж підійшла Тамара Квінн: тепер вона кидалася на кожен мундир.

— Як там пошуки? — запитала вона тоном стривоженої матінки.

— Нічого не знайшли, пані Квінн. Нічогісінько.

Вона зітхнула і глянула у зморене лице молодого полісмена.

— Ти обідав, сину?

— Е-е… Та ні ще. Взагалі я хотів побачити Дженні.

— Вона відійшла на годинку.

Налила холодного чаю і поклала перед ним паперову серветку і начиння. Потім помітила квіти й запитала:

— Це їй?

— Так, пані Квінн. Я хотів переконатися, чи з нею все гаразд. Усі ці пригоди останніми днями…

— Дженні скоро прийде. Просила повернутися до початку обіду, але вона, звісно ж, запізнюється. Геть у сум’ятті через того чоловіка…

— Через якого? — запитав Тревіс, відчуваючи, як стискається серце.

— Через Гаррі Квеберта.

— Гаррі Квеберта?

— Упевнена: до нього пішла. Не розумію, чому вона так хоче сподобатися цьому негідникові… Одне слово, не треба було тобі це казати. Сьогодні наша страва — тріска зі смаженою картопелькою.

— Добре, пані Квінн. Дякую.

Вона приязно поклала йому долоню на плече.

— Ти хороший хлопчина, Тревісе. Була б я рада, якби Дженні знайшла собі такого чоловіка, як ти.

Вона пішла до кухні, а Тревіс ковтнув холодного чаю. Йому було сумно.

Дженні з’явилася за кілька хвилин; дорогою підфарбувалася, щоб ніхто не помітив її заплаканих очей. Зайшла за шинквас, наділа фартух і аж тоді помітила Тревіса. Він усміхнувся їй і простягнув зів’ялий букет.

— Перепрошую, вони вже не дуже… та я декілька днів хотів їх тобі подарувати… Для мене це важливо.

— Дякую, Тревісе.

— Це шипшина, дикі троянди. Знаю одну місцину біля Монберрі, там їх сила-силенна. Можу повезти тебе туди, як захочеш. Дженні, з тобою все гаразд? Ти така бліда…

— Та все добре…

— Тебе засмутила ця жахлива історія? Ти перелякалася? Не хвилюйся, зараз тут скрізь поліція. І я певен, Нола знайдеться.

— Мені не страшно. Не в цьому річ.

— А в чому?

— Пусте.

— То ти через Гаррі Квеберта? Твоя мати каже, що він тобі дуже подобається.

— Можливо. Не має значення, Тревісе, не зважай. Мені… мені треба в кухню. Я запізнилася, і мама знову сваритиметься.

Дженні зникла за дверми і налетіла простісінько на матінку. Тамара накладала їжу в тарілки.

— Знову ти запізнюєшся, Дженні! Людей повнісінько, а я тут сама кручуся!

— Вибач, мамо.

Тамара простягнула їй тарілку з тріскою і смаженою картоплею.

— Однеси Тревісові.

— Добре, мамо.

— Він гарний хлопчина.

— Та знаю…

— І запроси його до нас на обід у неділю.

— До нас? На обід? Ні, я не хочу. Він геть мені не подобається. Та ще й сподіватиметься марно, це буде недобре з мого боку.

— Не сперечайся зі мною! І ти так не приндилася, коли перед балом лишилася сама, а він запросив тебе. Ти йому дуже подобаєшся, це видно, і з нього буде путящий чоловік. Забудь того проклятущого Квеберта! Не матимеш його ніколи! Затям це! Квеберт — людина непорядна! А тобі пора знайти чоловіка, тому радій, що до тебе залицяється хороший хлопець, хоч ти й вештається цілими днями у фартуху!

— Мамо!

— Мамо! Мамо! — перекривила її Тамара дурнуватим писклявим голосом вередливої дитини. — Може, годі вже скиглити? Тобі незабаром двадцять п’ять! Перестарком хочеш лишитися? Всі твої однокласниці вже заміжні! А ти? Ти була королевою в школі, то що ж сталося, господи, боже мій! Ти так засмучуєш мене, доцю. Мама дуже розчарувалася в тобі. У неділю ми обідаємо з Тревісом, і край. Віднось йому замовлення і запрошуй на обід, мерщій! А тоді візьмеш ганчірку і повитираєш столи біля стіни, вони вже бруднющі. Щоб знала, як запізнюватися.

Середа, 10 вересня 1975 року

— Бачите, лікарю, цей симпатичний полісмен упадає коло неї. Я звеліла їй запросити його на обід у неділю. Дочка не хотіла, та я змусила її.

— Навіщо ви змусили її, пані Квінн?

Тамара знизала плечима і, знову відкинувшись на диванний валик, замислилася.

— Тому що… Бо я не хочу, щоб вона залишилася сама.

— Ви боїтеся, що ваша дочка буде самотня до кінця життя?

— Авжеж! Так і є! До кінця життя!

— А ви сама боїтеся самотності?

— Боюся.

— Що ви уявляєте, коли думаєте про самотність?

— Самотність — це смерть.

— Ви боїтеся померти?

— Смерть жахає мене, лікарю.

Неділя, 14 вересня 1975 року

За обідом у Квіннів на Тревіса посипався цілий град запитань. Тамара хотіла дізнатися про розслідування, що зайшло у глухий кут. Роберт теж намагався поділитися своїми цікавими спостереженнями, та щойно розтуляв рота, як дружина уривала його. «Замовкни, Бобусику. Це шкідливо для твого раку». Дженні сиділа з нещасним виглядом і майже нічого не їла. Тільки її матінка весь балакала. Аж як настав час яблучного пирога, вона зважилася й запитала:

— То що, Тревісе, у вас є список підозрюваних?

— Взагалі, нема. Треба сказати, ми зараз трохи заплуталися. Божевілля якесь, жодної зачіпки.

— А Гаррі Квеберта підозрюєте?

— Мамо! — вигукнула Дженні.

— Що «мамо»? В цьому домі вже й запитати не можна? І заговорила я про нього не просто так. У мене вагомі підстави, Тревісе: він збоченець. Так-так, збоченець! І я нітрохи не здивуюсь, якщо він виявиться причетний до зникнення цього дівчати.

— Те, що ви кажете, дуже серйозне, пані Квінн, — зауважив Тревіс. — Таке не можна казати, не маючи доказів.

— А в мене докази були! — істерично вигукнула вона. — Були! Уяви собі, в мене був аркуш, написаний його рукою, справжнісінький компромат, він лежав у моєму сейфі, в ресторані! І ключ від сейфа є тільки в мене. А знаєш, де я його тримаю? На шиї в мене висить! Я його ніколи не знімаю! Ніколи! І ось днями хотіла взяти той клятий папірець і віддати Праттові, а він зник! Його нема в сейфі! Як це сталося? Нічогісінько не розумію. Чари якісь, та й годі!

— Може, ти просто його не туди поклала? — припустила Дженні.

— Прикуси язичка, доцю. Я все-таки ще не з’їхала з глузду. Бобусику, я з’їхала з глузду?

Роберт невизначено кивнув, і дружина ще дужче розлютилася.

— Бобусику, чому ти не відповідаєш, коли я запитую?

— Бо в мене рак, — нарешті відказав він.

— То й не дістанеш пирога. Лікар сказав: солодке для тебе — чистісінька смерть.

— Я не чув, щоб лікар казав таке! — вигукнув Роберт.

— Бач, ти вже, бідолахо, теть оглух від того раку. Місяців за два ти підеш на той світ, сердешний мій Бобусику.

Щоб трохи відпружити ситуацію, Тревіс спробував продовжити розмову.

— Так чи так, якщо доказів у вас нема, це непереконливо, — сказав він. — Розслідування — тонке і наукове діло. Я був найкращий випускник поліційної академії, тому трохи на цьому знаюся.

Сама згадка, що папірець, який міг утопити Гаррі з головою, десь зник, доводила Тамару до сказу. Щоб заспокоїтися, вона вхопила лопатку для пирога і рішуче розчикрижила його на шматки. Бобусик схлипував: йому страх як не хотілося на той світ.

Середа, 17 вересня 1975 року

Знайти той аркушик стало для Тамари нав’язливою ідеєю. За два дні вона перекинула догори коренем усенький дім, своє авто і навіть гараж, куди ніколи й носа не потикала. І все марно. Того ранку, коли перша зміна в ресторанчику почала розносити сніданок, вона зачинилася в кабінеті й усе, що було у її панцирному сховку, викинула додолу: до сейфа ніхто не мав доступу, аркуш не міг пропасти, це неможливо. Він має знайтися. Тамара наново переглянула папери, та його не було; вона з досадою поскладала все на місце. Тієї миті Дженні постукала у двері й, устромивши голову до кабінету, побачила матінку, до половини запхнуту в броньовану пащу.

— Мамо, що ти робиш?

— Ніколи мені.

— Ох, мамо, тільки не кажи, що ти знову шукаєш той клятий папірець!

— Не твоє діло! Котра година?

Дженні зиркнула на годинника.

— Майже пів на дев’яту.

— А нехай йому!.. Ох, я ж запізнююся!

— Куди запізнюєшся?

— На зустріч.

— На зустріч? Але ж сьогодні треба напої приймати. Ти вже й минулої середи…

— Ти ж доросла дівчинка, так? — урвала її мати. — Руки в тебе на місці, де комора, ти знаєш. Щоб поскладати ящики з колою, університетів закінчувати не треба: я певна, ти чудово впораєшся й сама. І не подумай пускати бісиків експедиторові, щоб він робив це замість тебе! Засукай рукави — ідо праці!

І Тамара, навіть не глянувши на дочку, взяла ключі від авто й пішла собі. За півгодини до службового входу «Кларксу» підкотив чималий ваговоз, і водій поставив коло дверей тяжкий піддон із ящиками коли.

— Допомогти вам? — запитав він Дженні, коли та підписала накладну.

— Ні. Мама хоче, щоб я все зробила сама.

— Діло ваше. Нехай щастить.

Вантажівка рушила, і Дженні заходилася перетягувати важкі ящики у підсобку. Їй хотілося плакати. Тієї миті повз «Кларкс» проїздив Тревіс. Угледівши її, він загальмував і вийшов надвір:

— Допомогти?

Дженні стенула плечима і, не зупиняючись, мовила:

— У тебе і так купа роботи. Я сама.

Він узяв ящик і спробував завести з Дженні розмову.

— Кажуть, рецепт кока-коли — велика таємниця, його тримають у сейфі в Атланті.

— Ти дивись, я й не знала.

Він зайшов разом із Дженні до підсобки, і вони поставили свої ящики один на один. Вона мовчала, і він вирішив продовжити розмову.

— Кажуть, кола піднімає бойовий дух вояків. Від часів Другої світової її спеціально постачають нашим солдатам, які служать за кордоном. Це я прочитав в одній книжці про кока-колу. Я просто так її читав, бо і серйозніші книжки полюбляю…

Вони знову вийшли надвір. Вона глянула йому в очі.

— Тревісе…

— Що, Дженні?

— Обніми мене. Обніми мене міцно! Мені так самотньо! Я така нещасна! Таке враження, наче в мене серце замерзло.

Він обняв її й міцно пригорнув до себе.

— Лікарю, а тепер у мене ще й дочка допитується. Сьогодні цікавилася, куди це я їжджу в середу.

— І що ви сказали їй?

— Щоб не пхала носа до чужого проса і прийняла ящики з колою! Яке її діло, куди я їжджу!

— З вашого голосу я відчуваю, що ви гніваєтеся.

— Атож! Звісно, гніваюся, пане Ешкрофте!

— На кого ви гніваєтеся?

— Ну… на себе!

— Чому?

— Бо я її насварила. Знаєте, лікарю, ото заведеш дітлахів і хочеш, щоб вони були найщасливіші на світі. А потім життя стає тобі поперек дороги!

— Що ви маєте на увазі?

— Вона завжди просить у мене поради, у всьому! Завжди чіпляється за мою спідницю, завжди питає: «Мамо, а як це робити? Мамо, куди це поставити? Мамо те, мамо се! Мамо! Мамо! Мамо!». Але ж я не завжди буду коло неї. Настане пора, коли я вже не зможу няньчити її, розумієте? І від цієї думки мені аж у животі судомить, отут! Наче кендюх вузлом зав’язується! Просто фізично болить, я їсти не можу!

— Пані Квінн, ви хочете сказати, що у вас бувають тривожні стани?

— Так, так! Такі тривожні! Страшенно тривожні! Намагаєшся робити все добре, давати дітям найкраще! А що станеться з нашими дітьми, як нас не стане? Що вони робитимуть, га? І як бути певною, що з ними нічого не станеться? Ось як із цим дівчам, пане Ешкрофте! З цією бідолашкою Нолою! Що з нею? Де вона може бути?

*

Де ж вона? В Рокленді її не було. Ні на березі, ні в ресторанах, ні в тій крамничці. Ніде. Він зателефонував до готелю на Мартас-Віньярді, щоб дізнатися, чи не бачив хто з персоналу юної білявої дівчини, та службовець сприйняв його за пришелепуватого. І тоді він почав чекати, щодня і щоночі.

Він чекав увесь понеділок.

Він чекав увесь вівторок.

Він чекав усю середу.

Він чекав увесь четвер.

Він чекав усю п’ятницю.

Він чекав усю суботу.

Він чекав усю неділю.

Чекав несамовито, чекав з надією, що вона повернеться, і вони разом поїдуть звідси. Вони будуть щасливі. Нола була єдина людина, яка надала сенсу його життю. Нехай горить воно все синім полум’ям: і книжки, й будинки, і музика, й люди — все це несуттєво, аби лиш вона була з ним. Він кохав її, кохав, а це означало, що він не боїться ні смерті, ні лиха, поки вони разом. Тому він чекав. А коли западала ніч, присягався зорям, що чекатиме її завжди.

Та якщо Гаррі відмовлявся втрачати надію, то капітан Родік змушений був констатувати, що, попри всі залучені засоби, операція провалилася. За два з гаком тижні все перевернули догори дном, і все марно. Під час наради з федералами і начальником поліції Праттом Родік підбив гіркі підсумки.

— Пси нічого не знаходять, люди теж. Здається, ми її вже не знайдемо.

— Згоден, — кивнув співробітник ФБР. — Зазвичай у таких випадках жертву або знаходять одразу, живу чи мертву, або ж за неї вимагають викуп. Якщо ж ні того, ні того нема, справа потрапляє до стосу таких самих нерозкритих справ про зниклих осіб: їх рік у рік додається на наших письмових столах. Тільки за останній тиждень ФБР отримало п’ять повідомлень про дітей, які запропали в Америці. Ми просто не встигаємо з усім упоратися.

— Але що ж могло статися з цією дівчинкою? — запитав Пратт, який ніяк не хотів змиритися. — Вона втекла?

— Утекла? Та ні. Чому ж її тоді бачили перелякану і закривавлену?

Родік станув плечима, а фебеерівець запропонував піти на пиво.

Наступного дня, 18 вересня, начальник поліції Пратт і капітан Родік відбули останню прес-конференцію, під час якої заявили, що пошуки зниклої Ноли Келлерґан припиняються. Справа залишається у юрисдикції кримінальної поліції штату. За два тижні жодних слідів Ноли Келлерґан не знайшли: жоднісінького факту, щонайменшої зачіпки.

Добровольці під керівництвом начальника поліції Пратта ще декілька тижнів продовжували повсюдні пошуки — аж до кордонів штату. Марно. Нола Келлерґан ніби вивітрилася.

9. Чорний «монте-карло»

— Слова — це чудово, Маркусе. Тільки пишіть не для того, щоб вас прочитали, пишіть, щоб вас почули.

Книжка просувалася. Мої години за письмовим столом потроху обростали паперовим тілом, і в мені відроджувалося несказанне і, здавалося б, назавжди забуте відчуття. Я наче наповнювався нарешті життєвою силою, від браку якої все в мені раніше функціонувало неправильно; здавалося, наче хтось натиснув мені кнопку в голові й увімкнув мозок, наче я знову повернувся до життя. Я почувався письменником.

День мій розпочинався ще вдосвіта: я виходив на пробіжку і з міні-дисковим плеєром у вухах пробігав Конкорд від краю до краю. Потім, повернувшись у готель, замовляв цілісінький літр кави і брався до праці. Я знову міг розраховувати на допомогу Денізи: покликав її назад із «Шміда і Гансона», й вона погодилася повернутися на службу в мій офіс на П’ятій авеню. Я надсилав їй написане електронною поштою, й вона вичитувала. Скінчивши черговий розділ, скидав його Дуґласові, щоб дізнатися його думку. Цікаво було спостерігати, скільки сили вкладає він у цю книжку; я знав, що він не відривається від комп’ютера, чекаючи продовження. І за кожної нагоди він нагадував мені про терміни, що невблаганно наближалися, повторював: «Якщо ми не закінчимо вчасно, нам буде клямка!». Казав «нам», хоч по суті нічим у цій ситуації не ризикував, просто був так само зацікавлений в успіху, як і я.

Думаю, на Дуґласа дуже тиснув Барнаскі, та літагент намагався убезпечити мене від нього, адже Барнаскі боявся, що я не вкладуся в терміни без сторонньої допомоги. Він уже декілька разів телефонував мені, щоб сказати це особисто.

— Вам треба взяти літературних негрів, бо нізащо не впораєтеся. У мене їх цілі загони, ви напишете загальний план, а вони зроблять текст.

— Нізащо, — відрубав я. — Цю книжку пишу сам, і сам за неї відповідаю. Ніхто, крім мене, це не зробить.

— Ох, Ґольдмане, як ви мені остогиділи з вашою мораллю й чесністю. Зараз усі пишуть книжки чужими руками. Ось, наприклад, N ніколи від негрів не відмовляється.

— То він пише книжки не сам?

Барнаскі дурнувато захихотів у звичній для нього манері:

— Авжеж, не сам! Хіба він міг би витримати такий шалений ритм? Читачі не хочуть знати, як N пише свої книжки, і взагалі, хто їх там пише. Все, що вони хочуть, це щороку на початку літа піти у відпустку з його новою книжкою. І ми їм її даємо. Це називається — комерційний підхід.

— Це називається обман читача, — відказав я.

— Обман читача… Ох, Ґольдмане, ви просто неперевершений мастак високої трагедії.

Я дав йому зрозуміти, що книжку ніхто, крім мене, не писатиме, про це не може бути й мови; терпець йому ввірвавсь, і він брутально загорлав:

— Ґольдмане, здається, я вивалив вам за цю кляту книжку мільйон доларів, і ви б могли бути трохи поступливіший. Якщо я сказав, що вам потрібні літературні негри, отже, вони вам потрібні, чорт забирай!

— Заспокойтеся, Рою, книжку ви отримаєте вчасно. За умови, що перестанете відволікати мене нескінченними дзвінками.

І тоді Барнаскі, як із цепу зірвався:

— Матері вашій, Ґольдмане, сподіваюся, ви, усвідомлюєте, що я підставив свої яйця! Свої яйця! Підставив під удар! Я вклав грубі гроші в цю книжку і ризикую репутацією одного з найбільших видавництв країни. І якщо діло не вигорить, якщо книжка не вийде через ваші примхи чи ще якусь хріновину і я опинюсь у купі лайна, то я і вас утоплю, майте на увазі! І так, що ви вже не вилізете з нього!

— Я це врахую, Рою. Матиму на увазі.

Крім суто людських недоліків, Барнаскі мав природжений маркетинговий хист: рекламна кампанія у вигляді величезних плакатів на стінах Нью-Йорка щойно стартувала, а моя книжка вже була книжкою року. Незабаром після пожежі в Гусячій бухті він виступив із гучною заявою: «Хто полює на Маркуса Ґольдмана?». Звісно ж, моя матінка прочитала це і відразу ж зателефонувала:

— Ох, Маркі, де ти?

— У Конкорді, в готелі «Ріджентс». «Люкс» номер 208.

— Замовкни! — вигукнула вона. — Я не хочу знати!

— Мамо, але ж ти сама…

— Якщо ти мені скажеш, то я не втерплю і скажу різнику, а він скаже продавцеві, а той скаже своїй матері, а вона двоюрідна сестра консьєржа Фелтонівської школи, тож і йому неодмінно скаже, а той негідник піде і розповість директорові, а той розпатякає все у вчительській, і незабаром увесь Ньюарк знатиме, що мій син зараз у 208-му «люксі» готелю «Ріджентс» у Конкорді, і твій переслідувач прийде і заріже тебе сонного. До речі, чому в тебе номер «люкс»? Ти з подругою? Збираєшся оженитися?

І я почув, як вона гукає батькові: «Нельсоне, мерщій іди до телефону! Маркі зібрався одружитися!».

— Мамо, я не збираюсь одружуватися. Я в номері сам.

Ґегаловуд, який сидів у моїй кімнаті, наминаючи добрячий сніданок, не придумав нічого дотепнішого, як гукнути: «Гей! Я теж тут!».

— Хто це? — відразу зацікавилася матінка.

— Ніхто.

— Не кажи, що ніхто! Я чула чоловічий голос. Маркусе, я мушу тобі поставити вкрай важливе медичне запитання, і ти чесно відповіси жінці, яка носила тебе в утробі аж дев’ять місяців: у твоїй кімнаті ховається чоловік, ґей?

— Ні, мамо. Це сержант Ґегаловуд, із поліції. Він разом зі мною веде розслідування й водночас старається, щоб мої рахунки за обслуговування не меншали.

— Він голий?

— Що? Та ні! Це полісмен, мамо! Ми працюємо разом.

— Полісмен… Знаєш, я не вчора на світ народилась: ото буває, коли чоловіки дуетом співають, іноді там може бути байкер, отой що в шкірі весь, і сантехнік може бути, й індіанець, і полісмен…

— Мамо, це справжній полісмен.

— Маркі, заклинаю нашими предками, які тікали від погромів, якщо любиш матінку, вижени того голого дядька.

— Мамо, нікого я не виганятиму.

— Ох, Маркі, нащо ти дзвониш, щоб засмутити мене?

— Мамо, це ти мені дзвониш.

— Бо ми з твоїм батьком боїмося божевільного злочинця, який переслідує тебе.

— Ніхто мене не переслідує. Газети перебільшують.

— Я щовечора і щоранку заглядаю до поштової скриньки.

— Навіщо?

— Навіщо? Навіщо?! І ти мене ще питаєш про це? Через бомбу!

— Та навряд щоб хтось підклав тобі бомбу, мамо.

— Нас підірвуть! Ми загинемо, так і не потішившись онуками. Ти задоволений собою? Днями, уяви собі, за твоїм батьком до самого дому їхало якесь велике чорне авто. Тато забіг у дім, а та клята тарантайка зупинилася на вулиці, простісінько біля нас.

— Ви поліцію викликали?

— Авжеж. Примчали дві патрульки, з сиренами.

— І що?..

— То були сусіди. Ці негідники придбали нову тачку! Навіть не попередивши нас! Нове авто, уяви собі! Всі кажуть, що незабаром буде страшенна економічна криза, а вони купують нове авто! Хіба це не підозріло? Певно, сусід дуром торгує абощо.

— Мамо, ну чого ти таку маячню городиш?

— Я знаю, що кажу! І не розмовляй так зі своєю бідолашною матір’ю, яка кожної миті може підірватися на бомбі! Як там твоя книжка?

— Просувається, до того ж добре. За місяць маю закінчити.

— А який буде кінець? Може, той, хто убив дівчинку, і тебе захоче убити?

— Це єдина моя проблема: досі не знаю, чим закінчується книжка.

Надвечір у понеділок, 21 липня, коли я писав розділ, де Нола та Гаррі мають разом поїхати в Канаду, до мене у номер увійшов Ґегаловуд. Він був страшенно збуджений і, перш ніж почати розмову, вхопив із міні-бару пляшку пива.

— Я був у Елайджі Стерна, — сказав він.

— У Стерна? Без мене?

— Не забувайте, що Стерн подав до суду за вашу книжку. Одне слово, зараз розкажу…

Ґегаловуд пояснив, що заявився до Стерна без попередження, щоб візит не мав офіційного вигляду, і зустрів його Стернів адвокат, Бо Сілфорд, бостонський геній захисту. Він був у спортивному костюмі, спітнілий, і сказав: «Дайте мені п’ять хвилин, сержанте. Швиденько сходжу в душ і буду до ваших послуг».

— Сходжу в душ? — перепитав я.

— Авжеж, письменнику, я ж і кажу: той Сілфорд вештався у передпокої напівголий. Я зачекав у маленькій вітальні, потім він повернувся вже в костюмі, а з ним і Стерн, який сказав: «Ну ось, сержанте, ви познайомилися з моїм партнером».

— З його партнером? Ви хочете сказати, що Стерн…

— Гомосексуаліст. Отже, він точно ніколи не відчував потягу до Ноли Келлерґан.

— І що все це означає? — запитав я.

— Отож і я запитав його про це. Він був цілком відкритий для розмови.

Стерн був дуже роздратований моєю книжкою і сказав, що я сам не знаю, що пишу. І тоді Ґегаловуд перехопив ініціативу, запропонувавши Стернові з’ясувати деякі пункти розслідування.

— Пане Стерне, — сказав він, — з огляду на те, що я тепер знаю про ваші… сексуальні вподобання, чи можете ви сказати, які стосунки пов’язували вас із Нолою?

Стерн і оком не кліпнув.

— Я ж вам одразу казав. Це були суто ділові стосунки.

— Ділові стосунки?

— Сержанте, це коли хтось для вас щось робить, а ви йому платите. У нашому випадку вона позувала.

— Тобто Нола Келлерґан справді приїздила сюди позувати вам?

— Так. Але не мені.

— Не вам? А кому ж?

— Лютерові Калебу.

— Лютерові? Нащо?

— Задля його задоволення.

Сцена, про яку далі розповів Стерн, відбулася одного вечора в липні 1975 року. Стерн не пам’ятав точної дати, та сталося це наприкінці місяця. Зіставляючи дати, я з’ясував, що це було перед самісінькою мандрівкою на Мартас-Віньярд.

Конкорд. Кінець липня 1975 року

Пізнього вечора, коли в домі були тільки Стерн і Лютер, які грали на терасі в шахи, у двері раптом подзвонили. Вони здивувалися, хто може завітати о такій пізній порі. Лютер пішов одчиняти і повернувся на терасу в товаристві гарненької білявої дівчини з червоними від сліз очима. Це була Нола.

— Доброго вечора, пане Стерне, — ніяково привіталася вона. — Перепрошую, що прийшла без попередження. Мене звати Нола Келлерґан, я дочка священика з Аврори.

— З Аврори? Ти приїхала сюди з Аврори? — запитав він. — Як же ти дісталася?

— Автостопом, пане Стерне. Мені неодмінно треба з вами поговорити.

— Ми знайомі?

— Ні. Але маю до вас прохання величезної ваги.

Стерн окинув поглядом маленьку юну жінку з променистими смутними очима, яка з’явилася до нього пізнього вечора з «проханням величезної ваги». Він посадив її у зручний фотель, а Калеб приніс лимонаду та печива.

— Слухаю тебе, — сказав Стерн, коли дівчина одним духом випила лимонад; сцена починала його розважати. — З чим же таким важливим ти хочеш до мене звернутися?

— Ще раз перепрошую, пане Стерне, що турбую вас о такій порі. Але в мене склалися надзвичайні обставини. Благаю вас, нікому не кажіть. Я прийшла, щоб… Щоб попросити вас узяти мене на роботу.

— Взяти на роботу? Ким?

— Ким хочете. Я робитиму будь-що.

— Тебе? На роботу? — Стерн нічого не міг уторопати. — А нащо? Тобі потрібні гроші, дитино?

— За це я хочу, щоб ви дозволили Гаррі Квебертові лишитися в Гусячій бухті.

— Гаррі Квеберт покидає Гусячу бухту?

— У нього нема коштів, щоб залишатися там. Він уже зв’язався з агенцією, що здає дім. Він не може заплатити за серпень. Та йому треба лишитися! У нього книжка! Він щойно почав її писати, і я відчуваю, що це буде неймовірна річ! Якщо він поїде, то ніколи її не допише! І його кар’єрі — кінець! Крім того, є ще й ми! Я кохаю його, пане Стерне. Кохаю так, як ніколи нікого не покохаю! Знаю, вам це може здатися смішним, адже мені лише п’ятнадцять років і я нічого не тямлю в житті. Може, я нічого й не тямлю, пане Стерне, та я знаю своє серце! Без Гаррі я ніщо.

Вона благально склала долоні, й Стерн запитав:

— Що ж ти хочеш від мене?

— У мене немає грошей. А то б я заплатила за оренду, щоб Гаррі міг лишитися. Та ви можете найняти мене! Я служитиму у вас і буду працювати стільки, скільки треба, щоб вистачало на оплату оренди ще кілька місяців.

— У мене достатньо прислуги.

— Я можу робити все, що ви захочете. Все! Або дозвольте мені платити за оренду потроху: я вже маю сто двадцять доларів! — вона дістала з кишені банкноти. — Це всі мої заощадження! По суботах я працюю в «Кларксі», і працюватиму доти, аж доки все вам сплачу!

— Скільки ти заробляєш?

— Три долари за годину! І чайові! — гордо відказала вона.

Стерн усміхнувся, розчулений її проханням. Дивився на Нолу з ніжністю: правду кажучи, йому не потрібні були гроші від оренди Гусячої бухти, він міг спокійнісінько дозволити Гаррі користуватися домом кілька зайвих місяців. Та цієї миті Лютер сказав, що хоче перебалакати з ним наодинці. Вони вийшли до сусідньої кімнати.

— Елі, — сказав Лютер, — я хошу її намалювати… Путь лашка… Путь лашка…

— Ні, Лютере. Тільки не це… Не зараз…

— Благаю тебе… Дожволь мені її малювати… Я вше так давно…

— Але чому? Чому її?

— Бо вона шхожа на Елеонору…

— Знову Елеонора? Годі! Пора вже це припинити!

І Стерн спершу був відмовився. Та Лютер так сильно просив, що той урешті поступився. Вони повернулися до Ноли, яка поволі їла печиво.

— Ноло, я подумав, — сказав він. — Я можу дозволити Гаррі Квебертові користуватися домом стільки, скільки він захоче.

Вона кинулася йому на шию.

— Дякую! Дякую, пане Стерне!

— Зачекай, є одна умова…

— Та звісно! Все, що захочете! Ви такий добрий, пане Стерне.

— Ти будеш позувати. Для картини. Малюватиме Лютер. Ти роздягнешся, і він писатиме тебе оголеною.

Вона остовпіла.

— Оголеною? Ви хочете, щоб я роздяглася догола?

— Так. Але ти тільки позуватимеш. До тебе ніхто й пальцем не доторкнеться.

— Але ж… це так соромно — бути голою… Я хочу сказати… — вона схлипнула. — Я сподівалася, що надаватиму вам якісь дрібні послуги: буду працювати в саду чи складатиму каталог вашої бібліотеки. Я й не думала, що мені доведеться… Я про таке не думала.

Вона втерла сльози. Стерн дивився на цю сердешну, ніжну юну жінку, яку він змушував позувати голою. Йому хотілося обняти її, заспокоїти, та він не міг піддатися почуттям.

— Така моя ціна, — суворо сказав він. — Ти позуєш гола, і Квеберт живе собі далі в тому домі.

Вона кивнула.

— Гаразд, пане Стерне. Зроблю все, що захочете. Віднині я ваша.

*

Через тридцять три роки після тієї сцени Стерн, якому не давало спокою сумління, намагаючись спокутувати свій гріх, провів Ґегаловуда на терасу, де колись вимагав од Ноли, щоб вона заради порятунку свого кохання роздяглася догола перед його водієм.

— Отак, — мовив він, — отак Нола ввійшла в моє життя. Наступного дня я спробував зв’язатися з Квебертом і сказати, що він може лишитися в Гусячій бухті, та до нього неможливо було добитися. На цілий тиждень він наче у землю запався. Я навіть послав Лютера початувати біля його дому. Врешті він зумів перехопити Квеберта, коли той уже їхав із Аврори.

Потім Ґегаловуд запитав:

— Невже вас не здивувало Нолине прохання? І той факт, що п’ятнадцятирічне дівча має зв’язок із чоловіком, якому понад тридцять років, і просить вас про послугу?

— Знаєте, сержанте, вона так гарно розповідала про кохання… Так гарно… Я ніколи не зміг би знайти таких слів. Та й сам я кохав чоловіків. Ви знаєте, як тоді ставилися до ґеїв? Утім, і зараз так само ставляться… Недарма я й далі приховую це. Приховую так, що коли Ґольдман змальовує мене старим садистом, натякаючи, що я знущався з Ноли, я боюся щось заперечити. Посилаю адвокатів, подаю позови, домагаюся, щоб книжку заборонили. Натомість достатньо було б заявити на всю Америку, що я іншої орієнтації. Але наші громадяни такі високоморальні, тому я не можу плямувати репутацію.

Ґегаловуд перевів розмову на іншу тему.

— А як було з Нолою?

— Лютер їздив по неї до Аврори. Я сказав, що нічого не хочу про це знати. Звелів брати своє особисте авто, блакитний «мустанґ», а не службовий «Лінкольн». Коли я бачив, що він їде до Аврори, то відпускав усіх слуг. Не хотів, щоб хтось залишався в домі. Мені було дуже соромно. Тож я волів, щоб усе відбувалося не на веранді, де зазвичай була Лютерова майстерня, боявся, що хтось помітить. І він працював із Нолою в маленькій вітальні коло мого кабінету. Я приходив привітатися, коли вона з’являлася, і попрощатися, коли їхала додому. Поставив Лютерові умову: мені хотілося упевнитися, що все гаразд. Або принаймні не дуже кепсько. Пам’ятаю, вперше вона сиділа на тахті, застеленій білим простиралом. Уже гола, тремтлива, збентежена, перелякана. Я потис їй долоньку: вона була мов крига. Я ніколи не залишався з ними, але завжди був поблизу, хотів мати певність, що він не скривдить дівчинку. Потім навіть заховав у кімнаті переговорний пристрій. Умикав його і міг чути все, що відбувалося.

— Та й що ви чули?

— А нічого. Лютер і слова не сказав. Він і так був мовчкуватий через свої потрощені щелепи. Малював її, та й годі.

— Тобто він її не торкався?

— Ніколи! Кажу ж, я цього не потерпів би.

— Скільки разів приїздила Нола?

— Не пам’ятаю вже. Разів із десять, либонь.

— І скільки картин він написав?

— Одну.

— Ту, що ми конфіскували?

— Так.

Отож Гаррі міг лишитися з Аврорі тільки завдяки Нолі. Та чому Лютерові закортіло її малювати? І чому Стерн, який ладен був дозволити Гаррі мешкати в його домі задурно, раптом поступився Калебові й змусив Нолу позувати голою? На ці запитання Ґегаловуд не зміг відповісти.

— Я запитував, — пояснив він. — Сказав: «Пане Стерне, я й далі не можу збагнути, чому Лютер хотів малювати Нолу? Ви казали, що він цим насолоджувався: йдеться про сексуальну втіху? І ще ви казали про Елеонору — це його колишня дівчина?». Але він не захотів говорити на цю тему. Мовляв, це довга історія, що я й так знаю все, що мені треба, а решта — діло давнє. І скінчив розмову. Я був у нього неофіційно, тому не міг вимагати відповіді.

— Дженні розповідала, що Лютер хотів і з неї писати, — нагадав я.

— І що це? Він був маніяк із пензлем?

— Хтозна, сержанте. Гадаєте, Стерн поступився Лютерові, бо той йому подобався?

— Мені спадало таке на думку, і я запитав Стерна, чи було в нього щось із Калебом. Він дуже спокійно відповів, що нічогісінько не було. «Я дуже вірний партнер пана Сілфорда ще від початку 70-х, — сказав він. — До Лютера Калеба я не відчував нічого, крім жалості, тому й узяв його на службу. Хлопчина мешкав у Портленді, його жорстоко побили і покалічили. Він був хороший механік, а я саме не мав тоді водія і людини, яка б опікувалася моїми автівками. Між нами швидко виникли приятельські стосунки. Знаєте, він був чудовий хлопчина. Можна сказати, ми з ним були друзі». Бачите, письменнику, оті їхні дружні стосунки не дають мені спокою. Мені здається, наче там щось більше. Не в сексуальному плані: я певен, що Стерн не бреше і справді не мав до Калеба потягу. Ні, як на мене, це якісь… ну, хворобливіші зв’язки. Мені так здалося, коли Стерн розповідав, як він поступився Калебові й почав вимагати від Ноли позувати голяка. Йому було гидко, і все-таки він це зробив: Калеб наче мав над ним якусь владу. До речі, це не пройшло і повз Сілфордову увагу. Доти він і слова не мовив, лише слухав, та коли Стерн розповідав, як зайшов привітатися з переляканим голим дівчам, Сілфорд сказав: «Елі, як це? Що це? Що за історія? Чому ти ніколи нічого мені не казав?».

— А про зникнення Лютера ви зі Стерном говорили? — запитав я.

— Спокійно, письменнику, найсмачніше я лишив на закуску. Сам того не бажаючи, Сілфорд натиснув на нього. Він був геть ошелешений і на мить втратив адвокатські рефлекси. Він зарепетував: «Елі, поясни врешті! Чому ти мені нічого не сказав? Чому так довго мовчав?». І тоді Елі, як ви можете зрозуміти, перелякався. «Ну мовчав я, мовчав, але не забув! Я тридцять три роки зберігав ту картину! Щодня заходив я до робітні, сідав на канапі й дивився на неї. Терпів її погляд, її присутність. А вона, ота примара, дивилася просто мені в очі! То була моя покара!»

Ґегаловуд, звісно, запитав Стерна, про яку покару йдеться.

— Покара за те, що я начебто теж убив її! — вигукнув Стерн. — Думаю, дозволивши Лютерові писати її голу, я розбудив у ньому моторошних демонів… Я… ну, я сказав дівчинці, що вона повинна позувати гола, і в такий спосіб наче поєднав їх. Мабуть, я теж винен у її смерті, хоч і не прямо!

— Що ж сталося, пане Стерне?

Стерн довго мовчав, мордувався і вочевидь не міг вирішити, чи варто казати все, що знає. Але таки зважився.

— Незабаром я зрозумів, що Лютер закохався в Нолу і хоче зрозуміти, що вона знайшла в Гаррі. Він просто схибнувся на цьому. Почав ховатися в лісі біля Гусячої бухти і стежити за ними. Я бачив, що він дедалі частіше їздить до Аврори, знав, що стирчить там цілими днями. Мені здавалося, що ситуація виходить із-під контролю, тож якось я поїхав за ним. І знайшов його авто в лісі, біля Гусячої бухти. Я поставив свою тачку подалі, щоб ніхто не побачив, і оглянув ліс. Тоді я й угледів його: Лютер ховався у чагарях і стежив за будинком. Мене не помітив, тому не став потикатися йому на очі, але мені кортіло добряче його провчити, щоб він відчув себе на крок від загибелі. Я вирішив заявитися до Гусячої бухти, наче мені раптом захотілося відвідати Гаррі. Вийшов на шосе номер один і спокійнісінько почимчикував до Гусячої бухти. Зайшов на терасу, зчинив галас. Вигукнув: «Добридень, Гаррі! Добридень!» — щоб Лютер мене почув. Гаррі, мабуть, подумав, що я сказився, хоч, пам’ятаю, він теж волав, як дурнуватий. Я збрехав, що покинув своє авто в Аврорі, й запропонував йому відвезти мене в місто і разом пообідати. Дякувати богу, він погодився, і ми поїхали. Я подумав, що Лютер тим часом вшиється звідти потихеньку і відбудеться переляком. Ми подалися обідати в «Кларкс». Там Гаррі Квеберт розповів, що два дні тому йому зсудомило ногу під час пробіжки і Лютер удосвіта підвіз його з Аврори до Гусячої бухти. Запитав, що робить Лютер в Аврорі так рано. Я перевів розмову на інше, але сильно стривожився: пора було все це припиняти. Того ж дня увечері я наказав Лютерові не з’являтися більше в Аврорі, бо матиме проблеми. Та він усе одно туди їздив. За тиждень чи за два я сказав, що вже не хочу, щоб він малював Нолу. Ми дуже посварилися. Це було в п’ятницю, 29 серпня 1975 року. Він заявив, що не хоче в мене працювати, і пішов, грюкнувши дверима. Я подумав, що він зробив це зопалу і повернеться. Наступного дня, того самого 30 серпня, я поїхав рано, бо мав декілька зустрічей, а повернувшись увечері, побачив, що Лютера таки нема, і мене охопило дивне передчуття. Почав його шукати. До Аврори доїхав годині о восьмій, а дорогою мене випередила ціла колона поліційних авто. У місті панувало страшенне сум’яття: всі обговорювали зникнення Ноли. Я спитав адресу Келлерґанів, хоч міг спокійнісінько піти за роззявами і каретами швидкої допомоги, що з’їжджалися до їхнього дому. Трохи постояв у юрмі, не вірячи тому, що сталося, дивився на дім, де мешкала та дитина, — маленький, спокійний, білий дощаний будиночок із гойдалкою на старій вишні. До Конкорда я повернувся вже поночі і зайшов у Лютерову кімнати перевірити, чи його нема, та його, звісно ж, не було. А на мене дивився Нолин портрет. Він його повністю закінчив. Я забрав картину і повісив у майстерні. Відтоді він там і висів. Я чекав Лютера цілісіньку ніч, але марно. Наступного дня зателефонував його батько, він теж його шукав. Я сказав, що Лютер поїхав два дні тому, але нічого не уточнив. Утім, я взагалі нікому нічого не говорив. Я замовк. Бо якби сказав, що Лютер винен у викраденні Ноли Келлерґан, це означало б, що я ніби й сам трохи причетний. Чекав Лютера три тижні й щодня їздив його шукати. Аж ось його батько сповістив, що чоловік загинув у автокатастрофі.

— Ви хочете сказати, що, на вашу думку, це Лютер Калеб убив Нолу? — запитав Ґегаловуд.

Стерн кивнув.

— Так, сержанте. Я вже тридцять три роки живу з цією думкою.

Коли я вислухав розповідь Ґегаловуда про розмову зі Стерном, мені аж заціпило. Потім я дістав іще дві пляшки пива з міні-бару і ввімкнув плеєр.

— Ви повинні повторити все це, сержанте. Мені треба вас записати для книжки.

Він охоче погодився.

— Та ради бога, письменнику!

Я натиснув кнопку. Цієї миті в Ґегаловуда задзвонив телефон. Він сказав «гало», і плеєр записав його слова: «Ви певні? Ви все перевірили? Що? Що? О боже, здуріти можна!». Він попросив у мене аркуш паперу та ручку, записав те, що йому сповістили, і натиснув «відбій». Потім якось дивно зиркнув на мене і сказав:

— Це стажер нашої бригади. Я попросив його знайти рапорт про автокатастрофу з Лютером Калебом.

— І що?..

— Згідно з тодішнім рапортом, Лютера Калеба знайшли в чорному «шевроле монте-карло», що належав компанії Стерна.

П'ятниця, 26 вересня 1975 року

Днина видалася похмура. Сонце зійшло кілька годин тому, та світло було тьмяне і мляве. Скрізь повзли сувої густої імли, що властиво для Нової Англії вологої осінньої пори. О восьмій ранку ловець омарів Джордж Тент вийшов разом із сином на човні з маленького порту Саґамор, що в Массачусетсі. Його ділянка була розташована переважно уздовж узбережжя, та він належав до тих рідкісних представників своєї професії, які ставили пастки у вузьких затоках, що їх забракували інші ловці, вважаючи важкодоступними і такими, що надто вже залежать від припливів, щоб давати серйозний прибуток. В одну з таких заток, де стояло дві пастки, і поплив Джордж Тент. Коли він розвертав човен у бухті Сансет — так називали лагуну поміж крутих бескидів, — його сина раптом засліпив яскравий зблиск світла. Промінь сонця прорвався крізь хмари і відбився від якогось предмета. Це тривало якусь частку секунди, та спалах був таки потужний, тож хлопчина зацікавився й, діставши бінокля, взявся оглядати бескиди.

— Що сталося? — запитав батько.

— На березі щось є. Не знаю, що саме, та я помітив сильний зблиск.

Оцінивши рівень океану відносно скель, Тент вирішив, що глибина дозволяє наблизитися до берега, і дуже повільно рушив уздовж узгір’я.

— Можеш сказати, що воно таке? — зацікавлено запитав сина.

— Відблиск — це напевно… Але від чогось незвичайного, від металу чи скла.

Вони пропливли трохи далі й, огинаючи бескид, раптом побачили те, що так потужно сяйнуло. «А хай йому біс!» — вигукнув старий Тент і, витріщивши очі, кинувся до бортового передавача викликати берегову охорону.

Того ж таки дня, о 8 годині 47 хвилин ранку, до поліції Саґамора від берегової охорони надійшов сигнал про нещасний випадок зі смертельними наслідками: якесь авто зірвалося з дороги над бухтою Сансет і розбилося на скелях. На місце пригоди виїхав полісмен Даррен Венслоу. Він добре знав ту ділянку: вузьке шосе уздовж карколомного урвища, звідки відкривався розкішний краєвид. На найвищій точці навіть облаштували паркувальний майданчик, щоб туристи могли помилуватися панорамою. Достоту райський куточок, хоча Венслоу завжди вважав його небезпечним, бо там не було захисної огорожі. Він декілька разів звертався до міської влади з відповідним запитом, адже літніми вечорами на майданчику завжди було людно, — та марно. Спромоглися тільки поставити знак, що попереджав про небезпеку.

Під’їжджаючи до майданчика, Венслоу помітив пікап лісництва, а це означало, що аварія сталася тут. Він одразу ж вимкнув сирену і загальмував. Два лісники спостерігали, як унизу судно берегової охорони висуває телескопічну стрілу.

— Кажуть, там авто, — озвався один із них, — та ні хріна не видно.

Поліцай підійшов до краю урвиська: схил був майже прямовисний, кам’янистий, там поросла ожина і висока трава. Справді, годі було щось розгледіти.

— Кажете, авто простісінько під нами? — запитав він.

— Так передали по екстреному зв’язку. Судячи з того, де стоїть судно, гадаю, авто було на майданчику і з якоїсь причини телепнулося у прірву. Молюся тільки за одне: аби лише не підлітки були… Приїхали цілуватися вночі й не поставили авто на ручне гальмо.

— О господи! — прошепотів Венслоу. — Я теж сподіваюся, що це не діти.

Він оглянув частину майданчика, що прилягала до урвища. Поміж асфальтом і початком схилу була довга смуга землі. Він пошукав сліди — видерту траву й поламану ожину в тому місці, де авто покотилося з кручі.

— Гадаєте, авто не зупинилося? — запитав він лісника.

— Авжеж. Скільки вже просять поставити загорожу. Це точно діти. Хильнули по чарчині й не загальмували. Бо тверезому треба дуже постаратися, щоб не загальмувати біля краю майданчика.

Катер завершив свою роботу й відійшов од кручі. Чоловіки побачили авто, що теліпалося на стрілі. Венслоу зв’язався по радіо з береговою охороною.

— Яке авто? — запитав він.

— «Шевроле монте-карло», — відповіли йому. — Чорний.

— «Шевроле монте-карло»? Підтвердьте, це чорний «шевроле монте-карло»?

— Підтверджую. Номери нью-гемпширські. Всередині труп. Моторошне видовище.

*

Уже дві години ми теліжилися гуркітливим службовим «крайслером» Ґегаловуда. Це було у вівторок, 22 липня 2008 року.

— Сержанте, може, я сяду за кермо?

— Тільки не ви.

— Ви дуже повільно їдете.

— Я їду обережно.

— Це не авто, сержанте, а бляшанка.

— Це авто поліції штату. Майте повагу до нього.

— Тоді це бляшанка поліції штату. Може, хоч музику ввімкнемо?

— І не мрійте, письменнику. Ми не дівчатка на прогулянці, у нас розслідування.

— Знаєте, мабуть, я напишу в книжці, що ви водите авто, як старенький дідок.

— Увімкніть музику, письменнику. І якомога гучніше. Щоб я більше вас не чув, аж поки ми приїдемо.

Я зареготав.

— Гаразд, нагадайте, що це за чоловік. Даррен…

— …Венслоу. Служив у поліції Саґамора. Його викликали, коли рибалки знайшли розбите авто з Лютером.

— Чорний «шевроле монте-карло».

— Так.

— Здуріти можна! Чому ж ніхто не побачив зв’язку?

— А я звідки знаю, письменнику. Оце і маємо з’ясувати.

— А що робить тепер Венслоу?

— Вийшов на пенсію кілька років тому. Тепер разом із двоюрідним братом тримає гараж. Ви що, записуєте?

— Так. Що сказав він вам учора по телефону?

— Та нічого особливого. Здається, здивувався. Сказав, що вдень його можна знайти в гаражі.

— А чому ви його по телефону не запитали?

— Найкраще спілкуватися віч-на-віч, письменнику. По телефону очей не видно. Це для таких слабаків, як ви.

Гараж стояв на в’їзді до Саґамора. Ми знайшли Венслоу біля старого «б’юїка»: він колупався у двигуні. Чоловік вигнав брата з кабінету, запросив нас туди, поскидав зі стільців теки зі звітністю, щоб ми могли сісти, довго мив руки над умивальником, а потім зварив кави.

— Ну? — запитав він, наливаючи нам каву. — Що таке сталося, аж до мене з’явилася поліція штату Нью-Гемпшир?

— Я вам уже вчора казав, — мовив Ґегаловуд. — Ми розслідуємо обставини смерті Ноли Келлерґан. І нас, зокрема, цікавить автокатастрофа на вашій дільниці 26 вересня 1975 року.

— Чорний «монте-карло»?

— Так. Як ви дізналися?

— Ви розслідуєте цю справу. А я й сам тоді подумав, що це якось пов’язано.

— Справді?

— Авжеж. До речі, тому і пам’ятаю про це. Маю на увазі, бо з часом деякі події забуваються, а деякі врізаються в пам’ять. Той випадок важко забути.

— Чому?

— Знаєте, якщо ви полісмен у маленькому містечку, то аварії на шляхах — чи не найважливіше, з чим випадає стикатися. Я про те, що за весь час моєї служби трупи бачив лише у дорожньо-транспортних пригодах. Але тут було інше: у попередні тижні нас підняли по тривозі через зникнення дівчинки в Нью-Гемпширі. Всі старанно шукали чорний «шевроле монте-карло», нам наказали пильнувати. Пам’ятаю, за тієї пори я під час патрулювання тільки те й робив, що ловив «шевроле» всіх кольорів, схожі на ту модель, і перевіряв їх. Адже чорний «шевроле» можна легко перефарбувати. Одне слово, дуже цим перейнявся, як і решта полісменів: ми хотіли будь-що знайти ту дівчинку. І ось нарешті якось уранці, коли я був на чергуванні, берегова охорона сповістила, що піднімає авто біля узгір’я в бухті Сансет. І вгадайте, якої марки те авто…

— Чорний «монте-карло».

— Так отож. З нью-гемпширськими номерами. І з трупом усередині. Досі пам’ятаю, як оглядав його: впавши з кручі, авто перетворилося на млинець, а від чолов’яги сама лемішка лишилася. Ми знайшли там документи на ім’я Лютера Калеба. Добре це пам’ятаю. Обнишпорили кожен сантиметр, та нічого цікавого не знайшли. Автівка належала великій компанії з Конкорда, «Стерн лімітед». Треба сказати, вода сильно там усе попсувала. Але ми таки знайшли скалки від ущент розтрощеної пляшки з-під віскі. У багажнику — лише валіза з одягом.

— Речі?

— Так. Щоправда, небагато.

— І що ви зробили потім? — запитав Ґегаловуд.

— Що й належить: почав надсилати запити, з’ясовувати, хто цей чоловік, що він тут робив і коли загримів із кручі. Шукав усе про Калеба і вгадайте, що знайшов?

— Скаргу до аврорівської поліції за сексуальні домагання, — іронічно вкинув Ґегаловуд.

— Точно! А ви звідки знаєте?

— Та знаю.

— Тієї миті я подумав, що це вже не просто збіг. Спершу з’ясував, чи не заявляв хтось про його зникнення. Досвід роботи з дорожніми пригодами показує, що завжди знаходяться родичі, які розшукують зниклого. І це часто дає змогу ідентифікувати жертву. Але й тут нічого не було, ніяких заяв. Дивно, правда ж? Я відразу ж зателефонував до компанії «Стерн лімітед», щоб дізнатися бодай щось. Сказав, що знайшов їхній автомобіль, і тут мене попросили зачекати: зазвучала музика, й за хвилю мене з’єднали з паном Елайджею Стерном. Нащадком роду Стернів. Особисто. Я пояснив йому ситуацію, запитав, чи не зникало його авто, і він відповів, що ні, не зникало. Я розповів про чорний «шевроне», і Стерн заявив, що на ньому зазвичай їздив його водій, коли не був на роботі. Тоді поцікавився, коли він востаннє бачив свого водія. Стерн сказав, що той пішов у відпустку. Я запитав: «А давно він пішов?» — «Кілька тижнів тому». — «А де він у відпустці?» Він відповів, що не знає. Усе це видалося мені дуже дивним.

— І як ви вчинили? — запитав Ґегаловуд.

— Я подумав, що ми знайшли головного підозрюваного. І відразу ж зателефонував начальникові поліції Аврори.

— Ви дзвонили Праттові?

— Аякже. Ага, саме так його і звали: Пратт. Я сповістив йому про ту знахідку. Адже він керував розслідуванням.

— І що він?

— Приїхав того ж таки дня. Подякував мені, уважно вивчив справу. Був дуже приязний. Оглянув авто і сказав, що, на жаль, воно не схоже на модель, що він переслідував, та й сумнівається він уже, чи то був «шевроле монте-карло» чи «шевроле-нова», бо вони майже не відрізняються, — збирався уточнити це в помічника шерифа. Докинув також, що вже мав на підозрі того Калеба, та є чимало доказів його невинності, тому ця версія хибна. Він попросив усе-таки надіслати йому рапорт, і я надіслав.

— То ви сповістили Пратта, а він навіть не перевірив вашої версії?

— Так. Кажу ж, начальник запевнив мене, що це помилка. Він не сумнівався, а розслідування очолював саме він, тому знав, що робить. Пратт сказав, що це просто дорожня пригода, тож я так і написав у рапорті.

— Вам це не здалося дивним?

— Тоді не здалося. Я подумав, що надто захопився і поспішив. Але роботу я на тому не завершив: відправив тіло на експертизу, передовсім щоб збагнути, що могло статися й чи ця аварія не через алкоголь, бо ми ж знайшли розбиту пляшку. Та через падіння, а потім іще й од морської води тіло майже не збереглося, тож стверджувати щось напевне було неможливо. Кажу ж, від чоловіка лишилася лемішка. Експерт міг лише сказати, що тіло пролежало там кілька тижнів. Лежало б іще хтозна-скільки, якби той рибалка не помітив відблиск автівки. А потім тіло повернули родині, і все. Кажу вам, за всіма ознаками то була звичайна автокатастрофа. Та зараз, коли я стільки всього дізнався, надто ж про Пратта і дівчинку, я вже нічого не певен.

У тій сцені, як її змалював Даррен Венслоу, і справді було багато незрозумілого. Після розмови з ним ми з Ґегаловудом пішли кинути щось на зуб на набережну Саґамора. Маленький порт, до нього приліпилася крамничка і ятка з листівками. Гожа днина, яскраві барви, неозорий океан. Довкола, то тут, то там, часом коло самісінької води розкидано прегарні пістряві будиночки з доглянутими садками. Ми замовили стейків і пива в маленькому шинку з терасою на палях, що нависала над океаном. Ґегаловуд замислено ремиґав стейки.

— Про що ви думаєте? — запитав я.

— Про те, що всі факти свідчать проти Лютера. Він їхав з речами… Тобто вирішив тікати і, може, забрати з собою Нолу. Та план провалився: Нола вирвалася, йому довелося вбити бабцю Купер, а потім він ударив Нолу, не розрахувавши сили.

— Гадаєте, убивця — він?

— Як на мене, так. Але тут не все зрозуміло… Не втямлю, чому Стерн нічого не сказав нам про чорний «шевроле». Все-таки це важлива деталь. Лютер зникає разом з автомобілем його компанії, а Стерна це не турбує? І чому, в дідька, Пратт нічого не став з’ясовувати про нього?

— Вважаєте, Пратт якось причетний до зникнення Ноли?

— Скажу так: непогано було б до нього поїхати і запитати, чому він відмовився від версії з Калебом, попри рапорт Венслоу. Поміркуйте самі: йому подають на таці підозрюваного на «шевроле монте-карло», а він каже, що той ні до чого не причетний. Хіба не дивно? І якщо він сумнівався у марці тачки, вважав, що то радше «нова», ніж «монте-карло», то мав би занести це до рапорту. Але в рапорті йдеться лише про «монте-карло»…

Того ж дня, по обіді, ми вирушили до Монберрі, у маленький мотель, де оселився Пратт. То була одноповерхова будівля з десятком вишикуваних рядком номерів і місцем для паркування перед кожними дверима. Мотель видавався безлюдним, автомобілів було тільки два: один із них — перед Праттовим номером, либонь, його власний. Ґегаловуд постукав у двері. Відповіді не було. Він загупав дужче, з тим-таки успіхом. Проходила покоївка, і Ґегаловуд попросив її відчинити двері загальним ключем.

— Це неможливо, — мовила вона.

— Як це — неможливо? — вигукнув Ґегаловуд, показуючи їй свій жетон.

— Сьогодні я вже декілька разів приходила, щоб прибрати у номері, — пояснила жінка. — Гадала, може, клієнт вийшов, а я не бачила, та в нього ключ стирчить у шпарині, зсередини. Відчинити неможливо. Отже, він тут. Хіба що вийшов, і двері захряснулися разом із ключем, таке буває, коли клієнт поспішає. Але його авто на місці.

Ґегаловуд спохмурнів. Він гупав у двері, вимагаючи негайно відчинити. Пробував зазирнути у вікно, та через штори нічого не було видно. Тоді вирішив висадити двері. Після третього удару ногою замок вилетів.

Колишній начальник поліції Пратт лежав у калюжі крові.

8. Анонімник

— Маркусе, виграє той, хто ризикує. Щоразу як перед вами постає нелегкий вибір, згадуйте це правило. Хто не ризикує, той не виграє.

Витяг зі «Справи Гаррі Квеберта»

У вівторок, 22 липня 2008 року, довелося й містечкові Монберрі пережити переполох, що охопив Аврору декілька тижнів тому, коли виявили тіло Ноли Келлерґан. Поліційні патрулі з усього округу з’іжджалися до мотелю неподалік від промзони. Пліткували, що вбили колишнього начальника аврорівської поліції.

Сержант Ґегаловуд незворушно стояв біля дверей номера. Декілька експертів працювали на місці злочину, і він не втручався, лише спостерігав. Я питав себе, що відбувається зараз у нього в голові. Раптом він обернувся, помітив, що я стежу за ним, сидячи на капоті поліційного авто, і, мов розлючений бугай, посунув на мене.

— Якого дідька ви тут робите зі своїм плеєром, письменнику?

— Надиктовую епізод для книжки.

— А ви знаєте, що сидите на капоті поліційного автомобіля?

*

— Якого дідька ви тут робите зі своїм плеєром, письменнику?

— Надиктовую епізод для книжки.

— А ви знаєте, що сидите на капоті поліційного автомобіля?

— Ох, перепрошую, сержанте. Які новини?

— Негайно вимкніть плеєр.

Я скорився.

— За попередніми результатами слідства, Праттові завдали ударів по голові, — сказав Ґегаловуд. — Один або кілька. Важким предметом.

— Як Нолі?

— Десь так. Смерть настала понад дванадцять годин тому. Простіше кажучи, сьогодні вночі. Думаю, він знав убивцю. Певне, відчинив йому, може, й чекав на нього. Вдарили його по потилиці, тобто він, мабуть, обернувся спиною, вочевидь не остерігався, й гість, скориставшись цим, завдав смертельного удару. Знаряддя вбивства ми не знайшли. Напевне, вбивця забрав його з собою. Якась арматура чи щось таке. Це означає, що ми маємо не сварку, що переросла у бійку, а навмисне вбивство. Хтось прийшов сюди, щоб убити Пратта.

— Свідки є?

— Жодного. У мотелі майже пустка. Ніхто нічого не бачив і не чув. Службовець на прийомі йде о сьомій вечора. Відтоді і до сьомої ранку працює нічний охоронець, але він сидить перед телевізором, тому нічого не зміг нам сказати. Камер стеження теж немає.

— Як ви гадаєте, чиїх це рук діло? — запитав я. — Того, хто і Гусячу бухту підпалив?

— Може, й так. Принаймні це напевне той, кого Пратт прикривав, і він злякався, що начальник поліції заговорить. Може, Пратт увесь цей час знав, хто убив Нолу. І його прибрали, щоб він замовк навіки.

— І у вас уже є гіпотеза, сержанте?

— А хто сполучна ланка всіх цих елементів — Гусячої бухти, чорного «шевроле»?.. Крім Гаррі Квеберта…

— Елайджа Стерн?

— Таки він. Я вже міркував над цим і думаю знову, дивлячись на Праттів труп. Не знаю, чи вбив Елайджа Стерн Нолу, та мені весь час спадає на думку, а чи не прикривав він Калеба всі ці тридцять років? Ця загадкова відпустка, зникле авто, що він нікому про нього не казав…

— І який висновок, сержанте?

— Злочинець — Калеб, але до цієї історії причетний і Стерн. Гадаю, після того, як його виявили у чорному «шевроле» на Сайд-Крік-лейні і йому пощастило втекти від Пратта під час гонитви, Калеб заховався в Гусячій бухті. Район було оточено, він знав, що шансів утекти в нього нема, а ось там його ніхто не шукатиме. Ніхто, крім… Стерна. Може, Стерн 30 серпня 1975 року справді згаяв увесь день на різні «зустрічі», як він ото сказав. Та ввечері, повернувшись додому і побачивши, що Лютера до того ж нема, він узяв один зі службових автомобілів, не такий помітний, як його блакитний «мустанґ», хіба міг він усидіти на місці? Цілком логічно, він мав вирушити на пошуки Лютера, щоб той не впоров якоїсь дурниці. Гадаю, він так і зробив. Та коли приїхав до Аврори, було вже пізно: скрізь поліція, трагедія, що він її так боявся, вже сталася. Він мав будь-що знайти Калеба, тож куди він подався передовсім, га, письменнику?

— До Гусячої бухти.

— Так отож. То був його дім, і він знав, що Лютер там у безпеці. Либонь, і дублікат ключів у нього міг бути. Стерн хоче поглянути, що коїться в Гусячій бухті, і знаходить там Лютера.

30 серпня 1975 року за версією Ґегаловуда

Стерн знайшов «шевроле» коло дверей гаража. Лютер схилився над багажником.

— Лютере! — заволав Стерн, виходячи з авто. — Що ти накоїв?

Лютер був страшенно переляканий.

— Ми… ми пошварилися… Я не хтів жропити їй поляше.

Стерн підійшов і побачив у багажнику нерухому скорчену Нолу зі шкіряною торбинкою на плечі.

— Та ти ж… ти її вбив…

Стерна знудило.

— А то вона пішла б до полішії…

— Лютере, що ти накоїв! Що ти накоїв?!

— Жмилуйшя, допоможи мені. Елі, допоможи.

— Тобі треба тікати, Лютере. Якщо тебе заарештують, потрапиш на електричний стілець.

— Ні, пошалій мене! Тільки не че! Не че! — перелякано заволав Лютер.

Раптом Стерн помітив у нього за поясом колодку пістолета.

— Лютере, що… що це?

— Бабчя… бабчя вше башила…

— Яка ще бабця?

— Ну там, у хаті…

— О боже, тебе хтось бачив?

— Елі, ми ж Нолою пошварилися… Вона не хтіла шлухатишя. Мені довелошя жробити їй поляше. Та вона вирвалашя і побігла, жапігла до тої хати… Я теж увійшов туди, гадав, нікого нема. А натрапив на ту бабчю… Мені довелошя її впити…

— Що? Що ти верзеш?

— Елі, благаю, допоможи!

Треба було позбутися тіла. Не гаючи й миті, Стерн узяв заступ і пішов копати яму. Місце обрав коло берега, де ґрунт був м’який і де ніхто, головне, Квеберт, не помітить перекопаної землі. Він швидко викопав неглибоку могилу і гукнув Калебові, щоб той приніс тіло, але не побачив його. Знайшов аж біля авто: той стояв навколішки, тримаючи в руках стос аркушів.

— Лютере! Що ти тут робиш, чорт би тебе вхопив!

Лютер плакав.

— Це Квепертова книшка… Нола мені про неї казала… Він напишав для неї книшку… Це шудова книшка.

— Неси її туди, я викопав яму!

— Жашекай.

— Га?

— Я хошу шкажати їй, шо я її кохаю.

— Що?

— Напишу кілька шлів. Дай мені рушку. Потім ми її поховаємо і я нажавшди жникну.

Стерн лайнувся, але таки дістав із кишені ручку, простягнув Калебові, й той написав на першій сторінці рукопису: «Прощавай, люба Ноло». Потім побожно поклав рукопис у торбинку, що висіла в Ноли на плечі, доніс її до ями і вкинув у могилу. Вони засипали її і розрівняли землю, накидавши зверху соснової глиці, шишок і моху, щоб усе мало звичний вигляд.

— А що було далі? — запитав я.

— А далі, — відказав Ґегаловуд, — Стерн почав думати, як захистити Лютера. І вийшов на Пратта.

— На Пратта?

— Так. Гадаю, Стерн знав, що Пратт учинив із Нолою. Відомо, що Калеб вештався довкола Гусячої бухти, що він шпигував за Гаррі та Нолою. Він міг бачити, як Нола сіла до Пратта в авто і той змусив зробити йому мінет… І міг розповісти Стернові. Тож того вечора Стерн залишає Лютера в Гусячій бухті, а сам їде до Пратта в поліцію, трохи згодом, годині об одинадцятій, коли припиняються пошуки, він зостається наодинці з Праттом і шантажує його, тобто вимагає дати Лютерові змогу забратися відціля, пропустити його через застави, а за те обіцяє мовчати про Нолу. І Пратт погоджується, бо як іще Калеб зміг би вільно дістатися аж до Массачусетса? Та Калеб відчуває, що його загнали в глухий кут. Йому нема куди їхати, він пропав. Він купує віскі і напивається. Хоче покінчити з усім. І падає з кручі у бухті Сансет. За кілька тижнів авто знаходять, і Пратт приїздить до Саґамора, щоб зам’яти справу, й вилучає Купера з переліку підозрюваних.

— А нащо вилучати Калеба, якщо він уже мертвий? — запитав я.

— Тому що є Стерн. І Стерн знає. Знімаючи вину з Калеба, Пратт захищає себе.

— Тобто Пратт і Стерн від самого початку знали правду?

— Авжеж. Вони поховали цю історію в надрах своєї пам’яті. І вже ніколи не зустрічалися. Стерн позбувся маєтку, продавши його Гаррі, й більше носа не потикав до Аврори. Тридцять років усі вважали, що цю справу ніколи не розкриють.

— Аж раптом виявили Нолине тіло.

— І один упертий писака заходився порпатися в цій історії. Його щосили намагалися зупинити, щоб він не дізнався, як усе було насправді.

— То Пратт і Стерн хотіли зам’яти цю справу, — сказав я. — А хто ж тоді вбив Пратта? Стерн? Побачив, що Пратт ладен розколотися і розповісти правду?

— А це ще треба з’ясувати. Але поки що мовчіть про це, письменнику, — сказав Ґегаловуд. — Не пишіть нічого на цю тему, не хочу, щоб сталося ще одне витікання інформації. Я збираюся докладно вивчити біографію Стерна. Цю версію перевірити буде непросто. Та хай там як, у всіх версій є спільна ланка — Лютер Калеб. Якщо він і справді убив Нолу Келлерґан, то ми матимемо підтвердження…

— Результати графологічної експертизи, — підхопив я.

— Так.

— Останнє запитання, сержанте: чому Стерн намагався так вибілити Калеба?

— Хотів би я знати це, письменнику.

Розслідування вбивства Пратта мало бути складне: поліція не мала ніяких достеменних даних і не могла висунути жодної версії. За тиждень після його смерті ховали Нолині останки, які нарешті віддали батькові. То було в середу, 30 липня 2008 року. Церемонія відбувалася на аврорівському цвинтарі по обіді, під раптовим дощем; людей прийшло небагато. Я не поїхав туди. Девід Келлерґан підкотив на мотоциклі простісінько до могили, і ніхто не зважився зробити йому зауваження. У вухах, як завжди, стирчали навушники, і, як мені сказали, промовив він лише одну фразу: «Нащо її викопали, якщо знову закопують?». І не зронив жодної сльози.

На похорони я не поїхав, бо вирішив зробити дещо на той момент важливіше — подався до Гаррі, щоб підтримати його. Він сидів на майданчику для паркування голий по пояс, під теплим дощем.

— Гаррі, сховайтеся під дах, — сказав я.

— Вони ховають її?

— Так.

— Вони її ховають, а мене там нема.

— Так ліпше… Краще, щоб вас там не було… Через усю цю історію.

— Та начхати мені на те, що люди скажуть! Вони ховають Нолу, а мене там нема, я не можу попрощатися з нею, побачити її востаннє. Побути з нею. Тридцять три роки мріяв я побачити її, нехай і востаннє. Знаєте, де би хотілося мені опинитися?

— На похороні?

— Ні, в письменницькому раю.

Він ліг на бетоні й завмер. Я вмостився поруч. Нас кропила мжичка.

— Маркусе, мені здається, що краще б це я помер.

— Знаю.

— Звідки ви знаєте?

— Друзі таке відчувають.

Ми довго мовчали. Потім я знову озвався:

— Нещодавно ви казали, що ми не можемо більше бути друзями.

— Це правда. Ми потроху прощаємося, Маркусе. Це так, наче ви знаєте, що я от-от помру, і у вас лишилося декілька тижнів, щоб з цим змиритися. Це рак дружби.

Він склав руки навхрест і заплющив очі. Я теж так зробив. І ми ще довго лежали отак на бетонному майданчику.

Того ж таки вечора я подався з мотелю до «Кларксу» поговорити з людьми, які були на похороні Ноли. Ресторан пустував: один-єдиний кельнер спроквола витирав шинквас, але з останніх сил таки натиснув ручку автомата і націдив мені пива. І тоді я вгледів Роберта Квінна, який, забившись у куток зали, жував горішки й розв’язував кросворди в старих газетах, що валялися на столах. Певне, ховався від жінки. Я підійшов до нього, запропонував пива, і він погодився: посунувся на лаві, звільнивши мені місце. То був зворушливий жест: я міг вмоститися напроти нього на будь-якому вільному стільці, та він посунувся, щоб я сів поруч, на одній із ним лавці.

— Ви були на похоронах Ноли? — запитав я.

— Був.

— І як воно там?

— Погано. Як усе в цій історії. Журналістів було більше за родичів.

Ми трохи помовчали, потім він запитав, щоб підтримати розмову:

— А як там ваша книжка?

— Потроху, дякую. Та вчора я перечитав усе і зрозумів, що маю дещо з’ясувати. Зокрема, те, що стосується вашої дружини. Вона каже, що мала текст, який компрометував Гаррі, написаний його рукою, і що той текст дуже загадково зник. Ви не знаєте часом, куди подівся той папірець?

Перш ніж відповісти, він добряче ковтнув пива і навіть укинув до рота кілька горішків.

— Згорів, — нарешті мовив він. — Цей нещасний папірець згорів.

— Що? Як ви це знаєте? — приголомшено запитав я.

— Бо це я його спалив.

— Що? Чому? А головне, чому ви ніколи про це не казали?

Він стенув плечима з філософським виглядом.

— А мене про це ніколи не питали. Ось уже понад тридцять три роки моя дружина знай товче про той папірець. Надсаджується, волає, репетує: «Він був тут! У сейфі! Тут! Тут!». І хоча б раз запитала: «Роберте, любий, ти часом не бачив того папірця?». Ніколи не запитувала, то я й мовчав.

Я щосили постарався приховати подив, щоб він не замовк.

— Але як це сталося?

— Усе розпочалося однієї неділі, пополудні: дружина влаштувала дурнуватий обід у садку на честь Квеберта, а Квеберт не прийшов. Сказившись, вона вирішила поїхати до нього. Добре пам’ятаю той день, 15 липня 1975 року. Той самісінький день, коли бідолашка Нола намагалася вкоротити собі віку.

Неділя, 13 липня 1975 року

— Роберте! Роберте!

Тамара вдерлася до хати, як та відьма, вимахуючи якимось папірцем. Помчала кімнатами першого поверху і знайшла чоловіка у вітальні, він читав газету.

— Роберте, щоб ти скис! Чому мовчиш, коли тебе гукають? Оглух? Поглянь! Поглянь, що за жах! Прочитай цю гидоту!

Вона простягнула йому вкрадений аркуш, і він прочитав:

«Ноло моя, люба Ноло, любове моя, що ти накоїла? Нащо ти хотіла піти з життя? Я кохаю тебе, кохаю понад усе на світі. Не кидай мене. Якщо ти помреш, я теж помру. Все, що мені треба в житті, Ноло, це ти. Чотири літери: Н-О-Л-А».

— Де ти це знайшла?

— Ха! У того покидька Гаррі Квеберта!

— Ти вкрала це у нього вдома?

— Нічого я не вкрала! Я позичила! Ох, так я і знала! Він мерзенний збоченець. Мене нудить! Я зараз виблюю. Чуєш, Бобусику, виблюю! Гаррі Квеберт закохався у дівчинку! Це незаконно! Він просто свиня! Свиня! Подумати лишень, він сидів у «Кларксі», щоб дивитися на цю дитину! Він ходить до мого ресторану, щоб милуватися цицьками неповнолітнього дівчати, уяви собі!

Роберт кілька разів перечитав текст. Не було сумніву: то були слова кохання, і написав їх Гаррі. Слова кохання до п’ятнадцятирічної дівчинки.

— Що ти робитимеш із цим? — запитав він Тамару.

— Ще не знаю.

— Заявиш у поліцію?

— У поліцію? Ні, Бобусику. Не зараз. Не хочу, щоб усі знали, що цей злочинець Квеберт хоче якусь сцикуху, а не нашу красуню Дженні. До речі. Де вона? У своїй кімнаті?

— Уяви собі, не встигла ти вийти з хати, як приїхав отой молодий полісмен, Тревіс, і запросив її на літній бал. Вони поїхали вечеряти в Монберрі. Тож наша Дженні знайшла собі іншого кавалера для балу, може, воно й негарно, але…

— Негарно, негарно! Сам ти негарний, нещасний Бобусику! Так, а зараз шуруй відціля! Мені треба десь заховати цей папірець, і ніхто не повинен знати де.

Бобусик слухняно підвівся і подався дочитувати газету на ґанок. Та не зміг читати, бо всі його думки роїлися довкола відкриття, яке зробила дружина. Великий письменник Гаррі писав слова кохання до дівчинки, вдвічі молодшої за нього. До гарненької маленької Ноли. Прикро, та ще й як. Може, треба попередити Нолу? Сказати, що в Гаррі дивні уподобання, що він може навіть бути небезпечний? Чи заявити до поліції, щоб його оглянув лікар і призначив лікування?

За тиждень після того випадку відбувся літній бал. Роберт із Тамарою сиділи в кутку зали і пили безалкогольний коктейль, аж помітили поміж гостями Гаррі Квеберта. «Поглянь, Бобусику, — просичала Тамара, — ось той збоченець!» Вони якусь хвилю стежили за ним, і Тамара знай кляла Квеберта, пошепки, щоб чув тільки Роберт.

— Що ти робитимеш із тим папірцем? — запитав урешті Роберт.

— Та не знаю. Але знаю, що спершу я змушу його заплатити мені за все, що він винен! У нього борг сотень на п’ять!

Здавалося, Гаррі почувався ніяково; він хильнув у барі чарчину і попрямував до вбиральні.

— Глянь, до нужника йде, — сказала Тамара. — Поглянь, Бобусику, поглянь! Знаєш, що він зараз робитиме?

— По-грубому оправиться?

— Та ні, почне зараз м’яшкорити свою кабаку, уявляючи, як порає те дівча!

— Що?

— Заткнися, Бобусику, ти весь час базікаєш, чути тебе вже не хочу. І сиди тут, зрозумів?

— Ти куди?

— Сиди й не ворушися. І подивишся, що я зроблю.

Тамара поставила шклянку на високий столик і потихеньку прослизнула до вбиральні, куди щойно ввійшов Гаррі Квеберт. За кілька секунд вона квапливо вийшла звідти і повернулася до чоловіка.

— Що ти там робила? — запитав Роберт.

— Помовч, кажу тобі! — гаркнула на нього дружина, знову взявши коктейль. — Мовчи, бо нас накриють!

Емі Пратт оголосила початок вечері, і гості почали помалу розсідатися. Цієї миті з вбиральні вийшов переляканий і спітнілий Гаррі й пірнув у юрму.

— Бач, тікає мов заєць, — прошепотіла Тамара. — Ти ба, як перелякався!

— Що ж ти утнула? — знову запитав Роберт.

Тамара всміхнулася, покрутивши в руках тюбик губної помади, яким допіру писала на дзеркалі у вбиральні. І відказала:

— Ну, лишила йому, так би мовити, невеличке послання, яке він довго пам’ятатиме.

*

Я сидів у кутку в «Кларксі» й приголомшено слухав розповідь Роберта Квінна.

— То напис на дзеркалі зробила ваша дружина?

— Так. Гаррі Квеберт став для неї якимсь насланням. Тільки й мови було, що про той папірець. Тамара казала, що розправиться з Гаррі. Обіцяла, що незабаром усі газети вийдуть із заголовками: «Великий письменник — запеклий збоченець». Урешті вона поговорила з начальником поліції Праттом. Тижнів за два після балу. Все розповіла йому.

— Звідки ви знаєте? — запитав я.

Він не відразу відповів.

— Знаю. Мені… Нола сказала.

Вівторок, 5 серпня 1975 року

Роберт повернувся з фабрики о шостій вечора. Як зазвичай, поставив свій старенький «крайслер» на алеї, а потім, вимкнувши двигун, поправив перед люстерком заднього виду капелюх і зробив такий погляд, як ото в актора Роберта Стека в телевізорі, коли його герой, Еліот Несс, хоче втерти добрячого маку цілій розбишацькій ватазі. Він часто зволікав перед тим, як вийти з авто: повернення додому його вже давно не тішило. Іноді накидав добрячий гак, щоб відтягнути цю мить, іноді — зупинився біля ятки з морозивом. Коли він урешті покинув салон, здалося, наче з кущів його хтось погукав. Обернувся, якусь мить роззирався довкола, аж помітив Нолу, яка ховалася у рододендронах.

— Нола? — здивувався він. — Вітаю, маленька, як життя?

Вона прошепотіла:

— Пане Квінне, мені треба побалакати з вами. Це дуже важливо.

— То заходь, вип’ємо холодненького лимонаду, — так само голосно запропонував він.

Дівчинка дала знак, щоб він говорив тихіше.

— Ні, нам треба спокійну місцину. Може, сядемо у ваше авто і трохи проїдемося? Дорогою до Монберрі є ятка з гот-догами, там ніхто не заважатиме.

Роберта таке прохання дуже здивувало, та він погодився. Посадив Нолу в авто, і вони попрямували до Монберрі.

Проїхавши декілька миль, зупинилися перед дощаною яткою, де торгували навинос. Роберт узяв для Ноли смаженої картоплі та газованої води, а собі — гот-дог і безалкогольне пиво. Вони сіли за одним зі столиків, розставлених на траві.

— То що, мала? — запитав Роберт, наминаючи гот-дог. — Чому ти навіть до хати не можеш зайти і випити лимонаду?

— Мені потрібна ваша допомога, пане Квінне. Знаю, вам воно може видатися дивним, але… Сьогодні в «Кларксі» сталася одна подія, і ви єдина людина, здатна мені допомогти.

І Нола розповіла про розмову, що випадково почула години зо дві тому. Вона зайшла до пані Квінн по гроші, платню за ті суботи, що вона відпрацювала до спроби самогубства. Пані Квінн сама дозволила зайти, коли їй буде зручно. Була четверта година дня, в шинку — лише кілька мовчазних відвідувачів, а ще Дженні, яка прибирала посуд — вона сказала, що матінка у своєму кабінеті, проте не уточнила, що вона не сама. Кабінетом звалося місце, де Тамара Квінн тримала бухгалтерську звітність, зберігала в сейфі рецепти чергових страв, сварилася по телефону з невдатними постачальниками чи й просто зачинялася під будь-яким приводом, щоб їй дали спокій. То була тісна комірчина, де на постійно зачинених дверях завжди висіла табличка «Вхід заборонено». Потрапити туди можна було коридором за підсобкою, що вів до службової вбиральні.

Нола підійшла до дверей і вже хотіла постукати, аж до неї долинули голоси. У Тамари був якийсь чоловік. Вона нашорошила вуха і почула уривок розмови.

— Він злочинець, розумієте? — казала Тамара. — Може, й сексуальний маніяк! Ви повинні щось зробити.

— А ви певні, що це написав Гаррі Квеберт?

Нола впізнала голос начальника поліції Пратта.

— Авжеж! — відказала Тамара. — Його ж рукою написано. Гаррі Квеберт аж облизується на малу Келлерґан і пише про неї порнографічну мерзоту. Ви повинні щось вдіяти.

— Гаразд. Добре, що ви мені сказали. Одначе — це незаконне вторгнення і крадіжка, тому зараз я нічого не можу вдіяти.

— Нічого не можете? То що, чекати, коли цей покидьок щось їй заподіє? Аж тоді ви зачухаєтеся?

— Я таке не казав, — заперечив Пратт. — Я наглядатиму за цим Квебертом. А поки що зберігайте цей аркуш у надійному місці. Я не можу його взяти, бо мені добряче перепаде.

— Він лежить у мене у сейфі, — сказала Тамара. — Туди ніхто не залізе, тож він не пропаде. Прошу вас, пане начальнику, зарадьте цьому лихові. Квеберт — мерзотник і злочинець! Злочинець! Злочинець!

— Не хвилюйтеся, пані Квінн, самі побачите, як тут у нас обходяться з такими людьми.

Нола почула кроки за дверми і прожогом вибігла надвір.

Нолина розповідь приголомшила Роберта. Він подумав: сердешне дівча, ото вже її ошелешило, що Гаррі пише про неї різну непристойну гидоту. Їй треба з кимсь поділитися, і вона обрала його; він повинен виправдати цю довіру, пояснити їй ситуацію, сказати, що всі чоловіки трохи дурнуваті, зокрема, й Гаррі Квеберт, і що їй передовсім треба уникати його, а якщо боїться, що він щось їй заподіє, то нехай звернеться у поліцію. Чи, може, щось уже сталося? Може, вона хоче зізнатися, що Квеберт скривдив її? Чи зуміє він, Роберт, витерпіти таке зізнання, адже дружина каже, що він навіть вечері до столу подати як слід не може? Ото жвакав він той гот-дог і думав, які ж утішні слова їй сказати, але не встиг і рота розтулити, як дівчинка заявила:

— Пане Квінне, ви повинні допомогти мені роздобути того папірця.

Роберт мало сосискою не вдавився.

*

— Одне слово, пане Ґольдмане, нема про що тут говорити, — казав мені Роберт у кутку зали в «Кларксі». — Я все міг уявити, лише не це: вона хотіла, щоб я роздобув той клятий аркуш. Вип’ємо ще пива?

— Охоче. Такого самого. Скажіть, пане Квінне, ви не проти, якщо я запишу вашу розповідь на диктофон?

— Запишете? Заради бога. Хоч раз комусь цікаво те, що я говорю.

Роберт гукнув кельнера і замовив іще два кухлі пива, а я дістав плеєр і ввімкнув його.

— Отож ви сидите біля ятки з гот-догами, і вона просить допомогти, — нагадав я.

— Так. Моя дружина ладна була на все, аби лише знищити Гаррі Квеберта. А Нола — готова на все, щоб його від неї захистити. Я до тями не міг прийти від того, яка у нас із нею балачка виходила. Тоді й дізнався, що в них із Гаррі справжнє кохання. Пам’ятаю, як вона дивилася на мене, самовпевнена, з сяйливими оченятами, а я їй: «Що? Як це — дістати той папірець?». Вона відповіла: «Я кохаю його. І не хочу, щоб він мав проблеми. Він написав ті слова, бо я хотіла накласти на себе руки. Це моя провина, я не повинна була намагатися себе вбити. Я кохаю його, він усе, що в мене є, все, про що я могла тільки мріяти». І в нас почалася розмова про любов. «Ти хочеш сказати, що у вас із Гаррі Квебертом…» — «Ми кохаємо одне одного!» — «Кохаєте? Що ти мені оце кажеш! Не можеш ти його кохати!» — «Чому?» — «Бо він застарий для тебе». — «Вік не має значення!» — «Ого, ще й як має!» — «Значить, не повинен мати». — «Оце вже ні, дівчатам у твої роки нема чого мати діло з чоловіками його віку». — «Я кохаю його!» — «Не мели дурниць і їж свою картоплю!» — «Але ж, пане Квінне, якщо я втрачу його, то втрачу все!» Я очам своїм не вірив, пане Ґольдмане: це дівча було безтямно закохане в Гаррі. І такого почуття, як у неї, сам я ніколи не мав. Принаймні не пам’ятав, щоб колись почував щось таке до своєї дружини. Тоді, завдяки цій п’ятнадцятирічній дівчинці, я збагнув, що, мабуть, так і не зазнав кохання. І не лише я, багато людей його ніколи не знали. Задовольняючись «хорошими стосунками», люди ховаються в убозтві свого комфортного життя і проходять повз неймовірні, чарівні відчуття, що, може, тільки вони й виправдовують наше існування на землі. У мене є небіж, він із Бостона, працює в банку: грошви у нього повні кишені, одружений, троє дітей, чудова дружина і хороше авто. Не життя, а казка. І ось одного разу він приходить додому і каже дружині, що йде від неї, що покохав студентку з Гарварду, яка йому за доньку годиться, познайомився з нею під час якоїсь лекції. Всі кажуть, що він з глузду з’їхав, що хоче знайти з тією дівчиною другу молодість, а як на мене, він просто зустрів свою любов. Люди вважають, що кохають одне одного, й одружуються. А потім, одного чудового дня, самі того не бажаючи і не усвідомлюючи, відкривають для себе справжню любов. І це наче удар у сонячне сплетіння. Так, наче водень змішується з повітрям — неймовірний, сліпучий вибух, що змітає все. Тридцять років нещасливого шлюбу розлітаються, наче зненацька закипів і вибухнув велетенський відстійник — і всіх довкола заляпав. Усі ці кризи сорокарічних — чуприна сивіє, а голова дуріє, — насправді люди просто запізно відкривають сенс кохання, і від цього в них усе життя летить шкереберть.

— І що ви зробили? — запитав я.

— Для Ноли? Я відмовився. Сказав, що не хочу встрявати в цю аферу, та й не зміг би виконати її прохання, бо аркуш лежить у сейфі, а єдиний ключ від нього висить на шиї у моєї дружини. Нічого не вдієш. Вона благала, казала, що як папірець потрапить у руки поліції, то Гаррі матиме серйозні проблеми, кар’єрі кінець, може, його навіть кинуть за ґрати, а він нічого поганого не вчинив. Досі бачу її сяйливі очі, вираз обличчя, жести… В ній було якесь прекрасне шаленство. Пам’ятаю, вона сказала: «Вони все зіпсують, пане Квінне! Люди в цьому містечку геть дурнуваті! Мені воно нагадує одну п’єсу Артура Міллера про салемських відьом. Ви читали Міллера?». В очах її, немов перлинки, блищали сльози, здавалося, вони ось-ось проллються і покотяться по щоках. Я читав Міллера. І пам’ятав, який галас здійнявся, коли відбулася прем’єра на Бродвеї. Саме незадовго до страти подружжя Розенберґів. Як оце зараз пам’ятаю. Була п’ятниця. Мене потім кілька днів трясло, адже Розенберґи мали дітей, старших за мою Дженні, та все ж я весь час думав, а що з нею сталось, якби мене отак стратили. І радів, що не комуніст…

— А чому Нола прийшла саме до вас?

— Мабуть, думала, що я маю доступ до сейфа. Нічого такого, кажу ж, ключ був у жінки і більш ні в кого. Вона почепила його на ланцюжок і берегла мов зіницю ока, він висів у неї поміж грудьми. А мені вже давно шлях до її грудей був закритий.

— І що далі?

— Нола полестила мені. Сказала: «Ви такий спритний, винахідливий, ви зумієте його роздобути!». Словом, урешті-решт я погодився. Сказав, що спробую.

— Чому? — запитав я.

— Чому? Через кохання! Я ж уже сказав, їй було тільки п’ятнадцять років, а вона розповідала мені про речі, яких я не знав і, певне, ніколи вже не пізнаю. Хоч від цієї історії з Гаррі мене, правду кажучи, аж нудило. Я вчинив це задля неї, а не заради нього. І ще я запитав, що вона робитиме з Праттом. Звісно, це не доказ, але ж начальник поліції Пратт все одно про це знає. Вона глянула мені просто у вічі й сказала: «Я не дам йому нашкодити. Я зроблю його злочинцем». Тоді я не дуже второпав. А потім, коли Пратта кілька тижнів тому заарештували, я збагнув, що там, либонь, щось дивне коїлося.

Середа, 6 серпня 1975 року

Наступного дня обоє, не змовляючись, взялися до діла. О п’ятій вечора Роберт Квінн зайшов до аптеки в Конкорді й купив снодійне. Тієї ж таки хвилі Нола, щоб захистити Гаррі, стояла навколішки під столом у поліційному відділку Аврори, перетворюючи Пратта на злочинця і затягуючи його у спіраль падіння завдовжки у тридцять років.

Тієї ночі Тамара спала мов убита. Після вечері на неї налягла така втома, що вона вклалася в ліжко, навіть не змивши макіяж. Гепнулась і заснула як стояла. Все сталося так швидко, аж Роберт на мить перелякався, що всипав їй завелику дозу в шклянку з водою, тож чи бува не вбив її. Та, почувши потужне й ритмічне, мов канонада, хропіння, відразу ж заспокоївся. Зачекав до першої ночі: треба було впевнитися, що Дженні заснула й що у місті ніхто його не побачить. Коли настав час діяти, він безцеремонно струснув дружину, щоб перевірити, чи міцно вона спить: жодної реакції не було. Він зрадів і вперше в житті відчув себе дужим — дракон, який розлігся на ліжку, вже не був страшний. Він розстебнув ланцюжок у неї на шиї і зняв ключа. Перемога! Заодно ще й добряче помацав її цицьки, але з жалем усвідомив, що нічогісінько не відчуває.

Нечутно вислизнув із дому. Щоб не зчиняти гамору і не викликати підозри, взяв доччин велосипед. Крутячи в темряві педалі, з ключами від «Кларксу» і сейфа у кишені, був сповнений неймовірного піднесення: заборонений плід такий солодкий! Уже й сам не знав — робить це задля Ноли чи щоб насолити жінці. Їхав вулицями, і раптом відчув себе таким вільним, що вирішив розлучитися. Дженні вже доросла, і в нього нема причин залишатися з дружиною. Скільки можна терпіти цю відьму, він має право на нове життя. Він навмисне зробив кілька кіл, щоб довше насолодитися тим п’янким відчуттям. Потім виїхав на центральну вулицю і пішов пішки, щоб краще огледітися. Місто спало. Ніде ні вогника, ні звуку. Притуливши велосипед до стіни, він відімкнув ресторан і прослизнув досередини, орієнтуючись у світлі вуличних ліхтарів, що струмувало крізь вітрини. Дістався до кабінету. Кімнати, до якої йому категорично заборонялося заходити без спеціального дозволу дружини. Тепер він був тут господар; він удерся і походжав, немов по завойованій території. Ввімкнув ліхтарик, що взяв із собою, і спершу взявся вивчати етажерки і шухляди: він завжди мріяв обнишпорити тут усе, збагнути, що ж таке ховає дружина. Дістав декілька тек, переглянув їх, і раптом усвідомив, що шукає листи від коханців. Він давно думав — а чи не зраджує його дружина. Звісно, зраджує: хіба ж може вона задовольнятися лише ним? Але в теках були самі накладні та бухгалтерські звіти. Тоді він узявся до сейфа, сталевого, масивного, з метр заввишки, на дерев’яній підставці. Він устромив ключ у шпарину, обернув його і здригнувся, почувши, як гучно клацнуло: механізм діяв. Потягнув до себе грубі дверцята і посвітив усередину. В сейфі були чотири полиці. Вперше в житті він бачив його відчиненим і аж затремтів од хвилювання.

На першій полиці були банківські папери, останній бухгалтерський звіт, рахунки і відомості на заробітну платню.

На другій він побачив бляшанку з касовою готівкою і ще одну, де зберігалися гроші для розрахунків з постачальниками.

На третій полиці лежала корчомаха, схожа на ведмедя. Він усміхнувся: то був його перший подарунок Тамарі, під час першого їхнього побачення. Він дуже ретельно готувався до тієї миті, кілька тижнів брав понаднормову роботу на автозаправці, де працював після навчання, бо хотів повести свою Тамі до одного з найкращих закладів — французького ресторану «В Жана Клода», там подавали неймовірні страви з раків. Він вивчив усе меню, порахував, скільки коштуватиме вечеря, якщо вона замовить найдорожчі страви, заощаджував, аж поки зібрав потрібну суму й урешті запросив її. Того пам’ятного вечора він зайшов по Тамару до її батьків, і вона, дізнавшись, куди вони їдуть, благала не втрачатися на неї. «Ох, Роберте, коханий ти мій… Але це занадто, справді занадто», — сказала вона. Вона сказала «коханий». І, щоб змусити його відмовитися від тих планів, запропонувала піти до маленького італійського шиночка в Конкорді: вона вже давно хотіла туди навідатися. Вони їли спагеті, пили к’янті й домашню грапу, а потім, трохи сп’янівши, подалися на ярмарок неподалік. Дорогою назад вони зупинилися на березі океану і стали чекати світанку. Він знайшов на пляжі корч, що нагадував ведмедя, і подарував їй, саме коли з-за обрію визирнуло сонце. А Тамара пригорнулася до нього, вперше поцілувала і сказала, що назавжди збереже цей подарунок.

Вивчаючи вміст сейфа, розчулений Роберт знайшов коло тієї корчомахи стосик своїх світлин різних років. На звороті кожної, навіть зовсім недавньої, Тамара зробила помітки. На останній, квітневій, коли вони їздили дивитися автомобільні перегони, Роберт дивився в бінокль і коментував заїзди. І Тамара написала на звороті: «Мій Роберт, як і раніше, любить життя. Я кохатиму його до останнього подиху».

Крім світлин, там були різні дрібнички, нагадування про їхнє спільне життя: запрошення на весілля, на святкування дня народження Дженні, випускні фото, різні подаруночки, що, як він вважав, давно вже опинилися в смітнику. Його подарунки — дешева брошка, ручка-сувенір і оте серпантинове прес-пап’є, що він придбав під час відпустки в Канаді: за кожен дарунок його сварили: «Ох, Бобусику, і що я робитиму з цим непотребом?». І ось виявилося, що вона все це побожно зберігає у сейфі. Робертові спало на думку, що дружина ховає у сейфі свої серце, і він замислився: чому?

На четвертій полиці лежав грубий зошит у шкіряній палітурці. Він розгорнув його: то був Тамарин щоденник. Його дружина вела щоденник. А він і не знав. Розгорнувши навмання той зошит, він прочитав, посвітивши ліхтариком:

1 січня 1975 року

Святкували Новий рік у Річардсонів.

Оцінка вечора: 5 з 10. Страви ще нічого, але Річардсони дуже нецікаві люди. Ніколи досі не помічала цього. Здається, Новий рік — вдала нагода дізнатися, хто з ваших друзів нудний, а хто ні. Бобусик невдовзі помітив, що мені тоскно, і захотів розважити. Він корчив гримаси, розповідав анекдоти, вдавав, ніби краб на його тарілці розмовляє. Річардсони реготали. Пол навіть підвівся і записав один анекдот, сказав: щоб не забути. А я тільки насварила його, та й усе. Коли ми поверталися, стільки всього наговорила йому! «З твоїх заяложених анекдотів ніхто не сміється. Ти жалюгідний. Хто просив тебе корчити мартопляса? Ти інженер на великій фабриці чи хто? Поговори про роботу, покажи, що ти серйозний, поважний чоловік. Ти ж не в цирку, чорт забирай!» Він відповів, що Пол реготав із його жартів, а я звеліла замовкнути, сказала, що не хочу його слухати.

Хтозна, чому я така злюка. Я так його люблю. Він такий добрий, уважний. Не знаю, чому я з ним так поводжуся. Потім лютую на себе, ненавиджу себе і через те стаю ще гірша.

Сьогодні, першого дня нового року, я обіцяю собі змінитися. Хоча я щороку це собі обіцяю і ніколи не дотримуюся. Кілька місяців тому почала відвідувати лікаря Ешкрофта з Конкорда. Це він порадив мені вести щоденник. Він приймає мене раз на тиждень. Ніхто про це не знає. Мені буде дуже соромно, якщо хтось довідається, що я ходжу до психіатра. Люди скажуть, що я божевільна. Та я не божевільна. Я хвора. Хвора не знати на що. Ешкрофт каже, у мене потяг руйнувати все, що мені дороге. Це називається аутодеструкція. Каже, я боюся смерті й це може бути якось пов'язано. Не знаю. Знаю тільки, що мені погано. І що я кохаю свого Роберта. Я кохаю лише його. Що я без нього б робила?

Роберт згорнув зошит. Він плакав. Його дружина написала те, що ніяк не могла йому сказати. Вона його кохає. Справді кохає. Кохає лише його. Він ще ніколи не читав таких чудових слів. Утерши очі, щоб не заляпати сторінку, він перечитав іще раз; біднесенька Тамара, люба Тамара, вона страждала мовчки. Чому вона не сказала йому про Ешкрофта? Якщо їй погано, він страждатиме разом із нею, для того вони й одружилися. Посвітивши на останню полицю, він помітив папірець Гаррі, і це повернуло його до тями. Він згадав, навіщо прийшов сюди, згадав, що дружина лежить у ліжку, напившись снодійного, і що він повинен позбутися цього папірця. Він раптом розгнівався на себе за цей вчинок і замалим не відмовився від свого наміру, аж раптом йому спало на думку, що як він знищить той папірець, дружина, може, менше думатиме про Гаррі Квеберта, а більше — про нього, Роберта. Він для неї важливіший, вона його кохає. Тож узяв той аркуш і тихенько вийшов із «Кларксу», впевнившись перед тим, що не лишив ніяких слідів. Поїхав на велосипеді назад і в якомусь глухому провулку підпалив текст Гаррі Квеберта запальничкою. Дивився, як папір палає, скручується спершу в золотавому, потім у блакитному полум’ї, й потроху щезає. Незабаром від нього й сліду не лишилося. Роберт повернувся додому, надів ключа дружині на шию і ліг поруч, міцно її обнявши.

За два дні Тамара побачила, що папірця в сейфі нема. Жінка аж не тямилася: вона ж точно його туди клала, і тепер його там нема. Відімкнути сейф ніхто не міг, ключ завжди у неї, замок цілий, усе на місці. Невже вона згубила його в кабінеті? Чи несамохіть поклала не туди? Вона годинами нишпорила в кімнаті, вивертала шухляди і знову клала в них речі, перебирала папери і знову складала у стоси, та все було марно: той папірець безслідно щез.

*

Роберт Квінн розповів, що коли за декілька тижнів після того Нола зникла, дружина аж занедужала.

— Вона казала: якби в неї був той аркуш, поліція могла б узятися за Гаррі Квеберта. А Пратт пояснив їй, що без того папірця нічого не може вдіяти. Її охопила істерика. По сто разів на день вона вигукувала: «Це Квеберт! Це Квеберт! Я знаю, ти знаєш, усі ми знаємо! Ти ж бачив ту писанину, так?».

— А чому ви не розповіли в поліції те, що знали? — запитав я. — Чому не сказали, що Нола приходила до вас, говорила з вами про Гаррі? То був би слід, хіба ні?

— Та я хотів. Мене це дуже хвилювало. Ви могли б вимкнути диктофон, пане Ґольдмане?

— Авжеж.

Я вимкнув плеєр і поклав його в наплічник. Він сказав:

— Коли Нола пропала, я страшенно лютував на себе. Шкодував, що спалив той папірець, який вів до Гаррі. Адже завдяки цій дрібниці поліція могла б звернути на нього увагу, допитати, з’ясувати все до пуття. І якщо йому нема чого боятися, то й добре. Зрештою ж, невинним людям нема чого непокоїтися, правда ж? Одне слово, я гнівався на себе. І тоді почав писати анонімні листи й чіпляти Гаррі на двері, коли знав, що його немає вдома.

— Що? То це ви писали ті анонімки?

— Я. Надрукував їх цілу купу на машинці своєї секретарки на рукавичковій фабриці в Конкорді. «Я знаю, що ти зробив із цією п'ятнадцятирічною дівчинкою. І незабаром усе місто про це дізнається». Я зберігав ті листівки в автівці, у бардачку. І коли бачив, що Гаррі в місті, їхав у Гусячу бухту і залишав лист.

— Але навіщо?

— Щоб заспокоїти власне сумління. Дружна весь час товкла, що він винуватець, і я гадав, що, може, так воно і є. А коли я весь час дошкулятиму Квебертові і лякатиму його, він урешті здасться поліції. Це тривало декілька місяців. А потім я це облишив.

— І що змусило вас відмовитися від цього?

— Його скорбота. Після її зникнення він був такий сумний… Просто інша людина. І я зрозумів, що то не може бути він. І дав йому спокій.

Я сидів, роззявивши рота. Про всяк випадок запитав:

— Скажіть, пане Квінне, це не ви часом підпалили Гусячу бухту?

Він усміхнувся: моє запитання його майже потішило.

— Ні. Ви чудова людина, пане Ґольдмане, і я б вам такого не заподіяв. Не знаю, який це шаленець утнув.

Ми допили пиво.

— То ви так і не розлучилися, — сказав я. — А з дружиною тепер усе гаразд? Маю на увазі, після того, як ви знайшли у сейфі її щоденник і всі ті дрібнички?

— Усе стало тільки гірше, пане Ґольдмане. Вона так само допікала мені й жодного разу не сказала, що кохає. Жоднісінького разу! За місяці, а потім і роки, що минули відтоді, я часто підсипав їй снодійне, щоб читати і перечитувати щоденник, оплакуючи наші спогади та сподіваючись, що все якось владнається. Надія на краще — це, мабуть, і є кохання.

— Мабуть, — кивнув я.

У своєму номері я з подвоєним завзяттям узявся до книжки. Змалював, як п’ятнадцятирічна Нола Келлерґан зробила все, щоб захистити Гаррі. Як вона підставляла і компрометувала себе, щоб він міг залишитися в Гусячій бухті й писати, щоб його ніхто не турбував. Як вона потроху стала музою і берегинею його творіння. Як їй пощастило створити довкола нього такий захисний ковпак, щоб він міг зосередитися на праці й пустити на світ найкраще творіння свого життя. І поки я писав, то ловив себе на думці, що Нола Келлерґан була тією винятковою жінкою, про яку мріє кожен письменник. Якось надвечір мені з Нью-Йорка зателефонувала Деніза, яка напрочуд старанно і самовіддано правила мій текс; вона сказала:

— Маркусе, здається, я плачу.

— Чому це? — не второпав я.

— Через ту дівчинку, Нолу. Здається, я теж її люблю.

Я всміхнувся й відказав:

— Як на мене, Денізо, її всі любили. Всі на світі.

А за два дні зателефонував страшенно схвильований Ґегаловуд.

— Письменнику! — заволав він. — У мене результати експертизи! Нехай йому всячина, ви своїм вухам не повірите! Почерк на рукописі — Лютера Калеба! Ніяких сумнівів. Ми знайшли вбивцю, Маркусе. Ми його знайшли!

7. Після Ноли

— Бережіть кохання, Маркусе. Нехай воно буде найбільшою вашою перемогою, єдиною метою. Коли вмирають одні люди, після них приходять інші люди. Після книжок будуть інші книжки. Після слави настане інша слава. Після грошей припливуть іще гроші. Та після кохання, Маркусе, після нього залишиться тільки сіль висохлих сліз.

Після Ноли не було вже ніякого життя. Всі казали, що після її зникнення Аврору багато місяців переслідував страх і містечко потроху поринало в депресію.

Була осінь, дерева пістрявіли барвами. Та дітлахи більше не качалися у величезних купах опалого листя вздовж алей: занепокоєні батьки пильно наглядали за ними. Тепер вони супроводжували своїх нащадків до шкільного автобуса, а коли він мав повернутися, виходили на вулицю. З пів на четверту матері вишиковувалися рядком на тротуарі, перед своїми домівками: живоплоти на пустельних вулицях, мовчазні чатові, що чекали на своїх дітлахів.

Дітям заборонили виходити надвір без дорослих. Де й поділася та щаслива пора, коли на вулицях було повнісінько малечі, яка гасала, заливаючись веселим реготом. Ніхто не грав у хокей на роликах біля гаражів, ніхто не плигав через шворку і не скакав величезними «класиками», намальованими крейдою на асфальті центральної вулиці, а хідник перед цукернею родини Гендорфів, де менше ніж за п’ять центів можна було купити цілу жменю цукерок, не був захаращений велосипедами. На вулицях стояла моторошна тиша: Аврора перетворилася на місто-примару.

Люди замикалися на ключ, а як западала ніч, батьки та чоловіки, організувавшись у загони самооборони, ходили вулицями, захищаючи свої домівки і свої сім’ї. У більшості були киї, декотрі мали мисливські рушниці. І казали, що стрілятимуть, не вагаючись.

Довіри не залишилося. Приїжджих, комівояжерів і водіїв далеких рейсів зустрічали неприязно і наглядали за ними. Та найгірше було те, що мешканці міста не довіряли одне одному. Сусіди, які дружили понад чверть століття, тепер шпигували одне за одним. І кожен думав собі: а що ж робив інший надвечір 30 серпня 1975 року.

Авророю весь час їздили автомобілі місцевої та окружної поліції; відсутність правоохоронців непокоїла, а їхня надмірна присутність викликала жах. І коли знайомий чорний «форд» без знаків розрізнення, що належав поліції штату, стояв коло будинку номер 245 на Террас-авеню, всі непокоїлися, чи не привіз капітан Родік якихось новин. Дім Келлерґанів стояв зі зсунутими шторами — день при дні, а потім — тижнями та місяцями. Оскільки Девід Келлерґан не служив уже відправ у церкві, з Манчестера терміново прислали нового священика, щоб відправи у соборі Сен-Джеймс не припинялися.

А потім були жовтневі тумани. В усіх усюдах запала густа сіра і вогка імла, потім пішли холодні дощі. Гаррі сидів сам у Гусячій бухті й потроху занепадав. Уже два місяці він нікуди не виходив. На весь день замикався в кабінеті й цокотів на друкарській машинці, не відриваючись від стосу списаних сторінок, перечитував їх і старанно передруковував. Прокидався він рано і давав собі лад: ретельно голився, гарно вбирався, хоч і знав, що не вийде з дому і нікого не побачить. Потім сідав за стіл і брався до праці, часом одходячи лише для того, щоб зварити кави; решту часу — переписував, правив, шматував написане і розпочинав усе наново.

Його самотність порушувала тільки Дженні. Щодня, закінчивши зміну, вона приходила його відвідати, бо непокоїлася, дивлячись, як він згасає. Зазвичай вона з’являлася десь о шостій вечора і, пройшовши кілька кроків од авто до ґанку, встигала змокнути мов хлющ. Приносила їжу з «Кларксу»: сандвічі з курятиною, яйця у майонезі, макарони з сиром і вершками, гарячі пиріжки в лоточку, що смаковито парували, — вона приховувала їх од відвідувачів, щоб і йому дісталося. Дженні дзвонила в двері.

Він підстрибував на стільці й біг до дверей. Нола, люба Нола! Вона стояла тут, перед ним, гарна, і вся аж сяяла. Вони кидалися одне одному в обійми, він підхоплював її, кружляв по вітальні, по всьому світові, і вони цілувалися. Нола! Нола! Нола! Вони знову цілувалися і танцювали. Було прекрасне літечко, небо сліпуче мерехтіло вечірніми барвами, над їхніми головами ширяли чайки, що виспівували, мов соловейки, вона всміхалася, сміялася, обличчя її променіло сонцем. Вона була тут, він міг пригорнути її до себе, торкнутися її шкіри, пестити її личко, вдихати її запах, перебирати її волосся. Вона була тут, вона була жива. Обоє вони були живі. «І де ж ти це була? — допитувався він, узявши її за руки. — Я тебе чекав! Мені так страшно було! Всі казали, що з тобою сталася біда! Казали, бабця Купер бачила тебе всю в крові коло Сайд-Кріку! Скрізь була поліція! Прочісували ліс! Я думав, з тобою якесь лихо, я не тямився, не знаючи, що з тобою!» Вона міцно обіймала його, повисала у нього на шиї й заспокоювала: «Не турбуйтеся, любий Гаррі. Нічого зі мною не сталося, я тут. Я тут! Ми разом, назавжди. Ви поїли? Ви, мабуть, голодний! Ви їли чи ні?».

— Ти попоїв? Гаррі? Гаррі! З тобою все гаразд? — питала Дженні виснаженого живого мерця, який відчиняв їй двері.

Її голос повернув його до дійсності. Надворі було темно і холодно, на даху стугонів рясний дощ. Незабаром зима. Чайки вже полетіли.

— Дженні? — розгублено запитував він. — Це ти?

— Та я. Принесла тобі попоїсти. Гаррі, ти повинен харчуватися, в тебе поганий вигляд. Дуже поганий.

Він дивився на неї, вона була мокра і вся тремтіла. Впускав до хати. Вона приходила ненадовго. Ставила кошик у кухні й забирала вчорашні страви. Побачивши, що він і не торкнувся до них, лагідно дорікала:

— Гаррі, треба ж їсти.

— Та я часом забуваю… — казав він.

— Як же можна забути поїсти?

— Усе через книжку… Я пишу, поринаю в неї й забуваю про все на світі.

— То, мабуть, чудова книга, — казала вона.

— Так, справді чудова.

Дженні не розуміла, як можна доводити себе до такого стану через книжку. Щоразу сподівалася, що він попросить її залишитися і повечеряти з ним. Завжди брала їжу для двох, та він нічого не бачив. Вона стояла кілька хвилин між кухнею та їдальнею, не знаючи, що сказати. Він щоразу ладен був запропонувати їй посидіти трохи в нього і щоразу відмовлявся від цього наміру, бо не хотів будити в ній незбутніх надій. Він знав, що більше нікого ніколи не покохає. Коли мовчання ставало гнітючим, він казав «дякую» і прямував до дверей, показуючи, що пора іти.

Засмучена і стривожена поверталася вона додому. Батько готував їй гарячий шоколад, кидав туди маршмелов і розпалював коминок у вітальні. Вони сідали на тахті, обличчям до вогню, і вона розповідала батькові про Гаррі.

— Чому він такий сумний? — запитувала вона. — Він просто вмирає!

— Хтозна, — казав Роберт Квінн.

Він боявся виходити з дому. Коли він кілька разів покидав Гусячу бухту, то знаходив у дверях ті жахливі записки. Хтось стежив за ним. Хтось бажав йому зла. Хтось підстерігав, коли його не буде вдома, і засовував у двері маленький конверт. А всередині — одні й ті ж слова:

«Я знаю, що ти зробив із цією п'ятнадцятирічною дівчинкою.

І незабаром усе місто про це дізнається».

Хто? Хто міг напосісти на нього? Хто знав про них із Нолою й тепер хотів його погубити? Йому аж недобре ставало. Коли знаходив черговий лист, його починало лихоманити. Боліла голова, давило в грудях. Часом його нудило, мучило безсоння. Боявся обвинувачень у тому, що він учинив з Нолою щось лихе. Як довести, що він ні в чому не винен? Починав уявляти найгірше: той моторошний блок для особливо небезпечних злочинців у федеральній в’язниці, куди його запроторять на довічне ув’язнення; а може, його чекає електричний стілець чи газова камера. Потроху почав боятися полісменів: сам вигляд однострою чи поліційного авто викликав у нього паніку. Якось, виходячи із супермаркету, помітив на паркувальному майданчику патруль, і один полісмен дивився на нього. Відчайдушно намагаючись зберігати спокій, він із покупками в руках швиденько попрямував до своєї автівки. І раптом почув, що його кличуть. Полісмен. Він удав, ніби не чує. Позаду грюкнули дверцята; патрульний вийшов. Він чув його кроки, чув, як дзеленчить ремінь із кайданками, пістолетом і кийком. Покидавши покупки в багажник, уже хотів був якнайшвидше чкурнути додому. Тремтів, спливав потом, майже нічого не бачив зо страху. «Головне — спокій, — думав він собі. — Сяду в авто і вперед. До Гусячої бухти не повернусь». Але не встиг: на плече йому лягла тяжка долоня.

Він ніколи не бився, не знав, як битися. Що робити? Відштовхнути його, сісти в машину і втекти? Вдарити його? Заволодіти його зброєю і застрелити? Він рвучко обернувся, готовий до всього. Полісмен простягав йому двадцятидоларовий папірець.

— Пане, у вас із кишені випало. Я гукав, та ви не чули. З вами все гаразд? Ви блідий мов крейда…

— Усе добре, — відповів Гаррі. — Все нормально… Я… я був… Я замислився, та й… Одне слово, дякую. Мені… мені треба їхати.

Полісмен привітно махнув рукою, та й пішов собі; Гаррі тіпало.

Після того випадку він знову повернувся до боксу, почав старанно тренуватися. Потім вирішив, що треба з кимсь порадитися. Трохи порозпитував і зв’язався з лікарем Роджером Ешкрофтом із Конкорда, якого вважали найкращим психіатром в окрузі. Вони домовилися про щотижневі сеанси по середах, з 10.40 до 11.30 ранку. Він не говорив із Ешкрофтом про анонімні листи. Говорив про Нолу, не називаючи її імені. Так він уперше зміг комусь розповісти про неї, і йому набагато полегшало. Ешкрофт сидів у м’якому кріслі й уважно слухав Гаррі, а як починав тлумачити його слова, то стукав пальцями по бильцях.

— Здається, я бачу мерців, — пояснив Гаррі.

— То ваша подруга померла? — запитав лікар.

— Не знаю… Ось від цього і божеволію.

— Не думаю, що ви божевільний, пане Квеберте.

— Часом я виходжу на берег і вигукую її ім’я. А як нема вже сили кричати, сідаю на піску і плачу.

— Як на мене, так у вас проявляється скорбота. Ваша свідомість, раціональна, здорова, бореться з тією первиною всередині вас, із тими початками, що відмовляються прийняти неприйнятне з їхнього погляду. Коли дійсність занадто вже нестерпна, ми намагаємося її уникнути. Якщо хочете, я пропишу вам релаксанти, вони допоможуть знімати напругу.

— Ні, тільки не це. Мені треба зосередитися на книжці.

— Розкажіть мені про свою книжку, пане Квеберте.

— Це історія чарівного кохання.

— Про що вона?

— Про заборонене кохання.

— Це історія про вас і вашу подругу?

— Так. Я ненавиджу книжки.

— Чому?

— Вони завдають мені болю.

— Час уже сплив. Поговоримо про це наступного тижня.

— Добре. Дякую, лікарю.

Якось у приймальні він зіткнувся з Тамарою Квінн, яка виходила з лікаревого кабінету.

*

Рукопис він завершив у середині листопада пополудні; надворі було так похмуро, що незрозуміло — день то чи ніч. Він склав грубий стос аркушів і уважно перечитав назву, написану великими літерами на обкладинці:

Гаррі Л. Квеберт

ПОЧАТКИ ЗЛА

Роман

Раптом йому закортіло бодай комусь розповісти про це, і він одразу ж подався у «Кларкс», до Дженні.

— Я скінчив книжку, — сказав він радісно. — Я приїхав до Аврори, щоб написати книжку, і ось вона готова. Готова. Готова!

— Чудово! — відказала Дженні. — Це велика книга, я певна цього. Що тепер робитимеш?

— Поїду на якийсь час Нью-Йорка. Запропоную її видавцям.

Він надіслав примірники рукопису в п’ять великих нью-йоркських видавництв. Не минуло й місяця, як усі п’ять видавництв зв’язалися з ним, вважаючи, що мають справу з шедевром, і взялися набивати ціну. Розпочиналося нове життя. Гаррі найняв адвоката і літературного агента. А за кілька днів до Різдва підписав з одним видавцем неймовірну угоду на сто тисяч доларів. Він був на шляху до слави.

До Гусячої бухти повернувся 23 грудня, за кермом розкішного новісінького «крайслера». Він неодмінно мав зустріти Різдво в Аврорі. У дверях стирчав анонімний лист, певне, вже давненько. Останній. Більше він їх не отримував.

Наступного дня він узявся готувати святкову вечерю: засмажив величезну індичку, потушкував квасолю в олії, насмажив картоплі і спік торт із шоколадом і вершками. На програвачі стояла платівка «Мадам Баттерфляй». Він накрив стіл на двох біля ялинки і не помітив, що крізь укрите памороззю вікно за ним стежить Роберт Квінн; того дня Роберт присягнувся покласти край тим листам.

Повечерявши, Гаррі вибачився перед порожньою тарілкою напроти і, відлучившись на мить до кабінету, повернувся з великою коробкою в руках.

— Це мені? — вигукнула Нола.

— Його непросто було знайти, але все буває, — відказав Гаррі, поставивши коробку на підлогу.

Нола стала навколішки перед подарунком. «Що це? Що це таке?» — допитувалася вона, піднімаючи незакріплені клапани коробки. Звідти вистромився писочок, а потім і маленька руда голівка. «Цуцик! Це ж цуцик! Песик сонячного кольору! О Гаррі, любий Гаррі! Дякую! Дякую!» Вона дістала песика з коробки і взяла на руки. То був лабрадор, йому було заледве місяців зо два з половиною. «Тебе називатимуть Шторм! — пояснила вона цуцикові. — Шторм! Шторм! Я все життя мріяла мати такого пса, як ти!»

Вона поставила цуценя на підлогу. Песик задзявкотів і заходився вивчати свій новий дім, а вона кинулася Гаррі на шию.

— Дякую, Гаррі, я така щаслива. Але мені дуже соромно, я не маю для вас подарунка.

— Мій подарунок — твоє щастя, Ноло.

Міцно обняв її, та йому здалося, наче вона вислизає, і незабаром перестав її відчувати, перестав бачити. Кликав, та вона вже не відгукувалася. Він стояв сам посеред кімнати, обхопивши себе руками. А цуцик грався шнурками його черевиків.

*

Роман «Початки зла» вийшов у липні 1976-го і мав неймовірний успіх. Критики один поперед одного вихваляли книжку; дивовижний Гаррі Квеберт, тридцятипятирічний чоловік, віднині став великим письменником свого покоління.

За два тижні до виходу книжки видавець Гаррі, розуміючи, який шалений захват вона викличе в читачів, особисто приїхав по нього до Аврори.

— Ох, Квеберте, кажуть, ви не хочете їхати в Нью-Йорк?

— Я не можу поїхати, — відказав Гаррі. — Я чекаю одну людину.

— Чекаєте людину? Що ви кажете! Вас хоче бачити вся Америка. Ви станете першорядною зіркою.

— Я не можу поїхати, в мене пес.

— То й що, ми візьмемо його з собою. Будемо доглядати його і пестити. Ось побачите, він матиме няньку, кухаря, його вигулюватимуть і розчісуватимуть. Одне слово, пакуйте валізу і вперед, до слави, друже мій!

І Гаррі подався з Аврори у багатомісячну мандрівку по всій країні. Незабаром тільки й розмов було про нього і його чудову книжку. Дженні, хоч де вона бувала, в кухні у «Кларксі» чи в своїй спальні, стежила за новинами по радіо і телебаченню. Купувала всі газети зі статтями про нього і побожно їх зберігала. Побачивши у крамниці його книжку, щоразу купувала її. У неї вже було більше десяти примірників, і всі вона прочитала. Дженні часто собі думала: а може, він таки повернеться по неї? Коли приходив листоноша, вона ловила себе на тому, що чекає листа. Як дзеленчав телефон, сподівалася, що це Гаррі.

Вона чекала все літо. Коли дорогою траплялося авто, схоже на автомобіль Гаррі, серце її аж заходилося.

Вона чекала й восени. Коли двері «Кларксу» відчинялися, їй здавалося, що то він повернувся по неї. Він був коханням усього її життя. Вона чекала і, щоб відволіктися, перебирала в пам’яті чудові дні, коли він приходив працювати у «Кларкс», за столик номер сімнадцять. Тут, поруч із нею, Гаррі написав шедевр, що вона його читала щовечора. Якби він і далі жив у Аврорі, то міг би приходити сюди щодня: вона лишилась би кельнеркою, просто заради того, щоб бути коло нього. І байдуже, що до кінця життя подаватиме гамбургери, адже вона буде з ним. Вона збереже цей столик за ним. Назавжди. І хоч мати й обурювалася, вона замовила на свої гроші металеву табличку і прикрутила її до столика номер сімнадцять. На табличці було викарбувано:

«За цим столом улітку 1975 року письменник Гаррі Квеберт написав свій славетний роман „Початки зла“».

13 жовтня 1976 року Дженні відсвяткувала свій двадцять шостий день народження. Гаррі був у Філадельфії, вона прочитала про це в газеті. Поїхавши, він жодного разу не озвався. Того ж вечора, у вітальні їхнього дому, в присутності батьків, Тревіс Довн, який уже майже рік щонеділі приходив до них обідати, попросив її руки. І Дженні, втративши будь-яку надію, погодилася.

Липень 1985 року

Минуло десять років, із пам’яті стерлася примара Ноли, час притлумив спогади про її викрадення. На вулицях Аврори життя давно вже відновило свої права: дітлахи на роликах знову галасливо грали в хокей, знову скрізь стрибали через шворку, на асфальті знову з’явилися величезні «класики». А на центральній вулиці, перед цукернею родини Гендорфів, де жменя цукерок коштувала майже долар, знову скупчилися велосипеди.

У середині липня, пізнього ранку Гаррі сидів на терасі Гусячої бухти, насолоджуючись теплом і гожою дниною, і правив сторінки свого нового роману, а коло його ніг дрімав Шторм. Над ним пролетіла зграя чайок. Простежив за ними поглядом, — вони сіли на березі. Гаррі відразу ж підвівся і пішов до кухні по сухий хліб, що зберігався у бляшанці з написом «На згадку про Рокленд, Мен»; потім спустився на берег і почав кидати хліб чайкам. Старий, хворий на артрит Шторм чвалав за ним слідком. Сів на камінь, щоб помилуватися птахами, і пес вмостився поруч. Він довго гладив його. «Бідолашний мій старий Шторме, — казав він собаці, — тяжко тобі ходити, так? Просто ти вже немолодий… Пам’ятаю той день, коли я тебе купив, просто перед Різдвом сімдесят п’ятого року… Ти був малесеньким цуциком, зо два мої кулаки…»

Раптом його покликали:

— Гаррі?

На терасі стояв якийсь чоловік. Гаррі примружився й упізнав Еріка Рендалла, ректора Берроузького університету в Массачусетсі. Вони познайомилися на одній із його лекції десь рік тому, сподобалися одне одному і відтоді регулярно спілкувалися.

— Еріку, це ви? — запитав Гаррі.

— А хто ж!

— Зачекайте, зараз піднімуся.

За кілька секунд Гаррі зі старим лабрадором, який насилу волочився позаду, піднялися до Рендалла на терасу.

— Я намагався додзвонитися до вас, — вибачився ректор за несподіваний візит.

— Я часто не беру слухавки, — всміхнувся Гаррі.

— Це ваш новий роман? — запитав Рендалл, розглядаючи розкидані на столі аркуші.

— Так, восени має вийти. Два роки над ним працюю… Мені треба ще раз переглянути коректуру, але, знаєте, здається, я ніколи не зможу написати нічого кращого за «Початки зла».

Рендалл співчутливо зиркнув на Гаррі.

— По суті, всі письменники пишуть у житті одну-єдину книгу.

Гаррі кивнув і запропонував гостеві кави. Потім вони посідали за столом, і Рендалл сказав:

— Гаррі, я дозволив собі з’явитися, бо, як пам’ятаю, ви казали, що хочете викладати в університеті. Так ось, на літературному факультеті в Берроузі звільнилося місце. Знаю, це не Гарвард, але ми таки достойний університет. Якщо вакансія вас цікавить, то вона ваша.

Гаррі обернувся до пса кольору сонця і поплескав його по гамалику.

— Чуєш, Шторме, — прошепотів він йому на вухо. — Незабаром я викладатиму в університеті.

6. Принцип Барнаскі

— Бачите, Маркусе, слова — це чудово, та часом вони марні, самих слів замало. Трапляються такі миті, коли дехто не хоче вас чути.

— І що тоді робити?

— Згребіть їх за барки і тисніть ліктем на горло. Якомога дужче.

— Навіщо?

— Щоб задушити. Коли слова безсилі, бийте кулаком.

На початку серпня 2008 року прокуратура штату Нью-Гемпшир надала судді, який вів справу, новий висновок, де йшлося, що в світлі додаткових обставин, з’ясованих під час розслідування, вбивцею Дебори Купер і Ноли Келлерґан є Лютер Калеб — він викрав дівчину, забив її до смерті і поховав у Гусячій бухті. На основі цього висновку суддя викликав Гаррі на термінове слухання, де з нього остаточно зняли всі обвинувачення. Цей поворот подій надав справі присмаку великого літнього серіалу: Гаррі Квеберт, зірка, стає жертвою свого минулого і опиняється в опалі, йому загрожує смертна кара, кар’єру зруйновано, та зрештою з’ясовується, що він ні в чому не винен.

Лютер Калеб зажив огидної посмертної слави, життя його ялозили в усіх газетах, а його ім’я занесли до пантеону найбільших злочинців в історії Америки. Незабаром усе суспільство звернуло на нього увагу. Журналісти порпалися в його житті, ілюстровані тижневики докладно змальовували його минуле — безтурботні роки в Портленді, мистецький талант, розбійницький напад, усе, чого він зазнав, — і публікували світлини, придбані в рідні. Надто ж вражала публіку його потреба малювати оголених жінок, і журналісти брали коментарі психіатрів: чи знають вони таку патологію? Чи можна було, з огляду на неї, перебачити трагічний розвиток подій? Через витікання інформації в пресу потрапили фото портрета, знайденого в Елайджі Стерна, і це дало поживу для найнеймовірніших домислів: усі гадали, чому така поважна і впливова людина, як Елайджа Стерн, дозволив сеанси живопису, де позувало оголене п’ятнадцятирічне дівча?

Дехто дорікав прокуророві штату, вважаючи, що він діяв непродумано і поквапився запроторити Квеберта до в’язниці. А дехто вважав, начебто, підписавши той горезвісний висновок, він зруйнував свою подальшу кар’єру. Прокурора почасти порятував Ґегаловуд. Як очільник розслідування він узяв відповідальність на себе: скликав прес-конференцію і заявив, що це він заарештував Гаррі Квеберта і сам же випустив його на волю, й це не парадокс і не провал, а — навпаки, свідчить про належне функціонування правосуддя. «Ми нікого не посадили помилково, — сказав він численним журналістам. — У нас були підозри, і ми їх розвіяли. В обох випадках ми діяли послідовно. В цім і полягає завдання поліції». І, пояснюючи, чому потрібно було стільки років, щоб з’ясувати особу злочинця, послався на власну теорію концентричних кіл: Нола була центральним елементом, довкола якого оберталося чимало інших. Щоб знайти вбивцю, їх потрібно було відтинати по одному. Та всю цю роботу вдалося виконати завдяки знайденому тілу. «Ви кажете, що на розкриття цього вбивства згаяно тридцять три роки, — нагадав він учасникам прес-конференції, — та насправді нам вистачило на це двох місяців. Решту часу нічого не відбувалося: нема тіла — нема вбивства. Лише пропале безвісти дівча».

Найгірше розумів усю цю ситуацію Бенджамін Рот. Якось надвечір я зіткнувся з ним у відділі косметики одного з найбільших торгових центрів Конкорда, і він сказав мені:

— Здуріти можна, я вчора їздив до Гаррі в його мотель: таке враження, наче він не радий, що з нього зняли обвинувачення.

— Він просто сумує, — сказав я.

— Сумує? Виграв справу і сумує?

— Сумує, бо Нола померла.

— Таж вона вже тридцять років мертва.

— А тепер померла по-справжньому.

— Не розумію, Ґольдмане, що ви хочете цим сказати.

— Мене це не дивує.

— Одне слово, я заїхав до нього сказати, щоб дав розпорядження щодо свого дому: в мене були працівники страхової компанії, вони всім опікуватимуться, та Гаррі повинен зв’язатися з архітектором і вирішити, що він хоче. Він мав такий вигляд, наче йому все одно. Все, що він мені сказав: «Завезіть мене туди». Ми й поїхали. Там купа різних речей вціліло, знаєте? Він усе покинув — і меблі, і все інше… Каже, нічого йому вже не треба. Ми там понад годину вешталися. За цей час я уграв черевики, що коштують шістсот баксів. Я йому показував, що він може забрати, надто ж старовинні меблі. Пропонував розвалити одну стіну, щоб розширити вітальню, і нагадав, що він може подати до суду на штат за моральні збитки, завдані цією справою, — так можна злупити чималі грошенята. А він і не слухав. Я запропонував йому зв’язатися з транспортною компанією, перевезти все, що збереглося після пожежі, і скласти це на меблевому складі; казав, що йому пощастило, бо досі ні дощу не було тут, ні злодіїв, а він відповів, що не варто. Ще й докинув, мовляв, байдуже, коли тут усе покрадуть, принаймні меблі хоч комусь знадобляться. Ви щось розумієте, Ґольдмане?

— Розумію. Дім йому більше не потрібен.

— Не потрібен? Чому?

— Бо вже нема кого чекати.

— Чекати? Кого чекати?

— Нолу.

— Таж Нола вмерла!

— Так отож.

Рот стенув плечима.

— Правду кажучи, я від самого початку мав рацію. Ця дівчинка була хвойда. Давала всьому місту, а Ґольдман (так в оригіналі. — Прим. верстальника) просто пошився в дурні: закохався в неї по вуха, романтик прицюцькуватий, писав їй слиняві листи і навіть цілу книжку набазграв.

Він цинічно захихотів.

То було вже занадто. Я схопив його за комір і притиснув до стіни, а ліктем другої руки вперся йому в горлянку. Друзки від пляшечок із парфумами розлетілися по підлозі.

— Нола змінила Гаррі життя! — заволав я. — Вона пожертвувала собою задля нього. Я забороняю вам казати всім, що вона була хвойда!

Він спробував було видертися, та нічого не міг удіяти: я чув, як він задихається й харчить. Нас оточили люди, прибігла охорона, і я його відпустив. Він був червоний мов буряк, у розхристаній сорочці.

— Ви… ви… ви навіжений, Ґольдмане! — прохрипів він. — Ви несповна розуму! Як і Квеберт! Я ж і поскаржитися можу, до речі!

— Та робіть, що хочете!

Він розлючено пішов і, опинившись на безпечній відстані, зарепетував:

— Ґольдмане, це ви сказали, що вона хвойда! Це було у ваших нотатках, правда ж? Це через вас усе!

Книжкою я хотів виправити страшне лихо, спричинене публікацією моїх нотаток. До офіційного виходу роману в світ залишалося півтора місяця. Рой Барнаскі казився і телефонував мені по кілька разів за день, щоб вихлюпнути свої емоції.

— Усе ідеально! — вигукував він під час однієї з наших розмов. — Таймінґ розкішний! Цей прокурорський висновок саме вчасно нагодився, весь цей шарварок — неймовірний успіх, адже за три місяці президентські вибори, і всім уже буде начхати на вашу книжку й на цю історію. Знаєте, інформація — це безмежний потік в обмеженому просторі. Маса інформації зростає за експонентою, та час, що їй вділяє людина, дуже невеликий, і збільшити його не можна. Переважно люди щодня присвячують новинам близько години. Вранці хвилин зо двадцять — безкоштовна газета в метро, півгодини — інтернет в офісі, і хвилин п’ятнадцять «Сі-ен-ен» перед сном. А матеріалу, щоб наповнити той відтинок часу, страшенно багато! На світі коїться ціла купа всілякого лиха, та про нього мовчать, бо обмаль часу. Не можна ж воднораз розповідати про Нолу Келлерґан і про Судан, часу бракує. Він обмежений п’ятнадцятьма хвилинами «Сі-ен-ен» увечері. Потім люди хочуть дивитися серіал. Життя — це питання пріоритетів.

— Ви цинік, Рою, — відказав я.

— Ні, що ви! Годі обвинувачувати мене у всіх гріхах! Просто я реаліст. А ви — м’який і трепетний любитель метеликів, мрійник, який вештається полями і луками у пошуках натхнення. Ви можете написати мені шедевр про Судан, та я його не видам. Бо людям на той Судан начхати! На-чха-ти! Авжеж, ви можете вважати мене мерзотником, та я лише реагую на попит. Щодо Судану всі вмивають руки, та й годі. Сьогодні всі говорять про Гаррі Квеберта і Нолу Келлерґан, і треба ловити нагоду: за кілька місяців балакатимуть про нового президента, і ваша книжка перестане існувати. Та ми продамо її стільки, що ви зможете жити на Багамах у новому будинку і тішитися життям.

Заперечити було нічого: Барнаскі мав справжнісінький талант наповнювати медійний простір. Усі вже говорили про книжку, й що більше було балачок, то дужче підігрівав він їх рекламною кампанією. «Справа Гаррі Квеберта», книжка на мільйон доларів — так її подавали у пресі. І я втямив, що запропоновану мені астрономічну суму, через яку галасувала преса, було насправді вкладено у рекламу: замість витрачати ці гроші на різні акції з просування та афіші, він за їхньою допомогою розпалював загальну цікавість. Утім, коли я спитав про це, він не став заперечувати,ьа виклав свою теорію: на його думку, поширення інтернету й соціальних мереж геть змінило правила торгівлі.

— Уявіть собі, Маркусе, скільки коштує один рекламний щит у нью-йоркському метро. Цілий маєток. Люди платять грубі гроші за рекламу, а термін її життя обмежений, і побачить її мало хто, бо ж потрібно, щоб люди опинилися в Нью-Йорку, сіли в метро на конкретній станції, на конкретній лінії, у визначений час. А тепер достатньо тільки якось викликати зацікавленість, здійняти галас, buzz[15], щоб про вас заговорили, а потім можна цілком покластися на людей, які розкажуть про вас у соціальних мережах, і ви здобудете безмежний і безоплатний рекламний простір. Самі того не підозрюючи, люди у всьому світі забезпечують вам рекламу світового масштабу. Хіба не чудово? Користувачі фейсбуку — ті ж таки люди-сандвічі, тільки працюють без грошей. Ото й треба їх використовувати.

— То ви це і зробили?

— Заплативши вам мільйон доларів? Авжеж. Заплатіть людині за книжку стільки, скільки платять гравцям НБА чи НХЛ, і можете не сумніватися, що про неї заговорять усі.

В Нью-Йорку, в офісі «Шміда і Гансона», напруга сягнула краю. На видання і просування книжки кинули цілісінькі орди співробітників. Мені надіслали через «Федекс» пристрій для конференц-зв’язку, що давав змогу простісінько з готельного номеру брати участь у різних нарадах на Мангеттені. Наради з маркетологами, які опікувалися рекламою книжки, з художниками, які працювали над обкладинкою, з правниками, які вивчали всі правові аспекти видання, і нарешті — з групою літературних негрів, яких Барнаскі кидав на допомогу декотрим славетним писакам і яких щосили намагався нав’язати мені.

Телефонна нарада номер 2. З «літературними неграми».

— Книгу потрібно завершити протягом наступних трьох тижнів, Маркусе, — вже вкотре товк Барнаскі. — Потім у нас десять днів на коректуру і тиждень на друк. Тобто до середини вересня ми закидаємо цими книжками всю Америку. Встигнете?

— Так, Рою.

— Якщо треба, ми вмить примчимо, — заволав із кабінету начальник «літературних негрів» Френсіс Ланкастер. — Сядемо на перший літак до Конкорда і наступного ж дня почнемо вам допомагати.

До мене долинув галас решти «негрів» — авжеж, завтра вони примчать, і все буде чудово!

— Усе буде чудово, коли ви дасте мені спокійно працювати, — відказав я. — З книжкою й сам упораюся.

— Але вони дуже вправні, — наполягав Барнаскі. — Ви не помітите різниці.

— Так, ви й не помітите! — повторив Френсіс. — Бач, ви хочете самі працювати, а як, боронь боже, не встигнете?

— Не турбуйтеся, ще й як устигну.

Нарада номер 4. З маркетологами.

— Пане Ґольдмане, — сказала мені Сандра з групи маркетингу, — нам потрібні фото: ви в процесі роботи, спільний знімок із Гаррі та світлина Аврори. А ще ваші нотатки про те, як ви писали книжку.

— Еге ж, усі ваші нотатки! — уточнив Барнаскі.

— Гаразд… ну добре… а нащо? — запитав я.

— Ми хочемо видати книжку про книжку, — пояснила Сандра. — Як ото бортовий журнал, з великою кількістю ілюстрацій. Це матиме шалений успіх, бо всі, хто купить вашу книжку, захочуть мати і її щоденник, і — навпаки. Ось побачите.

Я зітхнув.

— Вам не здається, що у мене є важливіші справи, ніж писати книжку про ще незакінчену книжку?

— Незакінчену? — істерично верескнув Барнаскі. — Негайно посилаю до вас «негрів»!

— Не треба мені ваших «негрів»! Дайте мені спокійно дописати!

Телефонна нарада номер 6. З «літературними неграми».

— Ми написали, що Калеб плакав, ховаючи Нолу, — сказав мені Френсіс Ланкастер.

— Як це — ми написали?

— Отак. Він ховає дівчинку і плаче. Сльози крапають у могилу. Там з’являється мокра пляма. Дуже красиво, самі побачите.

— Та матері ж вашій!.. Хіба я просив вас писати красиву сцену про Калеба, який ховає Нолу?

— Ох, ні… Але пан Барнаскі доручив…

— Барнаскі? Гало, Рою. Ви тут? Гало! Гало!

— Е-е… тут я, Маркусе…

— Що це за вибрики?

— Не хвилюйтеся, Маркусе, я не хочу ризикувати: а що як ви не закінчите вчасно? Ото я і попросив їх забігти трохи вперед, про всяк випадок… Підстрахувався, та й годі. Якщо вам не сподобається їхній текст, ми його не використаємо. Уявіть, як ви не напишете вчасно! То буде наше рятівне коло!

Телефонна нарада номер 10. З правниками.

— Добридень, пане Ґольдмане, це Річардсон з правового відділу. Ми все уважно вивчили, відповідь позитивна: ви можете називати в книжці імена реальних людей — Стерна, Пратта, Калеба. Все, про що ви пишете, є у прокурорському висновку, а його передрукували газети. Чудова відмовка, ми нічим не ризикуємо. Немає ні домислів, ні образи честі, самі лише факти.

— Вони кажуть, що ви можете додати сексуальних сцен та оргій у вигляді марень чи снів, — долучився до розмови Барнаскі. — Так, Річардсоне?

— Правильно. Втім, я вже казав про це. Ваш герой може бачити вві сні, що він має статеві стосунки, це дає змогу додати в книжку сексу, не ризикуючи, що вас потягнуть до суду.

— Авжеж, побільше сексу, Маркусе, — підтакнув Барнаскі. — Френсіс днями казав мені, що ваша книжка написана прекрасно, та їй, на жаль, бракує перцю. Нолі було тоді п’ятнадцять, а Квебертові тридцять із гаком! Додайте гостренького! Підкиньте жару! Caliente[16], як кажуть у Мексиці.

— Рою, ви сказилися! — заволав я.

— Ох, Маркусе, ви все псуєте, — зітхнув Барнаскі. — Кому цікаві історії про неціловану?

Телефонна нарада номер 12. З Роєм Барнаскі.

— Гало, Рой?

— Який іще Рой?

— Мамо?

— Маркі?

— Мамо?

— Маркі, це ти? Хто такий Рой?

— Ох, я помилився номером.

— Помилився номером? Він телефонує матінці, каже «ох» і «я помилився номером».

— Мамо, я не те хотів сказати. Просто мені треба було подзвонити Роєві Барнаскі, та випадково набрав не той номер. Я зараз нічого не тямлю.

— Він телефонує матері, бо нічого не тямить… Іще краще. Пускаєш його на світ, а натомість що маєш? Нічогісінько.

— Вибач, мамо. Поцілуй від мене тата. Я згодом зателефоную.

— Зажди!

— Що?

— То в тебе і хвильки не знайдеться для твоєї сердешної матінки? Твоя матінка, що зробила з тебе такого красеня і великого письменника, не заслужила, щоб ти вділив їй кілька секунд свого часу? Пам’ятаєш, був такий хлопчина, Джеремі Джонсон?

— Джеремі? Авжеж, ми разом навчалися в школі. А чому ти питаєш?

— У нього померла мати. Пам’ятаєш? Як думаєш, чи хотілось би йому взяти слухавку і зателефонувати матері, яка зараз на небі, з янголами? Але на небі немає телефону, Маркі, а ось у Ньюарку він є! Намагайся деколи згадувати про це.

— Джеремі Джонсон? Та де! Його мати не померла! Це він так усім казав, бо в неї був такий темний пух на щоках, наче борода, і всі хлопці кепкували з нього. Ото він і казав, що мати померла, а та жінка — його нянька.

— Що? Ота бородата нянька у Джонсонів — то була його мати?

— Авжеж, мамо.

Я почув, як мати завовтузилася і почала гукати батька. «Нельсоне, ану мерщій сюди! Тут така новина, ти повинен це знати: ота бородата жінка в Джонсонів і є мати! Як це — ти знав? А чому ж мені не сказав нічого?»

— Мамо, все, я роз’єднуюсь. У мене телефонна зустріч.

— Що це таке — телефонна зустріч?

— Це коли зустрічаються і говорять у телефон.

— А чому ми ніколи так не зустрічаємося?

— Телефонна зустріч — це з приводу роботи, мамо.

— А хто цей Рой, синку? Це отой голий чоловік, який ховався у тебе в номері? Ти можеш мені все сказати, я готова вислухати. Навіщо ти зустрічаєшся у телефоні з тим брудним чолов’ягою?

— Рой — це мій видавець, мамо. Ти ж його знаєш, бачила в Нью-Йорку.

— Знаєш, Маркі, я говорила про твої сексуальні проблеми з рабином. Він каже, що…

— Годі, мамо. Я роз’єднуюся. Поцілуй тата.

Телефонна нарада номер 13. З художниками.

Щоб підібрати обкладинку для моєї книжки, влаштували мозковий штурм.

— Може, подати ваше фото? — запропонував Стівен, завідувач відділом.

— Чи Нолине? — поспитав іще хтось.

— А Калеб не підійде? — буркнув третій художник собі під носа.

— А може, лісовий пейзаж поставити? — докинув якийсь асистент.

— Авжеж, щось моторошне, похмуре, це буде непогано, — встряв Барнаскі.

— Може, щось просте і скромне? — врешті запитав я. — Краєвид Аврори, а на передньому плані, як ото в театрі тіней, два розмиті силуети, наче Гаррі та Нола, ідуть по шосе номер один.

— Обережніше з простотою, — застеріг Стівен. — Простота наганяє нудьгу. А нудне погано продається.

Телефонна нарада номер 31. З правниками, художниками та маркетологами.

Я почув голос Річардсона з правового відділу:

— Хочете пиріжок?

— Що? Я? Ні, не хочу, — відгукнувся я.

— То він не вам, — пояснив художник Стівен. — То він Сандрі з маркетингу.

Барнаскі скипів:

— Може, годі жерти і встрявати в обговорення зі своїми «філіжанками кави» та пиріжками? Ми тут чаюємо чи бестселери готуємо?

*

Книжка моя рухалася швидко, зате розслідування вбивства Пратта застрягло на місці. Ґегаловуд залучив кількох слідчих із кримінальної поліції, але й вони нічого не могли вдіяти. Жодних зачіпок, жодної версії. Якось ми з ним говорили про це в одному барі для водіїв далеких рейсів на виїзді з міста, де Ґегаловуд часом відпочивав від усього світу і грав на більярді.

— Оце моє лігво, — сказав він, простягаючи мені кий, щоб розпочати партію. — Останнім часом я часто сюди ходжу.

— Непереливки було, так?

— Тепер уже нічого. Принаймні закрили справу Келлерґан, це важливо. Хоч лайна вилляли на нас більше, ніж я чекав. Найгірше прокуророві, звісно. Бо це ж виборна посада.

— А ви як?

— Губернатор задоволений, начальник поліції теж, одне слово, всі задоволені. Та ще й начальство хоче створити відділ нерозкритих справ і перевести мене туди.

— Нерозкритих справ? Але ж як не маєш ні злочинця, ні жертви, це сумнівне задоволення. По суті — історія мерця.

— Це історія живих. Якщо говорити про Нолу Келлерґан, то батько мав право знати, що сталося з його донькою, а Квеберта ледве не засудили ні за що. Правосуддя повинне мати змогу завершити роботу, навіть через довгі роки після злочину.

— А Калеб? — запитав я.

— Гадаю, в цього чоловіка просто дах поїхав. Знаєте, в таких справах ідеться або про серійного вбивцю — та за два роки до і після викрадення Ноли в окрузі не сталося жодного схожого злочину, — або про тимчасову втрату розуму.

Я кивнув.

— Єдине, що мене непокоїть, це Пратт, — сказав Ґегаловуд. — Хто його вбив? І чому? В цьому рівнянні є невідоме, і боюся, ми його так і не розв’яжемо.

— Ви так само думаєте на Стерна?

— У мене лише підозри, більше нічого. Я вже викладав вам свою теорію: в його стосунках із Лютером не все ясно. Що їх пов’язувало? І чому Стерн не сказав, що в нього пропало авто? Справді дивно. Чи міг він бути непрямим чином причетний до цього діла? Міг.

— Ви не запитували в нього про це? — запитав я.

— Запитував. Він двічі прийняв мене, був дуже люб’язний. Сказав, що йому аж полегшало, коли він розповів про ту історію з портретом. Ще сказав, що дозволяв іноді Лютерові брати чорний «шевроле монте-карло», бо його блакитний «мустанґ» часто виходив із ладу. Хтозна, чи це правда, та пояснення цілком правдоподібне. Все правдоподібне. Я вже днів із десять порпаюся в Стерновій біографії, та нічогісінько не знаходжу. З Сіллою Мітчелл я теж спілкувався, запитував, куди подівся братів «мустанґ»; вона сказала, що й гадки не має. Авто зникло. У мене нічого нема проти Стерна, жодних натяків на те, що він якось причетний до цієї справи.

— Чому такий чоловік, як Стерн, дозволяв керувати собою власному водієві? Потурав його примхам, давав авто… Я тут чогось не втямлю.

— І я, письменнику. І я.

Я поставив кулі на більярдному столі.

— За два тижні маю дописати книжку, — сказав я.

— Уже? Хутко ж ви.

— Та не дуже. Ви, либонь, вважаєте, що книжку я зліпив за два місяці, а насправді я згаяв на неї два роки.

Він усміхнувся.

*

Наприкінці серпня 2008-го я дописав «Справу Гаррі Квеберта», книжку, що за два місяці по тому мала шалений успіх. Я навіть дозволив собі розкіш закінчити її трохи завчасно.

Пора було повертатися в Нью-Йорк: Барнаскі готувався до початку масштабної рекламної кампанії — мали відбутися фотосесії та зустрічі з журналістами. За випадковим збігом я виїхав із Конкорда передостаннього дня серпня. Дорогою заскочив до Аврори, побачитися з Гаррі в його мотелі. Він, як завжди, сидів перед дверима номера.

— Я їду в Нью-Йорк, — сказав я.

— Що ж, прощавайте…

— Не прощавайте, а до побачення. Незабаром повернуся. Я відновлю ваше добре ім’я, Гаррі. Дайте мені кілька місяців, і ви знову станете найшанованішим письменником Америки.

— Маркусе, навіщо вам це?

— Бо ви зробили мене тим, ким я є.

— Та й що? Вважаєте, ви мені заборгували? Я зробив із вас письменника, та оскільки в очах громадської думки я, здається, вже перестав ним бути, ви тепер намагаєтеся повернути мені те, що я вам дав?

— Ні, я вас бороню, бо завжди вірив у вас. Завжди.

Я простягнув йому грубий пакет.

— Що це? — запитав він.

— Моя книжка.

— Я не читатиму.

— Мені потрібна ваша згода на її публікацію. Ця книжка ваша.

— Ні, Маркусе. Вона ваша. У тім-то й річ.

— Яка така річ?

— Гадаю, це чудова книжка.

— То в чому ж річ?

— Це непросто, Маркусе. Колись ви це зрозумієте.

— О боже, то що ж я зрозумію? Скажіть нарешті! Скажіть!

— Колись збагнете, Маркусе.

Запало довге мовчання.

— Що ви тепер робитимете? — запитав я.

— Тут я не залишуся.

— Де це — тут? У мотелі, в Нью-Гемпширі, в Америці?

— Я хочу опинитися в письменницькому раю.

— У письменницькому раю? А це що таке?

— Письменницький рай — це те місце, де ви можете переписати своє життя так, як хотіли б його прожити. Бо сила письменників, Маркусе, в тому, що вони самі вирішують, який у книжки буде кінець. Вони можуть залишити героя живим або убити, можуть змінити все. У письменників у пальцях сила, що вони про неї й самі не підозрюють. Їм досить заплющити очі, й життя поверне назад. Ох, Маркусе, що сталось би 30 серпня 1975 року, якби?..

— Минуле не можна змінити, Гаррі. Не думайте про це.

— Як я можу не думати?

Я поклав рукопис на стільці коло нього і вдав, ніби вже йду.

— Про що йдеться у вашій книжці? — запитав Гаррі.

— Це історія про чоловіка, який покохав юну дівчину. Вона мріяла про їхнє прекрасне майбутнє. Хотіла, щоб вони жили разом, щоб він став великим письменником і університетським викладачем, щоб у них був собака кольору сонця. Та одного разу дівчина зникла. Її так і не знайшли. А чоловік сидів удома й чекав. Він став великим письменником, університетським викладачем, і в нього був собака сонячного кольору. Він зробив усе так, як вона просила, і чекав її. Він більше нікого не покохав. Він був вірний і чекав, що вона повернеться. Та вона так і не повернулася.

— Бо вона померла!

— Так. Але тепер чоловік може оплакати її і попрощатися з нею.

— Ні, запізно вже! Йому тепер шістдесят сім років!

— Ніколи не пізно покохати знову.

Я приязно помахав йому рукою.

— До побачення, Гаррі. Приїду в Нью-Йорк, зателефоную.

— Не дзвоніть. Так буде краще.

Я спустився зовнішніми східцями, що вели до паркувального майданчика, і вже сідав було в авто, аж почув, що він гукає з балюстради другого поверху:

— Маркусе, яке сьогодні число?

— Тридцяте серпня, Гаррі.

— А котра година?

— Майже одинадцята.

— Ще більше восьми годин, Маркусе!

— До чого?

— До сьомої вечора.

Не відразу второпавши, я спитав:

— А що буде о сьомій вечора?

— Ви добре знаєте, що ми з нею зустрінемося. Вона прийде. Погляньте, Маркусе! Погляньте, де ми! Ми в письменницькому раю! Варто лише написати — і все зміниться!

30 серпня 1975 року, в письменницькому раю

Вона вирішила йти не по шосе, а берегом океану. Так безпечніше. Стискаючи в руках рукопис, бігла галькою та піском. Дійшла майже до Гусячої бухти. Ще дві чи три милі, і вона дістанеться до мотелю. Вона зиркнула на годинника: початок на сьому. Хвилин за сорок п’ять вона буде на місці. О сьомій вечора, як і домовлялися. Вже підходячи до Сайд-Крік-лейну, подумала, що пора вже краєм лісу вийти до першого шосе. Вона видряпалася скелястим узгір’ям, обережно пробралася поміж деревами, намагаючись не подряпатися і не подерти в чагарях красиву червону сукню. Неподалік крізь листя виднілася хата: в кухні поралась якась бабця, мабуть, готувала яблучний пиріг.

Нола вийшла на шосе номер один. За мить до того, як вона вислизнула з лісу, там промчало авто. Лютер Калеб повертався до Конкорда. Вона пройшла ще дві милі й опинилася біля мотелю. Була рівно сьома година. Проминула стоянку; перед нею були зовнішні східці. Восьмий номер на другому поверсі. Вона побігла нагору, перестрибуючи через дві сходинки, і постукала в двері.

У двері постукали. Він схопився з ліжка, де сидів, чекаючи на неї, й побіг відчиняти.

— Гаррі! Любий Гаррі! — заволала Нола, побачивши його в дверях.

Вона кинулася йому на шию й почала цілувати. Він підхопив її.

— Ноло… ти тут! Ти прийшла! Прийшла!

Вона здивовано зиркнула на нього.

— Авжеж, я прийшла, хіба ж могло бути інакше!

— Я, видно, задрімав трохи, і мені таке жахіття наснилося… Я сидів тут, у номері, й чекав тебе. Я тебе чекав, а ти знай не приходила. І я чекав, чекав і чекав. А ти не прийшла.

Вона пригорнулася до нього.

— Справді, жах, та й годі! Я тепер тут! Я тут, назавжди!

Вони довго стояли обнявшись. Потім він вручив їй квіти, що стояли в умивальниці.

— Ти нічого з собою не взяла? — запитав Гаррі, помітивши, що вона прийшла без речей.

— Нічогісінько. Щоб ніхто не помітив. Ми купимо все необхідне дорогою. Але я принесла рукопис.

— А я скрізь його шукав!

— Я взяла його з собою. Прочитала… Мені так сподобалося, Гаррі. Це шедевр!

Вони знову обнялися, й вона сказала:

— Їдьмо! Їдьмо швидше! Вирушаймо просто зараз.

— Просто зараз?

— Так, я хочу бути далеко звідціля. Змилуйтеся, Гаррі, я не хочу ризикувати, а раптом нас тут знайдуть? Їдьмо просто зараз.

То було 30 серпня 1975 року. Вечоріло. Дві тіні вислизнули з мотелю, швиденько спустилися східцями, що вели до паркувального майданчика. І сіли в чорний «шевроле монте-карло». Авто рушило з місця й подалося на північ по шосе номер один. Вони мчали на великій швидкості, потроху зливаючись з обрієм. Незабаром стало видно лише контури автівки: вона стало чорною плямкою, а потім — темною цяткою. Ще мить удалині блимав ледь помітний вогник од фар, а потім зник і він.

Вони їхали назустріч життю.

Частина третя

Письменницький рай

(книжка побачила світ)

5. Дівчинка, яка розбуркала Америку

— Нова книжка, Маркусе, це початок нового життя. і це пора щонайбільшого альтруїзму: ви даруєте частку себе кожному хто попросить. Хтось буде в захваті, хтось почне плюватися. Для когось ви станете великим, для когось — вартим зневаги. Хтось заздритиме, комусь буде цікаво. Ви пишете не для них, Маркусе. Ви пишете для тих, котрі завдяки Маркусові Ґольдману вдало згають час, забудуть про сіре повсякдення. Ви скажете, що цього мало, але й це вже непогано. Є письменники, які хочуть змінити світ. Але хто може змінити його?

«О, це ж Ґольдман! Це той письменник!» Бувало навіть, за мною починали бігти, щоб з’ясувати надокучливі питання: «А те, що ви написали в своїй книжці, правда? Гаррі Квеберт справді таке утнув?». У кав’ярні у Вест-Вілледжі, куди я полюбляв заходити, відвідувачі часом безцеремонно сідали за мій столик і казали: «Я оце читаю вашу книжчину, пане Ґольдмане, і просто-таки відірватися не можу! Перша була чудова, але ця! Вам справді відвалили мільйон баксів за те, що ви її встругнули? Скільки вам років? Заледве тридцять? Тридцять років — і вже така купа грошви!». Навіть швейцар будинку, що його поступ у читанні цієї книжки я помічав завжди, коли той відчиняв мені двері, врешті закінчивши, затиснув мене в кутку біля ліфта і висловив усе, що було в нього на душі. «Оце таке, значить, скоїлося з тією бідолашкою Нолою Келлерґан? Який жах! А як же воно могло статися, га? Невже таке можливе, пане Ґольдмане?»

Відразу ж після виходу «Справа Гаррі Квеберта» очолила рейтинги продажу в усій Америці й обіцяла стати найпопулярнішою книжкою року на американському континенті. Про неї говорили скрізь: на телебаченні, по радіо, в усіх газетах. Критики дочекалися свого часу і вихваляли мене. Казали, що мій новий роман — великий роман.

Після виходу книжки я відразу ж вирушив у марафонське рекламне турне, облітавши за два тижні вздовж і впоперек усеньку Америку: треба було встигнути до президентських виборів. Барнаскі вважав, що це останнє часове вікно, що в нас є, бо потім усі дивитимуться в бік Вашингтона, на вибори 4 листопада. Після повернення до Нью-Йорка я ще трохи в шаленому темпі побігав по телестудіях, реагуючи на неймовірний попит, що врешті докотився й до помешкання моїх батьків, яким дзвонили в двері то допитливі читачі, то журналісти. Щоб тато з мамою трохи перепочили, я подарував їм дім на колесах, і вони могли нарешті втілити давню мрію: дістатися спершу до Чикаґо, а потім по шосе номер 66 — до Каліфорнії.

Після однієї статті в «Нью-Йорк Таймс» Нолу прозвали «дівчинкою, яка розбуркала Америку». У всіх листах, що я отримував, читачі висловлювали одне й те ж почуття: всі були схвильовані історією нещасного, замученого дівчиська, яке, зустрівши Гаррі Квеберта, знову навчилося всміхатись, і в п’ятнадцять років боролося за нього і допомогло йому написати «Початки зла». Деякі літературознавці, втім, вважали, що правильне прочитання його книжки можливе тільки з огляду на мою, і пропонували новий підхід, згідно з яким Нола символізувала вже не заборонене кохання, а всевладдя почуття. Тому роман «Початки зла», що його чотири місяці тому вилучили з усіх книгарень, знову надійшов у продаж. Маркетологи Барнаскі збиралися видати до Різдва обмеженим накладом набір у подарунковому чохлі: «Початки зла», «Справу Гаррі Квеберта» й аналіз тексту, що належав перу Френсіса Ланкастера.

Від Гаррі не було жодних звісток, відколи ми попрощалися в мотелі «Морський берег». Я весь час намагався зв’язатися з ним, та його мобільник був поза зоною досяжності, а коли я дзвонив до мотелю і просив з’єднати мене з восьмим номером, у слухавці лунали довгі гудки. Я геть не мав звісток з Аврори, та, може, це було й добре: мені геть не хотілося знати, як там сприйняли мою книжку. Все, що було мені відомо завдяки правовій службі видавництва «Шмід і Гансон», це те, що Елайджа Стерн уперто намагався подати на них позов за образу честі, надто ж за ті фрагменти книжки, де я допитувався, чому він не лише погодився на прохання Лютера і дозволив йому писати оголену Нолу, а й не заявив до поліції, що в нього пропав чорний «монте-карло». Я телефонував Стерну перед виходом книжки, щоб почути його версію подій, але він не вшанував мене відповіддю.

Від середини жовтня, як і передбачав Барнаскі, весь медійний простір заполонили президентські вибори. Нескінченні запрошення як відрізало, і я полегшено зітхнув. Позаду були два тяжкі роки, мій перший успіх, страх чистого аркуша і, нарешті, друга книжка. Тепер напруга ослабла, мізки розпружилися, і я відчув, що мені кортить у відпустку. Їхати самому не хотілося, та й Дуґласові збирався віддячити за підтримку, тож придбав два квитки на Багами: ще від шкільних часів мені не випадало відпочивати з приятелями. Хотів зробити йому сюрприз, коли ввечері він прийде до мене дивитися спортивний канал. Та, на превеликий мій подив, Дуґлас відмовився від запрошення.

— Це було б чудово, — сказав він, — та я саме зібрався повезти Келлі на Кариби.

— Келлі? То ти й далі з нею?

— Так. Хіба ти не знав? Ми збираємося взяти шлюб. Там я й попрошу її руки.

— О, чудово! Дуже радий за вас обох. Вітаю.

Певне, вигляд у мене був доволі сумний, бо він сказав:

— Марку, в тебе є все, чого тільки можна бажати. Пора вже когось знайти.

Я кивнув.

— Просто… я вже сто років не ходив на побачення.

Він усміхнувся.

— За це не турбуйся.

Та розмова стала прологом вечора середи 23 жовтня 2008 року, коли все раптом різко змінилося.

Дуґлас улаштував мені побачення з Лідією Ґлур, дізнавшись перед тим від її агента, що вона й досі небайдужа до мене. Він переконав зателефонувати їй, і ми домовилися зустрітися в одному з барів Сохо. О сьомій вечора Дуґлас заскочив до мене, щоб надати моральної підтримки.

— Ти ще не готовий, — констатував він, коли я, голий до пояса, відчинив йому двері.

— Сорочку не можу вибрати, — відказав я, показавши два вішаки.

— Вбери блакитну, буде добре.

— Дуґу, а ти впевнений, що мені варто побачитися з Лідією Ґлур?

— Марку, ти ж не до шлюбу йдеш. Просто хильнеш чарчину з гарною дівчиною, яка тобі подобається і якій подобаєшся ти. Ви самі відчуєте, є щось між вами, чи, може, й нема.

— А після того що будемо робити?

— Я замовив столик у розкішному італійському ресторані, неподалік од бару. Надішлю тобі повідомлення з адресою.

— Що я без тебе робив би…

— А нащо ж існують друзі?

Тієї миті в мене задзвенів мобільник. Я й не відповів би, та побачив, що телефонує Ґегаловуд.

— Гало, сержанте! Радий вас чути.

Голос у нього був похмурий.

— Доброго вечора, письменнику, вибачте, що відволікаю…

— Та ви не відволікаєте.

Здавалося, він страшенно роздратований.

— Письменнику, — сказав він, — здається, у нас величезна проблема.

— Що сталося?

— Це стосується матері Ноли Келлерґан. Ви у вашій книжці писали, що вона била доньку.

— Так, Луїза Келлерґан. То й що?

— У вас є інтернет? Зараз я скину вам лист.

Не перериваючи розмови, я подався до вітальні, ввімкнув комп’ютер і зайшов на свою пошту. Ґегаловуд надіслав мені фото.

— Що це? — запитав я. — Починаю вже непокоїтися.

— Відкрийте картинку. Пам’ятаєте, ви казали мені про Алабаму?

— Авжеж, пам’ятаю. Звідти приїхали Келлерґани.

— Ми дали хука, Маркусе. Ми геть забули з’ясувати, як там було в Алабамі. А ви ж мені казали!

— Що я вам казав?

— Що треба це з’ясувати.

Я клацнув на картинку. На фото був цвинтар і надгробок із написом:

ЛУЇЗА КЕЛЛЕРҐАН

1930–1969

Наша люба дружина і матуся

Я геть розгубився.

— О боже! — вигукнув я. — Що це таке?

— Це означає, що Нолина мати померла 1969-го. Тобто за шість років до того, як зникла її донька!

— Хто вам надіслав цю світлину?

— Один журналіст із Конкорда. Вже завтра це опиниться на перших шпальтах газет, письменнику, і ви знаєте, що буває в таких випадках: не мине і трьох годин, як уся Америка вирішить, що і ваша книжка, і розслідування нічого не варті.

Того вечора побачення з Лідією Ґлур так і не відбулося. Дуґлас витягнув Барнаскі з якоїсь ділової зустрічі, Барнаскі витягнув правника Річардсона з дому, і ми відбули вкрай бурхливу нараду в конференц-залі «Шміда й Гансона». Світлина і справді потрапила у «Конкорд Джеральд» із якогось місцевого видання. Барнаскі дві години умовляв редактора «Конкорд Джеральд» не ставити її на першу шпальту завтрашнього числа, та все було марно.

— Ви уявляєте, що скажуть люди, дізнавшись, що ваша книжка — чистісінька брехня? — кричав він на мене. — Нехай вам чорт, Ґольдмане, ви що, не перевіряли джерел?

— Не втямлю, це якась маячня! Гаррі розповідав мені про матір! І частенько. Нічого не розумію. Мати била Нолу! Він так мені казав! Казав: била і топила.

— А зараз що він каже?

— Недоступний. Я йому разів десять намагався зателефонувати цього вечора. Від нього вже два місяці — жодної звістки.

— Дзвоніть іще! Викручуйтеся, як хочете! Побалакайте з кимось, хто може вам відповісти! Знайдіть пояснення, яке я завтра вранці зможу дати журналістам, коли вони на мене насядуть.

О десятій вечора я врешті зателефонував Ерні Пінкасові.

— А з чого ти зробив висновок, що її мати була жива? — запитав він.

Мені аж недобре стало. І я відповів, мов дурник:

— Ніхто мені не казав, що вона померла!

— Але ж тобі ніхто й не казав, що вона жива!

— Казав! Гаррі казав.

— Отже, він тебе підставив. Панотець Келлерґан перебрався до Аврори сам, із донькою. Матері з ними не було.

— Геть нічого не розумію! Я зараз таки звихнуся. І хто я після цього?

— Гівняний писака, Маркусе. Одне можу сказати: тут у нас це насилу проковтнули. Цілісінький місяць ми дивилися, як ти пишаєшся в телевізорі й у всіх часописах. І всі сказали, що ти мелеш дурню.

— Чому ніхто не попередив мене?

— А про що тебе попереджати? Спитати, чи не сядеш ти в калюжу, написавши про матір, яка натоді вже давно померла?

— Від чого вона померла? — запитав я.

— Хтозна.

— А як же музика? І побої? У мене є свідки, які все підтвердять.

— А про що вони свідчитимуть? Про те, що панотець вмикав радіо на всю гучність, щоб спокійнісінько лупцювати доньку? Авжеж, ми підозрювали це. Але ти в своїй книжці пишеш, що панотець Келлерґан ховався в гаражі, поки матінка гамселила Нолу. А річ у тім, що матері в Аврорі ніколи не було, бо вона померла ще до переїзду. То як можна вірити всьому тому, що ти пишеш у книжці? І ще ти пообіцяв включити мене в перелік тих, кому висловлюєш подяку…

— То я і включив!

— Ти написав у переліку інших імен «Е. Пінкас, Аврора». А я хотів, щоб моє ім’я було великими літерами. Я хотів, щоб про мене говорили.

— Що? Але…

Він кинув слухавку. Барнаскі дивився на мене з люттю. Сказав, погрозливо тицяючи пальцем:

— Ось що, Ґольдмане, завтра ви першим рейсом летите в Конкорд і все там залагоджуєте.

— Рою, якщо я з’явлюся в Аврорі, вони мене роздеруть на клапті.

Він силувано реготнув і відказав:

— Добре, якщо просто роздеруть.

Невже дівчинка, яка розбуркала Америку, народилося у хворобливій уяві письменника, якому забракло натхнення? Як можна було пропустити таку важливу подробицю? Інформацію «Конкорд Джеральд» підхопили всі мас-медіа, і правда про справу Гаррі Квеберта опинилася під сумнівом.

У п’ятницю, 24 жовтня, я сів на вранішній рейс до Манчестера. Прилетів одразу по обіді й, узявши напрокат авто в аеропорту, подався простісінько до Конкорда, в Головне управління поліції, де на мене чекав Ґегаловуд. Він розповів усе, що зумів з’ясувати про минуле життя родини Келлерґанів у Алабамі.

— Девід і Луїза Келлерґани одружилися 1955 року. Він був священиком успішної парафії, і дружина допомагала зробити її ще кращою. 1960 року народилася Нола. Потім кілька років не було нічого цікавого. Та якось літньої ночі 1969 року в його домі спалахнула пожежа. Дівчинку останньої миті пощастило врятувати, а мати загинула. За кілька тижнів священик покинув Джексон.

— За кілька тижнів? — вигукнув я.

— Так. І вони перебралися до Аврори.

— Чому ж тоді Гаррі казав мені, що Нолу била мати?

— Мабуть, то був батько.

— О ні! — вигукнув я. — Гаррі казав, що таки мати! То була мати! У мене й записи збереглися!

— То послухаймо ті записи, — мовив Ґегаловуд.

Диски я мав із собою. Порозкладав їх на столі і спробував зорієнтуватися за наліпками на конвертах. Розсортував я їх досить ретельно, за людьми і датами, та потрібного запису чомусь не було. Тоді я витрусив із торби все, і нарешті знайшов іще один диск, без дати. Відразу вставив його в плеєр.

— Дивно, — сказав я, — чому я не поставив тут дату?

Увімкнув пристрій. Мій голос промовив, що сьогодні вівторок, 1 липня 2008 року. Я записував Гаррі у в’язничній залі для побачень.

— Тому ви все-таки вирішили виїхати? Але ж ви домовилися втекти разом увечері 30 серпня — чому?

— Це, Маркусе, через одну жахливу історію. Ви записуєте?

— Так.

— Зараз я розповім одну важливу річ. Щоб ви збагнули. Та не хочу, щоб про це знав іще хтось.

— Не турбуйтеся.

— Знаєте, той наш тиждень на Мартас-Віньярді… Насправді Нола не казала батькам, що вона в подруги, вона просто втекла. Поїхала, нікого ні про що не попередивши. Коли я знову її побачив, наступного дня після повернення, вона була дуже пригнічена. Казала, що мати побила її. У неї все тіло було в синцях. Вона плакала. Зізналася, що її карають за кожну дрібницю. Б'ють металевою лінійкою, а ще роблять, як ото в Гуантанамі, — наче топлять у воді: наливають повнісіньку балію, хапають за коси і пхають головою у воду. Мовляв, для того, щоб звільнити її.

— Звільнити?

— Звільнити від зла. Щось таке, наче хрещення. Ісус на Йордані чи що. Спершу я не міг повірити, та докази були очевидні. Тоді я запитав: «Хто ж із тобою таке робить?» — «Мама». — «А тато не втручається?» — «Він замикається в гаражі і вмикає музику, дуже гучно. Він завжди так робить, коли мама карає мене. Не хоче чути». Нола не могла більше, Маркусе. Я хотів розібратися з цією бідою, побалакати з Келлерґанами. Це треба було припинити. Але Нола благала мене нічого не робити, казала, що матиме страшенні неприємності, що батьки завезуть її кудись і ми ніколи більше не побачимося. Але так не могло тривати далі. І ось десь наприкінці серпня, числа двадцятого, ми вирішили, що треба звідціля забиратися. Негайно. Потайки, звісно ж. Ми призначили від'їзд на тридцяте серпня. Хотіли дістатися до Канади, перетнути кордон у Вермонті і податися хоча б до Британської Колумбії, оселитися в дерев'яній хатинці. Прекрасне життя на березі озера. І ніхто ніколи не дізнався б.

— Тим-то ви й хотіли втекти?

— Так.

— Чому ви хочете, щоб я нікому не казав?

— Це лише початок історії, Маркусе. Бо згодом я дізнався жахливу річ про Нолину матір…

(Дзвінок). Охоронець: «Час уже сплив».

— Поговоримо про це наступного разу, Маркусе, — підводячись, мовив Гаррі. — А поки що нікому це не розповідайте.

— І що ж він з’ясував про Нолину матір? — нетерпляче запитав Ґегаловуд.

— Не пам’ятаю, що там було далі, — відказав я, гарячково порпаючись у дисках.

І раптом я завмер, зблід і вигукнув:

— Ні, це неймовірно!

— Що, письменнику?

— То був останній запис од Гаррі! Тим-то на диску й нема дати! Я геть про це забув. Ми так і не закінчили тієї розмови! Бо далі з’ясувалося про Пратта, потім Гаррі не хотів, щоб я записував на плеєр, і я нотував у записнику. А потім сталося те витікання з видавництва, і Гаррі розгнівався на мене. Як я міг так дати маху?

— Нам обов’язково треба поговорити з Гаррі, — мовив Ґегаловуд, хапаючи пальто. — Ми повинні дізнатися, що він там виявив про Луїзу Келлерґан.

На превеликий наш подив, двері восьмого номера нам відчинив не Гаррі Квеберт, а висока білявка. Ми спустилися до адміністратора, і він нам сказав:

— Останнім часом тут не було ніякого Гаррі Квеберта.

— Це неможливо, — відказав я. — Він мешкав тут кілька місяців.

На прохання Ґегаловуда адміністратор переглянув журнал записів за останні півроку. І рішуче повторив:

— Гаррі Квеберта тут нема.

— Цього не може бути, — вибухнув я. — Таж я сам його тут бачив! Високий чоловік, сивий, розпатланий.

— А, цей! Авжеж, був такий, частенько вештався паркувальним майданчиком. Але номера він тут не наймав.

— У нього був восьмий номер! — вигукнув я. — Знаю, бо не раз бачив, як він сидить під дверима.

— Так, він сидів під дверима. Я дуже просив його забратися, але він щоразу давав мені сто доларів! За такі гроші він міг сидіти скільки влізе. Казав, з цим місцем у нього пов’язані приємні спогади.

— А коли ви бачили його востаннє? — устряв Ґегаловуд.

— Та як сказати… Десь кілька тижнів тому. Точно пам’ятаю, що перш ніж поїхати, він дав мені ще сто доларів, щоб як хтось зателефонує і попросить восьмий номер, я вдав, ніби перемикаю виклик. А телефон і далі дзвонив би просто так. Він, здається, кудись поспішав. Це сталося відразу після сварки…

— Після сварки? — гаркнув Ґегаловуд. — Якої сварки? Що за сварка тут сталася?

— Ваш приятель посварився з одним дідом. Приїхав такий собі дідок, наче навмисно, щоб зчепитися з ним. Лютий такий. Зчинив галас, ну і таке… Я вже хотів було встряти, але дідок сів в авто і поїхав. Після цього ваш приятель теж вирішив забратися відціля. Та я б його все одно витурив, бо не люблю, коли бучу здіймають. Клієнти скаржаться, а я тоді чортів заробляю.

— А через що та сварка сталася?

— Через якийсь лист. Мені так здається. Дідок репетував вашому приятелю: «То були ви!».

— Через лист? Який іще лист?

— А хіба я знаю?

— І що далі?

— Дідок поїхав собі, а ваш приятель накивав п’ятами.

— Ви зможете його впізнати?

— Діда? Та ні. А ви в колег запитайте. Бо той оглашенний іще раз приїздив. І, здається, хотів закатрупити вашого приятеля. Я багато розслідувань бачив, весь час дивлюся серіали по телевізору. Приятель ваш уже дременув, але я відчув, що тут пахне смаленим. І викликав поліцію. Приїхали дві патрульки, дуже швидко, перевірили його. Та й відпустили. Сказали, все гаразд.

Ґегаловуд відразу ж зателефонував у Головне управління поліції і попросив з’ясувати особу чоловіка, якого нещодавно перевіряв дорожній патруль у мотелі «Морський берег».

— Отримають інформацію — подзвонять, — сказав він мені, натискаючи «відбій».

Я нічогісінько не тямив. Пригладив чуба і сказав:

— Це маячня! Маячня якась!

Адміністратор якось дивно зиркнув на мене і запитав:

— А ви пан Ґольдман?

— Так, а що?

— А те, що ваш приятель лишив для вас конверт. Сказав, що приїде хлопчина, шукатиме його і напевне вигукне: «Це маячня! Маячня якась!». І сказав, що як такий приїде, щоб я віддав йому оце.

Він простягнув мені конверт із цупкого паперу, в якому лежав ключ.

— Ключ? — запитав Ґегаловуд. — Більш нічого?

— А від чого той ключ?

Я уважно розглянув той ключ і його форму. І раптом згадав:

— Шафа у фітнес-клубі в Монберрі!

За двадцять хвилин ми вже були в роздягальні фітнес-клубу. В шафці номер 201 лежав оправлений стос паперу і написаний від руки лист.

Любий Маркусе!

Якщо ви читаєте ці рядки, то довкола вашої книжки зчинилася неабияка буча і вам потрібні відповіді.

Це може бути цікаво для вас. Ця книжка і є правда.

Гаррі

Стос паперу був не дуже грубий, видрукуваний на друкарській машинці рукопис, що називався:

Гаррі Л. Квеберт

ЧАЙКИ АВРОРИ

Роман

— І що це означає? — запитав Ґегаловуд.

— Не знаю. Здається, це його неопублікований роман.

— Папір старий, — зауважив Ґегаловуд, розглядаючи аркуші.

Я швидко погортав текст.

— Нола часто говорила про чайок, — мовив я. — Гаррі згадував, що вона любила їх. Тут має бути якийсь зв’язок.

— А чому він пише, що це і є правда? Може, тут ідеться про те, що сталося сімдесят п’ятого року?

— Хтозна.

Ми вирішили прочитати той машинопис потім, а тимчасом подалися в Аврору. Мій приїзд там помітили. Перехожі кидалися на мене і всіляко висловлювали зневагу. Біля дверей «Кларксу» Дженні, обурена тим, як я змалював її матір, і не вірячи, що її батько писав анонімні листи, прилюдно обзивала мене послідущими словами.

Єдина людина, яка захотіла з нами поспілкуватися, була Ненсі Геттевей, і ми пішли до її крамниці.

— Не розумію, — казала мені Ненсі, — я ж нічого не говорила вам про Нолину матір.

— Але ж ви мені казали, що бачили синці. А ще розповідали, що вас намагалися переконати, що Нола занедужала, коли вона на тиждень утекла з дому.

— Там був лише батько. І він не пускав мене в хату, коли Нола того ж таки липня наче крізь землю провалилася. Про матір я жодного разу вам не казала.

— Ви мені розповідали, що її били залізною лінійкою по грудях. Пам’ятаєте?

— Що били, казала. Та не казала, що била її мати.

— Я записав ваші слова! Це було 26 червня. І ось запис, погляньте на дату.

Я ввімкнув плеєр.

— Дивно, що ви так відгукуєтеся про панотця Келлерґана, панно Геттевей. Я бачився з ним декілька днів тому, і він видався мені радше м'яким чоловіком.

— Він може справляти таке враження. Принаймні на людях. Казали, в Алабамі він просто дива чинив, то його покликали на допомогу, бо парафія Сен-Джеймс геть занепала. І справді, щойно він очолив її, як по неділях у храмі стало повнісінько людей. А щодо іншого… хтозна, що коїлося в домі Келлерґанів.

— Що ви хочете сказати?

— Нолу били.

— Що?

— Так, її страшенно лупцювали. Пам'ятаю один жахливий епізод, пане Ґольдмане. На початку літа. Я тоді вперше помітила синці в неї на тілі. Ми пішли купатися на Ґранд-біч. Нола була сумна, я думала, через хлопця. Був там один хлопчина, Коді, старшокласник, він залицявся до неї. А потім вона зізналася, що дома її сварять, кажуть, що вона капосне дівчисько. Я спитала чому, і вона відказала, що був один випадок в Алабамі, та більше нічого не захотіла розповідати. А потім, коли вона роздяглася на березі, я побачила в неї на грудях страшенні шрами і синці. Я відразу ж запитала, що це таке і, уявіть собі, вона сказала: «Це мама, вона мене в суботу покарала, відлупцювала залізною лінійкою». Я, звісно, не повірила своїм вухам, гадала, чогось не втямила. Та вона повторила: «Це правда. Це вона мені каже, що я капосне дівчисько». У Ноли був такий засмучений вигляд, що я не стала наполягати. Потім ми пішли до нас додому, і я намастила їй груди бальзамом. Сказала, що їй треба з кимось побалакати про свою матір, наприклад, із медсестрою в школі, пані Сендерс. Але Нола більше не хотіла говорити про це».

— Ось! — вигукнув я, поставивши плеєр на паузу. — Ось бачите, ви говорите про матір.

— Ні, — відказала Ненсі. — Я тільки здивувалася, що Нола згадала матір. Я просто хотіла пояснити, що в Келлерґанів коїлося щось чудне. Я й миті не сумнівалася, що ви знаєте: її мати давно вже померла.

— Та я ж нічого не знав! Тобто я знав, що мати померла, та вважав, що вона померла вже після зникнення дочки. Пам’ятаю, Девід Келлерґан, коли я прийшов до нього вперше, навіть показав мені фото дружини. Я ще здивувався, що він так люб’язно мене прийняв. Пам’ятаю, я запитав: «А де ваша дружина?». А він відповів: «Померла давно».

— Справді, тепер, переслухавши запис, я розумію, що могла ввести вас в оману. Це жахливе непорозуміння, пане Ґольдмане. Мені дуже шкода.

Я знову ввімкнув плеєр.

— …із медсестрою в школі, пані Сендерс. Але Нола більше не хотіла говорити про це.

— А що сталося в Алабамі?

— Хтозна. Я так і не дізналася. Нола мені не сказала.

— Це якось пов'язане з їхнім від'їздом?

— Не знаю. Мені дуже хотілося б вам допомогти, та я і справді не знаю.

— Це я винен, пані Геттевей, — сказав я. — Перестрибнув на Алабаму…

— То бити її міг лише батько? — запитав Ґегаловуд.

Ненсі на мить замислилася, аж наче розгубилася. Потім урешті відповіла:

— Так. Або ні. Я вже й не знаю. Синці в неї були. Коли я її питала, в чому річ, вона казала, що вдома її карають.

— За що карають?

— Вона більше нічого не розповідала. Але й не казала, що батько її лупцює. По суті, ніхто нічого не знає. Моя мати теж якось бачила сліди побоїв, на пляжі. І ще ця гучна музика, що він регулярно вмикав. Люди підозрювали, що панотець Келлерґан б’є доньку, та ніхто не насмілювався нічого сказати. Все-таки він був наш священик.

Вийшовши з крамниці після розмови з Ненсі Геттевей, ми з Ґегаловудом довго сиділи на лавці й мовчали. Я був у відчаї.

— Оце так непорозуміння! — врешті вигукнув я. — І все через це кляте непорозуміння! І як я міг дати такого хука?

Ґегаловуд спробував підбадьорити мене.

— Спокійно, письменнику, не судіть себе занадто суворо. Ми всі обгівнялися. Надто вже захопилися розслідуванням і не помітили очевидного. Всі ми мудрі по шкоді, з усіма таке буває.

Тієї миті у нього задзвенів мобільник. Він відповів. Телефонували з Головного управління поліції.

— Вони з’ясували, як звали того дідка з мотелю, — сказав він, слухаючи повідомлення диспетчера.

На його обличчі раптом відбився подив. Він опустив телефон і сказав:

— То був Девід Келлерґан.

Із будинку номер 245 на Террас-авеню так само лунала музика: отець Келлерґан був удома.

— Обов’язково треба з’ясувати, що він хотів од Гаррі, — сказав Ґегаловуд, вийшовши з авто. — Тільки богом вас заклинаю, письменнику, розмовлятиму я!

Під час перевірки біля мотелю «Морський берег» дорожня поліція виявила в автомобілі Девіда Келлерґана мисливську рушницю. Та це їх не занепокоїло: на зброю був дозвіл. Він сказав, що їде на стрільбище, і хотів зупинитися і випити кави в ресторані мотелю. Полісменам не було до чого причепитися, тож вони його відпустили.

— Трусоніть його добряче, сержанте, — сказав я, поки ми йшли брукованою доріжкою до хати. — Дуже хочеться взнати, що це за сварка через лист… Адже Келлерґан запевняв мене, що заледве знає Гаррі. Думаєте, брехав?

— Оце ми зараз і з’ясуємо, письменнику.

Певне, отець Келлерґан бачив, що ми приїхали, бо й не встигли подзвонити, як він одчинив двері. У руках тримав рушницю. Він був у нестямі, й, судячи з вигляду, йому страшенно кортіло мене застрелити. «Ви обілляли брудом пам’ять моєї дружини і доньки! — зарепетував він. — Гівно! Мерзотник! Гадина!» Ґегаловуд намагався його заспокоїти, просив прибрати рушницю і пояснив, що ми якраз і прийшли, щоб збагнути, що ж сталося з Нолою. На галас збіглися роззяви, поглянути, що тут коїться. Незабаром вони оточили весь дім; Келлерґан знай репетував, а Ґегаловуд знаками показував мені, що треба помалу відступати. Під завивання сирен підкотило два поліційні автомобілі. З одного вийшов Тревіс Довн, який, судячи з його вигляду, теж не палав бажанням бачити мене. Він сказав: «Мало ще обгидив наше місто, так? Іще хочеш?» — а потім запитав Ґегаловуда, чому поліція штату з’являється до Аврори без попередження. Я розумів, що часу в нас обмаль, і гукнув Девідові Келлерґану:

— Скажіть, ви вмикали музику і били її, скільки влізе, так?

Він знову підняв рушницю.

— Я ніколи не підняв на неї руки! Її ніколи ніхто не бив! Ви мерзотник, Ґольдмане! Я найму адвоката, я вас до суду потягну!

— До суду? То чому ж досі не потягли? Чому ви ще не в суді? Може, вам не хочеться, щоб копирсалися у вашому минулому? Що сталося в Алабамі?

Він плюнув у мій бік.

— Такі, як ви, Ґольдмане, цього не зрозуміють!

— Що сталося поміж вами та Гаррі Квебертом у мотелі «Морський берег»? Що ви приховуєте від нас?

Тут і Тревіс заходився репетувати, погрожуючи Ґегаловудові поскаржитися начальству, і нам довелося забратися.

Дорогою до Конкорда ми довго мовчали. Нарешті Ґегаловуд сказав:

— Що ми проґавили, письменнику? Що було на видноті, а ми не побачили?

— Тепер ми знаємо, що Гаррі довідався щось про Нолину матір, але не сказав мені.

— І можна припустити, що отець Келлерґан знає, що Гаррі це знає. Але що ж він знає, хай йому всячина!

— А вам не здається, сержанте, що отець Келлерґан теж може бути причетний до цієї справи?

*

Газети потішалися:

«Новий поворот у справі Гаррі Квеберта: неув’язки, що спливли в романі Маркуса Ґольдмана, ставлять під сумнів правдивість його книжки, яку так вихваляють критики і яку північноамериканський видавничий магнат Рой Барнаскі підносить читачам як оповідь про достеменні події, що призвели до загибелі п’ятнадцятирічної Ноли Келлерґан 1975 року».

Я не міг повернутися до Нью-Йорка, не з’ясувавши цієї справи, тому замкнувся у своєму номері готелю «Ріджентс» у Конкорді. Свої координати повідомив лише Денізі, щоб вона сповіщала мене про події в Нью-Йорку та новини, що стосуються привида матері Ноли Келлерґан.

Того вечора Ґегаловуд запросив мене до себе додому. Обидві його доньки брали активну участь у передвиборчій кампанії Обами і розважали нас за вечерею. Вони дали мені наліпки на авто. Потім я у кухні допомагав мити Гелені посуд, і вона сказала, що в мене нездоровий вигляд.

— Не розумію, як таке сталося, — пояснив я. — Як я міг так влипнути?

— Мабуть, була якась поважна причина, Маркусе. Знаєте, Перрі дуже у вас вірить. Він каже, ви людина виняткова. Я його вже понад тридцять років знаю, він ні про кого таке не казав. Певна, що ви нічого не робили цап-лап і всьому цьому є якесь розумне пояснення.

Тієї ночі ми з Ґегаловудом довго сиділи, замкнувшись у його кабінеті, і вивчали машинопис, що залишив мені Гаррі. Так я познайомився з невиданою книжкою «Чайки Аврори», чудовим романом, у якому Гаррі розповів про свої стосунки з Нолою. Роман датований не був, та мені здалося, наче його написано після «Початків зла». Тому що в «Початках» він змальовував заборонене кохання, без якихось конкретних подробиць, а тут розповідав, як Нола розбудила в ньому натхнення, як вона завжди вірила в нього і підбадьорювала його, як вона зробила його тим, ким він є, великим письменником. Та наприкінці роману вона не вмерла: герой, якого звати Гаррі, за кілька місяців після виходу книжки, розбагатівши і прославившись, зникає і їде в Канаду, де в ошатному будиночку на березі озера його чекає Нола.

О другій годині ночі Ґегаловуд зварив кави і сказав:

— І що він хоче сказати цією книжкою?

— Він уявляє, яким було б його життя, якби Нола не зникла, — пояснив я. — Ця книжка — письменницький рай.

— Письменницький рай? Що це ще таке?

— Це коли письменницький дар обертається проти вас. Ви вже не тямите, існують ці герої у вашій уяві чи живуть реальним життям.

— І що це нам дає?

— Хтозна. І гадки не маю. Книжка чудова, та він так її і не видав. Нащо було зберігати її в шафці?

Ґегаловуд стенув плечима.

— Може, він не наважився її видати, бо там ідеться про зникле дівча, — припустив він.

— Може, й так. Але в «Початках зла» він теж писав про Нолу, і це не завадило пропонувати роман видавцям. І чому він пише: «Ця книжка і є правда»? Яка правда? Про Нолу? Що він хоче сказати? Що Нола ніколи не вмирала і живе в дерев’яній хатинці?

— Безглуздя, — відказав Ґегаловуд. — Усі аналізи підтвердили: той скелет належить їй.

— І що тоді?

— Те, що ми застряли, письменнику.

Вранці мені зателефонувала Деніза і сказала, що в «Шмід і Гансон» звернулася якась жінка і її скерували до неї.

— Вона хотіла поговорити з вами, — пояснила Деніза. — Сказала, що це дуже важливо.

— Важливо? З якого приводу?

— Каже, навчалася в школі разом із Нолою Келлерґан, в Аврорі. І що Нола розповіла їй про свою матір.

Кембридж, Массачусетс, субота, 25 жовтня 2008 року

Вона фігурувала в альбомі випускників 1975 року під іменем Стефані Гендорф, там знайшли два її фото, просто перед світлиною Ноли. Вона була однією з тих, чиїх слідів Ерні Пінкасу знайти не пощастило. Вийшовши заміж за вихідця з Польщі, вона змінила своє прізвище, тепер її звали Стефані Ларжиняк, і мешкала вона в розкішному будинку Кембриджа, багатого передмістя Бостона. Там ми з Ґегаловудом і зустрілися з нею. Їй було сорок вісім років, стільки ж, скільки було б зараз і Нолі. Гарна жінка, вдруге заміжня, мати трьох дітей, раніше вона викладала історію мистецтва у Гарварді, тепер мала власну картинну галерею. Виросла в Аврорі, навчалася в одному класі з Нолою, Ненсі Геттевей і ще кількома людьми, з якими я спілкувався під час розслідування. Я слухав, як вона згадує минуле, й мені спало на думку, що вона врятувалася. Що була Нола, і її вбили у п’ятнадцять років, і була Стефані, і їй випало право жити, відкрити картинну галерею і навіть двічі вийти заміж.

На столику у вітальні вона поклала декілька дівочих світлин.

— Я від самого початку стежу за цією справою, — сказала вона. — Пам’ятаю той день, коли Нола пропала, пам’ятаю все, як і, певно, всі дівчата мого віку, які мешкали тоді в Аврорі. Тож коли знайшли її тіло і заарештували Гаррі Квеберта, я, звісно, відчула, що мене це безпосередньо стосується. Оце так історія… Мені дуже сподобалася ваша книжка, пане Ґольдмане, ви так вдало змалювали Нолу. Завдяки вам я наче зустрілася з нею знову. Правда, що й фільм зніматимуть?

— «Ворнер бразерс» хоче купити права, — відповів я.

Вона показала нам світлини: день народження, де серед гостей була й Нола. 1973 рік.

— Ми з Нолою дружили, — провадила вона. — Хороше дівча було. Всі її в Аврорі любили. Певне, людей зворушувало її життя з батьком: удівець-священик і його люба доця, завжди всміхаються, ніколи не скаржаться. Пам’ятаю, коли я вередувала, мама завжди казала: «Бери приклад з Ноли! У неї, сердешної, Бог забрав матір, а вона завжди така чемна і вдячна».

— Ох, і як же я не второпав, що її мати давно померла? І ви кажете, що вам сподобалася книжка? Ліпше запитали б себе, що за дешевий писака її утнув!

— Та ні, чому це? Якраз навпаки! Я навіть подумала, що це ви так навмисне. Бо сама була зіткнулася з цим у Ноли.

— Як це — самі з цим зіткнулися?

— Якось стався один чудернацький випадок. Після того я від Ноли і віддалилася.

Березень 1975 року

Родина Гендорфів мала цукерню на головній вулиці. Часом після школи Стефані приводила туди Нолу, і вони тихцем ласували цукерками в комірчині. Так було і того вечора: сховавшись за лантухами з борошном, вони наминали фрукти в желе, аж доки заболіли животи. І реготали, затуляючи долоньками роти, щоб їх не почули. Аж раптом Стефані втямила, що з Нолою щось не так. Погляд її змінився, вона вже не слухала її.

— Ноло, що з тобою? — запитала вона.

Мовчання. Стефані запитала вдруге, і Нола врешті озвалася:

— Я… мені… мені додому треба.

— Уже? Чому це?

— Мама хоче, щоб я ішла додому.

Стефані вухам своїм не повірила.

— Що? Твоя мама?

Нола перелякано схопилася на ноги і повторила:

— Мені треба йти!

— Але ж… Ноло! Твоя мама померла!

Нола побігла до виходу. Стефані спробувала втримати її за руку, та Нола обернулась і вчепилася в її сукню.

— Моя мама! — з жахом вигукнула вона. — Ти не уявляєш, що вона зі мною зробить! Коли я капосна, мене карають!

І побігла чимдуж.

Збентежена Стефані ще трохи посиділа в коморі, а ввечері вдома розповіла про той випадок матері. Та пані Гендорф їй не повірила. Вона лагідно погладила її по голові.

— Не знаю, що ти оце вигадуєш, люба. Добре, годі дурниці казати, йди мий руки. Тато прийшов з роботи і хоче їсти, ми сідаємо вечеряти.

Наступного дня в школі Нола була начебто спокійна і вдавала, ніби нічого не сталося. Стефані не зважилася завести мову про вчорашній випадок. Урешті днів за десять вона вирішила поділитися своїм потрясінням із самим отцем Келлерґаном і прийшла до церкви в його кабінет. Як завжди, він зустрів її дуже лагідно, пригостив сиропом і став уважно слухати, гадаючи, що вона хоче побалакати з ним як зі священиком. Та коли вона розповіла про те, що сталося, він їй теж не повірив.

— Ти, певне, щось не так почула, — сказав він.

— Я знаю, це схоже на маячню, отче. Але це таки правда.

— Але ж це безглуздя. Нащо Нолі казати такі дурниці? Ти хіба не знаєш, що її мама померла? Чи тобі дуже хочеться всіх нас засмутити?

— Ні, але ж…

Девід Келлерґан хотів було зам’яти розмову, та Стефані наполягала. І тоді обличчя його змінилося, вона ще ніколи не бачила його таким: уперше привітний священик став похмурий, майже страшний.

— Не хочу я більше слухати цих балачок! — відтяв він. — І спробуй лишень розповіси це ще комусь! Я піду до твоїх батьків і скажу їм, що ти мала брехуха! І ще скажу, що ти крала в церкві. Украла в мене п’ятдесят доларів! Ти ж не хочеш неприємностей? Ото будь чемною дівчинкою.

*

Перервавши ту розповідь, Стефані якусь хвилю перебирала світлини. Потім обернулася до мене.

— Тож я нікому й не сказала. Але й не забула того випадку. Згодом я переконала себе, що не так почула, не зрозуміла і що нічого того не було. І ось виходить ваша книжка, і я знову бачу, мов живу, ту жорстоку матір. Не можу передати, як воно подіяло на мене; у вас великий талант, пане Ґольдмане. Кілька днів тому всі газети почали писати, що ви пишете казна-що, і я вирішила, що мені треба з вами зв’язатися. Бо знаю: ви пишете правду.

— Яку правду? — вигукнув я. — Мати її померла бозна-коли.

— Знаю. Але знаю і те, що ви маєте рацію.

— Гадаєте, Нолу бив батько?

— Принаймні про це перешіптувалися. У школі помічали, що в неї синці на тілі. Але хто наважився б сказати бодай слово проти нашого священика? Сімдесят п’ятого року в Аврорі ніхто не пхав носа до чужих справ. Та й пора була інша. Ми всі часом заробляли по дупі.

— А вам більше нічого не спадає на думку? — запитав я. — У зв’язку з Нолою чи з книжкою?

Вона замислилася.

— Ні. Хіба що досить… досить цікаво було з’ясувати після стількох років, що вона була закохана не в абикого, а в Гаррі Квеберта.

— Що ви маєте на увазі?

— Знаєте, я була така наївна… Після випадку в комірчині я дедалі менше спілкувалася з Нолою. Але того літа, коли вона зникла, часто її зустрічала. Я тоді багато працювала в батьків у цукерні, а вона була якраз напроти пошти. І уявіть собі, мені весь час траплялася Нола. Вона ходила надсилати листи. Я знала це, бо вона ходила повз крамничку і я в неї питала. І якось вона все-таки обмовилася. Сказала, що шалено закохана в одного чоловіка і що вони листуються. Та нізащо не хотіла сказати, хто це. Я гадала, це Коді, хлопець із передвипускного класу. Він грав у баскетбольній команді. Ніяк не щастило підглянути, кому ж ті листи адресовані, та на одному я все-таки помітила частину адреси. Він мешкав у Аврорі. І я подумала: яке задоволення писати з Аврори людині, яка живе в Аврорі.

Коли ми вийшли від Стефані Ларжиняк, Ґегаловуд глянув на мене великими збентеженими очима і запитав:

— Що ж це коїться, письменнику?

— А я оце у вас хотів запитати, сержанте. І що нам тепер робити, як ви гадаєте?

— Те, що відразу повинні були зробити: з’їздити до Джексона, штат Алабама. Ви вже давно поставили хороше запитання: що сталося в Алабамі?

4. Sweet home Alabama [17]

— Наприкінці книжки, Маркусе, приготуйте для читача якийсь несподіваний поворот, причому останньої миті.

— Навіщо?

— Навіщо? Бо читача треба тримати в напрузі до самісінької розв'язки. Це як у картах: завжди треба мати козиря про запас.

Джексон, Алабама, 28 жовтня 2008 року

І ми й полетіли в Алабаму.

В аеропорту Джексона нас зустрів молодий працівник поліції штату Філіп Томас, із яким Ґегаловуд зв’язався кілька днів тому. Він стояв у залі прибуття, насунувши на очі криси капелюха, в однострої, прямий мов тичка. Шанобливо поздоровкавшись із Ґегаловудом, він глянув на мене і трохи підняв капелюх.

— Чи міг я вас десь бачити? — запитав він. — Може, в телевізорі?

— Може, й так, — відказав я.

— Ось я допоможу, — втрутився Ґегаловуд. — Це про його книжку всі базікають. Остерігайтеся його, він здатен такого веремія закрутити, що здуріти можна буде.

— То родина Келлерґанів — це та, про яку йдеться у вашій книжці? — Томас насилу приховував подив.

— Авжеж, — відказав за мене Ґегаловуд. — Тримайтеся подалі від нього, юначе. Мені так спокійно жилося на світі, поки не зустрів його!

Полісмен Томас дуже відповідально поставився до свого завдання. На прохання Ґегаловуда він підготував невеличку довідку про Келлерґанів, і ми переглянули її в ресторані неподалік від аеропорту.

— Девід Келлерґан народився в Монтґомері 1923 року, — доповідав Томас. — Навчався у семінарії, став священиком і приїхав до Джексона, де служив у парафії Маунт-Плезант. 1955-го одружився з Луїзою Бонвіль. Жили у спокійному кварталі на півночі міста. 1960 року Луїза Келлерґан народила дочку, Нолу. Нічого цікаво більш не було. Набожна, мирна алабамська родина. До тієї жахливої трагедії 1969 року.

— Трагедії? — перепитав Ґегаловуд.

— Сталася пожежа. Якось уночі дім згорів. Луїза Келлерґан загинула під час пожежі.

У Томасовій довідці були ксерокопії тодішніх газетних статей.

«Пожежа зі смертельним наслідком на Лавер-стріт»

Учора ввечері в помешканні на Лавер-стріт сталася пожежа. Загинула жінка. Як вважають пожежники, причиною займання могла бути непогашена свічка. Дім зруйновано вщент. Жертвою стала дружина місцевого священика.

У поліційному рапорті зазначалося, що 30 серпня 1969 року, о першій годині ночі, поки Девід Келлерґан перебував біля парафіянина, який помирав, у домі, де спали Луїза та Нола, сталася пожежа. Повертаючись додому, священик помітив стовп диму. Він кинувся до хати: другий поверх уже охопило полум’я, проте йому пощастило дістатися до кімнати доньки. Знайшов її у ліжку в напівпритомному стані. Він виніс дівчинку в сад і хотів повернутися по дружину, та полум’я вже охопило і східці. На крики збіглися сусіди, але й вони були безсилі. До приїзду пожежників палав увесь другий поверх, полум’я шугало з вікон і вже перекинулося на покрівлю. Луїзу Келлерґан знайшли мертвою: вона задихнулася від диму. Поліція дійшла до висновку, що, напевно, пожежа спалахнула через непогашену свічку, від якої зайнялися штори; потім полум’я швидко охопило дерев’яний дім. Крім того, отець Келлерґан у своїх показаннях уточнив, що його дружина часто запалювала на комоді ароматичну свічку.

— Дата! — вигукнув я, читаючи рапорт. — Погляньте на дату пожежі, сержанте!

— О боже. 30 серпня 1969 року!

— Полісмен, який вів слідство, підозрював батька, — сказав Томас.

— Звідки ви знаєте?

— Я розмовляв із ним. Його звати Едвард Горовіц. Зараз він на пенсії. День при дні лагодить коло хати човен.

— Можна з ним побачитися? — запитав Ґегаловуд.

— Я вже домовився про зустріч. Він чекає нас о третій годині.

Інспектор у відставці Горовіц стояв перед хатою і незворушно чистив корпус дерев’яного човна. День був похмурий, і він відчинив двері гаража, щоб, як піде дощ, заховатися там. Чоловік запропонував нам узяти собі пива з початого ящика, що стояв на землі, і розмовляв, не відриваючись від роботи, але всім своїм виглядом показував, що уважно слухає. Про пожежу в домі Келлерґанів він розповів приблизно те саме, що ми вже знали з поліційного рапорту, майже нічого не додавши.

— Дивна історія з цією пожежею… — резюмував він.

— Чому дивна? — запитав я.

— Ми всі довго думали, що це Девід Келлерґан підпалив дім і вбив дружину. Його версія подій нічим не підтверджується: просто диво, повернувся якраз вчасно, щоб урятувати доньку, і запізно, щоб урятувати дружину. Напрошувалася думка, що він сам підпалив дім. А головне, за кілька тижнів він виїхав із міста. Дім горить, дружина гине, а він тікає. Щось там було підозріле, та ніяких доказів проти нього ми так і не знайшли.

— Той самий сценарій, що й зі зникненням доньки, — сказав Ґегаловуд. — 1975 року Нола зникає, розчиняється в просторі, може, її і вбили, та сказати щось точно неможливо, доказів немає.

— Про що ви подумали, сержанте? — запитав я. — Що священик убив дружину, а потім і доньку? Гадаєте, ми помилилися зі злочинцем?

— Якщо так, то це справжня катастрофа, — мало не вдавився Ґегаловуд. — Кого ми можемо порозпитувати ще, пане Горовіце?

— Важко сказати. Можете піти до церкви Маунт-Плезант. Там, певне, є списки парафіян, які знали отця Келлерґана. Та минуло майже сорок років… Ви згаєте купу часу.

— А часу катма, — буркнув Ґегаловуд.

— Пам’ятаю, Девід Келлерґан був близький до місцевої секти п’ятидесятників, — провадив Горовіц. — Недоумкуваті фанатики мешкають громадою на фермі за годину їзди звідціля. Після пожежі панотець жив у них. Це я достеменно знаю, бо їздив туди, щоб поспілкуватися з ним під час розслідування. Він там залишався до самісінького від’їзду. Зверніться до пастора Льюїса, якщо він досі там. Він у них як гуру.

Пастор Льюїс, про якого казав нам Горовіц, очолював громаду Нової Церкви Спасителя. Ми подалися туди наступного ранку. Полісмен Томас заїхав по нас до «Голідей Інн» на узбіччі шосе, де ми винайняли два номери, один оплачував штат Нью-Гемпшир, а другий я сам, і повіз до величезного маєтку, що складався переважно з оброблених ланів. Блукаючи обсадженими кукурудзою дорогами, ми зустріли якогось чоловіка на тракторі, який погодився провести нас до хат і показав дім пастора.

Нас привітно зустріла люб’язна гладка жіночка, провела до кабінету, а за кілька хвилин прийшов і сам Льюїс. Я знав, що йому десь під вісімдесят, та на вигляд пастор був років на двадцять молодший. Симпатичний, нічого спільного з тим, як його змалював Горовіц.

— Поліція? — запитав він, по черзі здоровкаючись із нами.

— Поліція штатів Нью-Йорк і Алабама, — уточнив Ґегаловуд. — Розслідуємо смерть Ноли Келлерґан.

— У мене таке враження, ніби останнім часом тільки про це й мова.

Потискаючи мені руку, він на мить звів погляд і сказав:

— А ви часом не…

— Саме так! — роздратовано буркнув Ґегаловуд.

— Ага… То чим можу допомогти?

Почав Ґегаловуд:

— Пане Льюїсе, якщо не помиляюся, ви знали Нолу Келлерґан.

— Аякже. Правду кажучи, я добре знав її батьків. Чудові люди. Дуже близькі були до нашої громади.

— Що становить собою ваша громада?

— Ми одна з течій пятидесятництва, сержанте. Оце й усе. У нас християнські цінності, ми їх дотримуємося. Знаю, дехто називає нас сектою. До нас двічі на рік приїздять соціальні служби, перевіряють, чи ходять до школи наші діти, чи добре харчуються і чи їх не кривдять. Часом дивляться, чи нема у нас зброї й чи ми не расисти. Комедія, та й годі! Всі наші діти ходять до муніципальної школи, я зроду не мав карабіна і беру активну участь у перевиборчій кампанії Барака Обами. То що ж вам потрібно?

— Ми хочемо знати, що сталося 1969 року, — відказав Ґегаловуд.

— Сів на Місяць «Аполлон-11», — мовив Льюїс. — Головна перемога Америки над радянським ворогом.

— Ви добре знаєте, що мені йдеться про пожежу в Келлерґанів. Що сталося насправді? Що сталося з Луїзою Келлерґан?

Я досі не мовив і слова, та Льюїс, дивлячись упритул, звернувся саме до мене:

— Я часто бачив вас у телевізорі останнім часом, пане Ґольдмане. Гадаю, ви хороший письменник, але як ви могли не навести довідок про Луїзу? Адже саме тому ви тут? Ваша книжка не витримує критики, а, якщо казати цілком відверто, ви в паніці, правда? Що ви тут шукаєте? Виправдання своєї брехні?

— Правду, — відповів я.

Він сумно всміхнувся.

— Правду? Яку правду, пане Ґольдмане? Божу чи людську?

— Вашу. Яка ваша правда про смерть Луїзи Келлерґан? Це Девід Келлерґан убив дружину?

Льюїс підвівся з фотеля і зачинив двері до кабінету: досі вони були прочинені. Потім підійшов до вікна і задивився надвір. Ця сцена нагадала мені візит до колишнього начальника поліції Пратта. Ґегаловуд дав мені знак, що тепер говоритиме він.

— Девід був добрий чоловік, — нарешті озвався Льюїс.

— Був? — гостро запитав Ґегаловуд.

— Ми не бачилися з ним понад тридцять дев’ять років.

— Він бив дочку.

— Ні! Ні. То була чиста серцем людина. Він по-справжньому вірував у Бога. Коли він приїхав до Маунт-Плезант, лави у церкві були порожні. За півроку в неділю на ранковій відправі там було повнісінько люду. Він ніколи не завдав би й найменшого зла ні дружині, ані доньці.

— То хто ж вони? — тихо запитав Ґегаловуд. — Які були Келлерґани?

Льюїс гукнув дружину. Попросив приготувати чаю з медом для всіх. Потім знову сів у фотель і окинув нас поглядом. У його очах була ніжність, а в голосі звучало тепло.

— Заплющте очі, панове. Заплющте очі. Ось ми у Джексоні, штат Алабама, 1953 рік.

Джексон, штам Алабама, січень 1953 року

То була одна з тих історій, що їх так полюбляють в Америці. Січневої днини 1953 року молодий священик увійшов до занедбаного храму Маунт-Плезант, у середмісті Джексона. Погода була кепська: періщила злива, шалені пориви вітру шугали вулицями. Дерева гнулися, у повітрі літали газети, видерті з рук вуличного торгівця, який ховався за шторою вітрини, а перехожі пересувалися короткими перебіжками, від прихистку до прихистку.

Священик пхнув двері церкви, що їх одразу ж захряснуло вітром; усередині було темно, похмуро і холодно. Він помалу попрямував поміж рядами лавок. Дірява покрівля не захищала від дощу, на підлозі розпливалися калюжі. Було безлюдно, ані душі, храм видавався майже покинутим. Замість свічок — декілька геть заплилих воском недогарків. Він підійшов до вівтаря і, помітивши кафедру, ступив уже був на першу сходинку, аж із порожнечі хтось гукнув:

— Не робіть цього!

Він здригнувся і, обернувшись, угледів діжкуватого дядечка, який виринув із темряви.

— Не робіть цього! — повторив той. — Східці згнили, тут і в’язи можна скрутити. Ви отець Келлерґан?

— Так, — збентежено відказав Девід.

— Ласкаво просимо до нашої парафії, отче. Я пастор Джеремі Льюїс, очолюю громаду Нової Церкви Спасителя. Після від’їзду вашого попередника мене попросили наглядати за всім цим огромом. Тепер це ваше.

Вони потисли один одному руки. Девід Келлерґан тремтів.

— Ви дрижите? — спитав Льюїс. — Та ви геть змерзли! Ходімо, там шинок на розі. Вип’ємо ґроґу і побалакаємо.

Так познайомилися Джеремі Льюїс і Девід Келлерґан. Вони перечекали зливу в найближчій кав’ярні.

— Мені казали, що в Маунт-Плезант кепські справи, — трохи розгублено всміхнувся Девід Келлерґан, — та, правду кажучи, аж таке не сподівався побачити.

— Так. Не буду лукавити, ви приймаєте парафію в убогому стані. Парафіяни до церкви не ходять, нічого не жертвують, храм напівзруйнований. Тут купа роботи. Сподіваюся, це вас не лякає.

— Я й не такого не злякаюся, превелебний Льюїсе, ось побачите.

Льюїс усміхнувся. Він уже потрапив під уплив сильної, привабливої особистості свого молодого співрозмовника.

— Ви одружений? — запитав він.

— Ні, превелебний. Поки що парубкую.

Новий священик Келлерґан півроку згаяв на те, щоб зайти в кожен дім, познайомитися з парафіянами і переконати їх у неділю повернутися на лави храму Маунт-Плезант. Потім роздобув грошей на нову покрівлю й, оскільки сам у Кореї не служив, то підтримав війну, розгорнувши реадаптації для учасників бойових дій. Потім парафіяни полагодили залу, що прилягала до церкви. Потроху життя громади пожвавилося, храм набув колишньої величі, і Девіда Келлерґана почали вважати новою зіркою Джексона. Впливові парафіяни сподівалися, що він стане політиком. Казали, священик міг би очолити муніципалітет. А далі, можливо, претендувати на місце в конгресі. І навіть стати сенатором. У нього були для цього всі дані.

Якось увечері, наприкінці 1953 року, Девід Келлерґан вечеряв у генделику біля храму. Як завжди, сидів за шинквасом. Раптом молода жінка поруч, якої він спершу не помітив, обернулась до нього і, впізнавши, всміхнулася.

— Доброго вечора, отче, — сказала вона.

Він трохи силувано всміхнувся.

— Даруйте, ми знайомі?

Вона засміялася, і світлі пасма її волосся розсипалися по плечах.

— А я ваша парафіянка. Мене звуть Луїза. Луїза Бонвіль.

Збентежившись од того, що не впізнав її, Келлерґан зашарівся. А вона засміялася ще дужче. Він закурив, намагаючись опанувати себе.

— Можна цигарку? — запитала вона.

Він простягнув їй пачку.

— Отче, ви ж нікому не скажете, що я курю? — запитала вона.

Він усміхнувся.

— Не скажу.

Луїза була донька одного видатного діяча з їхньої парафії. Вони з Девідом почали зустрічатися і незабаром покохали одне одного. Всі в місті казали, що вони дуже гарна пара. Влітку 1955-го вони побралися. Обоє аж сяяли від щастя. Мріяли мати багато дітей, принаймні шістьох, трьох хлопчиків і трьох дівчаток, веселих сміхотливих малюків, які би вдихнули життя в дім на Лавер-стріт, куди подружжя нещодавно перебралося. Та Луїзі ніяк не щастило завагітніти. Вона радилася з декількома лікарями, та нічого не допомагало. Аж наприкінці 1959 року лікар сповістив їй радісну новину: вона була вагітна.

12 квітня 1960 року в центральній лікарні Джексона Луїза Келлерґан привела на світ свою першу і єдину дитину.

— Дівчинка, — сказав лікар Девідові Келлерґану, який занепокоєно ходив туди-сюди коридором.

— Дівчинка! — сяючи від щастя, вигукнув отець.

І побіг до дружини, яка пригортала до грудей дитя. Він обняв її й глянув на немовля. Очі дівчинки були ще заплющені; волоссячко мало бути світле, як у матінки.

— Назвемо її Нолою? — запитала Луїза.

Панотець подумав, що це дуже гарне ім’я, і погодився.

— Ласкаво просимо на білий світ, Ноло, — сказав він доньці.

Усі наступні роки родину Келлерґанів ставили за приклад із будь-якого приводу. Добрий тато, ніжна матуся, гарне дівча. Девід Келлерґан не шкодував себе: він аж кипів задумами і проектами, а дружина в усьому його підтримувала. Влітку вони по неділях їздили відпочивати до громади Нової Церкви Спасителя: Девід Келлерґан тісно приятелював із пастором Льюїсом, з яким познайомився дощової днини майже десять років тому. Всі, хто бували тоді в Келлерґанів, захоплювалися їхнім родинним щастям.

*

— Ніколи не бачив я щасливіших людей, — казав Лью-їс. — Девід і Луїза дуже любили одне одного. Їх наче Господь створив одне для одного. Вони були чудові батьки. І Нола — надзвичайна дівчинка: жвава, чарівна. Побачивши ту родину, кортіло й самому одружитися, вони вселяли невичерпну віру в майбутнє роду людського. Таке втішне видовище. Надто у клятій Алабамі з її расизмом.

— Та все пропало, — мовив Ґегаловуд.

— Так.

— І чому ж?

Запала мовчанка. Пастор Льюїс спохмурнів. Знову підвівся і пройшовся кімнатою, бо не міг усидіти на місці.

— Нащо все це ворушити? — запитав він. — Стільки літ минуло…

— Що саме ворушити? — запитав Ґегаловуд. — Про що ви кажете?

— Пане Льюїсе, що сталося 1969 року?

Пастор обернувся до великого хреста, що висів на стіні. І сказав:

— Ми виганяли з неї диявола. Та все обернулося не дуже добре.

— Що? — запитав Ґегаловуд. — Про що ви кажете?

— Про дівчинку… Про Нолу. Ми виганяли диявола. То був жах. Гадаю, диявол глибоко проліз у неї…

— Що ви маєте на увазі?

— Пожежу… Оту нічну пожежу. Все сталося не так, як розповів поліції Девід Келлерґан. Він справді був біля парафіянки, яка відходила. І коли повернувся близько першої ночі, побачив, що дім горить. Але… як вам сказати… Все сталося не так, як він розповів у поліції.

30 серпня 1969 року

Джеремі Льюїс міцно спав і не чув, як подзвонили у двері. Відчинила його дружина, Матильда, і відразу ж розбудила. Була четверта ранку. «Джеремі, прокинься! — казала вона зі слізьми на очах. — Біда!.. Отець Келлерґан тут… Пожежа… Луїза… Луїза загинула!»

Льюїс схопився з ліжка. Келлерґан сидів у вітальні, безтямний, страшний і заплаканий. Донька була поруч. Матильда забрала Нолу і вклала її спати в кімнаті для гостей.

— Девіде, що сталося? — запитав Льюїс.

— Пожежа… Дім згорів. Луїза загинула. Загинула!

Девід Келлерґан уже не мав сили стримуватися, він зайшовся сльозами. Його аж трясло. Льюїс налив йому велику шклянку віскі.

— А Нола? З нею все гаразд? — запитав він.

— Дякувати богові, все добре. Лікарі її оглянули. Травм немає.

Льюїс глянув на нього мокрими очима.

— О боже, яка трагедія! Яка трагедія! — він співчутливо поклав долоні йому на плечі.

— Не втямлю, що сталося, Джеремі. Я був коло парафіянки, яка помирала. Коли повернувся, дім уже горів. Полум’я охопило все.

— Це ви врятували Нолу?

— Джеремі… Мені треба щось вам розповісти.

— Що? Кажіть, не приховуйте, я слухаю!

— Джеремі… Коли я підійшов до будинку, все було в огні… Горів увесь другий поверх! Я хотів піти по дружину, та східці вже зайнялися! Я нічого не зміг удіяти! Нічогісінько!

— О боже… А як же Нола?

Девіда Келлерґана мало не знудило.

— Я сказав, що піднявся нагору, витяг Нолу, та не зміг повернутися по дружину…

— І це неправда?

— Так, Джеремі. Коли я прийшов, дім палав. А Нола… Нола сиділа на ґанку і співала.

Уранці Девід Келлерґан пішов до доньки у кімнату для гостей. Він вирішив пояснити їй, що мати померла.

— Люба, ти пам’ятаєш, що було вчора? Пам’ятаєш вогонь?

— Так.

— Сталося дещо дуже серйозне. Дуже серйозне і дуже печальне, ти сумуватимеш. Коли спалахнув вогонь, мама була в своїй кімнаті й не зуміла вибігти.

— Так, я знаю. Мама померла, — сказала Нола. — Вона була огидна. І я підпалила її кімнату.

— Що? Що ти кажеш?

— Я увійшла до її кімнати, вона спала. Я подумала, що в неї дуже огидний вигляд. Бридка мама! Ох і бридка! Я захотіла, щоб вона вмерла. Тоді я взяла сірники на комоді й підпалила штори.

Батько попросив її повторити те, що вона сказала. Нола всміхнулася і повторила. Тієї миті Девід Келлерґан почув, як рипнула мостина, і обернувся. Пастор Льюїс зайшов поглянути, як почувається дівчинка, і чув їхню розмову.

Вони замкнулися в кабінеті.

— Це Нола підпалила дім? Нола вбила свою матір? — Льюїс отямитися не міг.

— Не так голосно, Джеремі! Вона… вона каже, що запалила дім, але це не може бути правдою!

— Нола одержима дияволом? — запитав Льюїс.

— Дияволом? Ні, ні! Ми з Луїзою помічали, що вона часом поводиться дивно, але нічого поганого вона не робила.

— Нола вбила свою матір, Девіде. Ви розумієте, як це серйозно?

Девіда Келлерґана трясло. Він плакав, голова його йшла обертом, думки плуталися. Його знудило. Джеремі Льюїс підставив йому кошик для паперів.

— Джеремі, тільки не кажіть нічого поліції, благаю!

— Але ж це дуже серйозно, Девіде!

— Не кажіть нічого! Богом прошу, мовчіть! Якщо поліція дізнається, Нола опиниться у виправній колонії або й не знаю де. Їй лише дев’ять років…

— То її треба лікувати, — сказав Льюїс. — У неї вселився диявол, його треба вигнати.

— Ні, Джеремі! Тільки не це!

— Треба вигнати диявола, Девіде. Це єдиний спосіб звільнити її від зла.

— Я звільнив її, — мовив пастор Льюїс. — Кілька днів намагалися ми вигнати диявола з її тіла.

— Що за маячня? — пробурмотів я.

— Знаєте що! — вигукнув Льюїс. — Звідки така недовіра? Нола була не Нола: її тілом заволодів злий дух.

— Що ви з нею вчинили? — запитав Ґегаловуд.

— Зазвичай вистачає молитов, сержанте.

— Дозвольте вгадати: цього разу їх було замало!

— Диявол сильний! Щоб упоратися з ним, ми застромили її головою в балію зі свяченою водою.

— Утоплення, — сказав я.

— Але й це не допомогло. Тоді, щоб перемогти злого духа і змусити його вийти з Нолиного тіла, ми її били.

— Ви били дівчинку? — вигукнув Ґегаловуд.

— Не дівчинку — диявола!

— Льюїсе, ви божевільний!

— Ми повинні були її звільнити! І гадали, що нам це вдалося. Та в Ноли почались якісь приступи. Вони з батьком іще жили тут, і вона стала некерована. Почала бачити матір.

— Ви хочете сказати, що в Ноли були галюцинації? — запитав Ґегаловуд.

— Гірше. Це було роздвоєння особистості. Часом вона ставала власною матір’ю і карала себе за те, що скоїла. Якось я побачив її у ванні, вона кричала. Наповнила ванну і, міцно вхопивши себе за волосся, щосили занурилась головою в крижану воду. Так більше тривати не могло. І Девід вирішив виїхати звідціля. Якомога далі. Сказав, що йому треба покинути Джексон, покинути Алабаму, що від зміни обстановки Нола згодом напевно видужає. Саме тоді мені сказали, що аврорівська парафія шукає нового священика, і Девід більше не вагався. Отак він поїхав звідси, знайшовши притулок в іншому кутку Америки, в Нью-Гемпширі.

3. Election day [18]

— У вас на віку часом відбуватимуться визначні події. Згадуйте їх у книжках, Маркусе. Бо якщо з'ясується, що книжки погані, вони принаймні матимуть одну перевагу — там закарбується декілька сторінок Історії.

З газети «Конкорд джеральд» від 5 листопада 2008 року:

«Барака Обаму обрано сорок четвертим президентом Сполучених Штатів»

Кандидат від Демократичної партії Барак Обама під час президентських виборів здобув перемогу над республіканцем Маккейном і став сорок четвертим президентом Сполуечних Штатів. Штат Нью-Гемпширу де 2004 року переміг Джордж У. Буш, знову перейшов до табору демократів […]

5 листопада 2008 року

Наступного дня після виборів Нью-Йорк торжествував. Люди на вулицях до пізньої ночі святкували перемогу демократів, наче виганяючи бісів двох останніх президентських термінів. А я брав участь у народному тріумфі лише за посередництвом телевізора в кабінеті, звідки вже три доби не витикав носа.

Того ранку Деніза з’явилася до офісу в светрі з Обамою, з чашкою з Обамою, з бейджиком із Обамою і принесла пакет наліпок із Обамою.

— Ох, Маркусе, ви вже тут, — сказала вона в дверях, побачивши, що скрізь увімкнене світло. — Ви були надворі вчора ввечері? Оце перемога! Я вам принесла наліпки на авто.

Вона поклала речі на стіл, ввімкнула кавоварку, вимкнула автовідповідач і ввійшла до мого кабінету. Побачивши, на що він перетворився, вона аж очі витріщила.

— О боже, Маркусе, що тут сталося?

Я сидів у кріслі й дивився на стіну, яку вночі обліпив своїми нотатками і схемами розслідування, знову й знову слухав записи Гаррі, Ненсі Геттевей і Роберта Квінна.

— Я тут чогось ніяк не можу второпати, — сказав я. — І це не дає мені спокою.

— Ви тут цілісіньку ніч просиділи?

— Так.

— Ох, Маркусе, а я думала, ви надворі, розвіялися трохи від цієї справи. Адже ви так давно не відпочивали. Це роман так вам дошкуляє?

— Мені дошкуляє те, що я довідався минулого тижня.

— А що ви довідалися?

— Я й сам до пуття не знаю. Як учинити, коли раптом зрозумів, що людина, якою ти завжди захоплювався, з якої брав приклад, тебе зрадила і збрехала тобі?

На мить вона замислилася.

— У мене таке вже було. З першим чоловіком. Я заскочила його в ліжку зі своєю найкращою подругою.

— І що ви зробили?

— Нічого. Промовчала. І нічогісінько не вдіяла. Це сталося в Гемптонсі, в готелі на березі океану, ми поїхали туди на вихідні з подругою та її чоловіком. У суботу надвечір я пішла прогулятися. Сама, бо мій чоловік сказав, що стомився. Повернулась я набагато раніше, ніж планувала. Зрештою, гуляти самій невелика втіха. Пішла у номер, відчинила двері магнітним ключем і побачила їх у ліжку. Він розлігся на ній, найближчій моїй подрузі. Ті магнітні ключі — просто диво, можна зайти тихенько як мишка. Вони не бачили мене і не чули. Якусь хвилю я дивилася на них, спостерігала, як мій чоловік сіпається туди-сюди, а вона скімлить, мов сучечка. Потім так само нечутно вислизнула з номера, проблювалась у вбиральні внизу і пішла гуляти далі. Повернулася за годину; мій чоловік сидів у готельному барі разом із чоловіком подруги, пив джин і реготав. Я нічого не сказала. Ми разом повечеряли. Я вдала, ніби нічого не сталося. Увечері він завалився спати, сказав, що зморився від неробства. Я знову промовчала. Мовчала півроку.

— І зрештою подали на розлучення…

— Ні. Він покинув мене і пішов до неї.

— Ви шкодуєте, що нічого не вдіяли?

— Весь час. Щодня.

— Тоді мені треба діяти. Ви ж саме це хочете сказати?

— Так. Дійте, Маркусе. Не будьте обдуреною дурною гускою, як я оце.

Я всміхнувся.

— Денізо, ви хто завгодно, тільки не гуска.

— Маркусе, що сталося минулого тижня? Про що ви там дізналися?

За п'ять днів до того

31 жовтня професор Гідеон Алканор, один із провідних фахівців з дитячої психіатрії Східного узбережжя і добрий приятель Ґегаловуда, підтвердив те, в чому вже не було сумнівів: у Ноли був серйозний психічний розлад.

Наступного дня після повернення з Джексона ми з Ґегаловудом вирушили до Бостона, і Алканор прийняв нас у своєму кабінеті в бостонській дитячій лікарні. Ознайомившись із попередньо надісланими даними, він вважав, що можна діагностувати дитячий психоз.

— Що це означає, якщо в загальних рисах? — нетерпляче запитав Ґегаловуд.

Алканор зняв окуляри і довго протирав їх, наче обдумуючи те, що хотів сказати. Аж раптом обернувся до мене.

— Це означає, що, на мою думку, ви, пане Ґольдмане, маєте рацію. Я прочитав вашу книжку кілька тижнів тому. З огляду на те, що ви змальовуєте, а також на дані, які надіслав мені Перрі, я виснував би, що Нола часом втрачала зв’язок із реальністю. Певне, під час одного з таких нападів вона й підпалила материну кімнату. Тієї ночі, 30 серпня 1969 року, в Ноли виникли викривлені стосунки з дійсністю: вона хоче вбити матір, але поняття «вбити» тієї конкретної миті для неї нічого не означає. Вона вчинила дещо, та змісту його не усвідомлювала. На цю первинну травму потім наклався епізод із вигнанням злого духа, адже згадки про нього могли цілком спровокувати роздвоєння особистості, часові «перемикання», коли Нола раптом перетворювалася на свою матір, яку сама ж і вбила. І тут усе ускладнюється: втрачаючи зв’язок із реальністю, Нола цілком опиняється у полоні спогаду про матір і про свій страшний учинок.

Якусь хвилю я намагався осмислити почуте.

— Ви хочете сказати…

Алканор кивнув, не давши мені закінчити фразу.

— На стадії декомпенсації Нола била сама себе.

— А що могло спровокувати напади? — встряв Ґегаловуд.

— Гадаю, серйозні емоційні перепади — стресові ситуації, глибокий смуток. Те, що ви й змальовуєте в своїй книжці, пане Ґольдмане: зустріч із Гаррі Квебертом, у якого вона шалено закохалася, потім його відмова, через яку вона навіть намагалася накласти на себе руки. Картина, сказати б, майже хрестоматійна. Коли емоції б’ють через край, настає декомпенсація. А як настає декомпенсація, Нола бачить матір, яка карає дівчинку за те, що вона вчинила з нею.

Усі ті роки Нола та її мати були неподільні. Нам треба було здобути підтвердження в Келлерґана, тож у суботу, 1 листопада 2008 року, ми поїхали на Террас-авеню цілою делегацією: Ґегаловуд, я і Тревіс Довн; йому ми розповіли про те, що дізналися в Алабамі, й Ґегаловуд попросив піти з нами, щоб підбадьорити Девіда Келлерґана.

Відчинивши двері й побачивши нас, чоловік заявив:

— Мені нема чого вам сказати. Ні вам, ні комусь іншому.

— Зате ми маємо дещо сказати вам, — спокійно відповів Ґегаловуд. — Я знаю, що сталося в Алабамі в серпні 1969 року. Знаю про пожежу і про все.

— Нічого ви не знаєте.

— Вислухай їх, — сказав Тревіс. — І впусти нас, Девіде. Розмовляти краще в хаті.

Девід Келлерґан скорився: він упустив нас і провів у кухню. Налив собі чашку кави, не запропонувавши нам, і сів за стіл. Ґегаловуд і Тревіс посідали навпроти, а я лишився стояти трохи віддалік.

— І що? — запитав Келлерґан.

— Я їздив до Джексона, — мовив Ґегаловуд. — Говорив із пастором Джеремі Льюїсом. Я знаю, що вчинила Нола.

— Замовкніть!

— У неї був дитячий психоз. Траплялися напади шизофренії. 30 серпня 1969 року вона підпалила материну кімнату.

— Ні! — крикнув Девід Келлерґан. — Ви брешете!

— Тієї ночі ви знайшли Нолу на ґанку, вона співала. Врешті ви зрозуміли, що сталося. І виганяли з неї злого духа. Гадали, це піде їй на користь. Та наслідки були катастрофічні. У неї почалися напади роздвоєння особистості, під час яких вона намагалася покарати себе. Тоді ви поїхали якнайдалі від Алабами, в інший кінець Америки, щоб позбутися примари, та привид Луїзи продовжував вас переслідувати, бо вона й далі жила в Нолиній голові.

Келлерґановою щокою покотилася сльоза.

— У неї часом бували ті напади, — схлипнув він. — І я не міг нічого вдіяти. Вона була одночасно і донькою, і матір’ю. Вона сама себе карала і сама себе благала припинити це.

— І тоді ви вмикали музику і замикалися в гаражі, тому що це несила було терпіти.

— Так, несила! То було нестерпно! Я не знав, що робити. Моя донька, моя люба донечка, вона була така хвора…

Він заплакав. Тревіс дивився на нього, від почутого його охопив жах.

— Чому ви її не лікували?

— Боявся, що її в мене заберуть. Що запроторять до божевільні! Та й згодом напади траплялися чимраз рідше. Декілька років мені здавалося, що та пожежа вже стерлася з її пам’яті, я навіть думав собі часом, що ті сцени геть припиняться. Їй ставало дедалі краще. До літа 1975 року. Раптом у неї знову почалися надзвичайно сильні приступи, хтозна й чому.

— Через Гаррі, — сказав Ґегаловуд. — Зустріч із Гаррі була для неї занадто вже сильним емоційним струсом.

— То було страшне літо, — відказав панотець Келлерґан. — Я відчував наближення нападів. Майже міг їх передбачити. То був жах. Вона молотила себе лінійкою по пальцях і по грудях. Наливала повнісіньку балію води і занурювала туди голову, благаючи, щоб мати перестала. А мати — її власним голосом — сварила Нолу на всі заставки.

— А ви колись її так топили?

— Джеремі Льюїс клявся, що лише це й допоможе! Мені казали, що він вважає себе екзорцистом, але ми з ним ніколи не говорили на цю тему. А потім він раптом заявив мені, що в Нолу вселився злий дух і його треба вигнати. Я погодився, аби лише він не видав Нолу поліції. Джеремі був геть дурнуватий, та що я міг іще вдіяти? Я не мав вибору… В цій країні дітей кидають за ґрати!

— А її втечі? — запитав Ґегаловуд.

— Вона якось утекла з дому. На цілий тиждень. Пам’ятаю, це було наприкінці липня 1975-го. Що я мав робити? Телефонувати в поліцію? І що казати? Що моя дочка з’їхала з глузду? Я вирішив зачекати до кінця тижня, а потім зняти ґвалт. Весь тиждень я шукав її вдень і вночі. А потім вона повернулася.

— А що сталося тридцятого серпня?

— У неї був дуже сильний напад. Ніколи я не бачив її в такому стані. Намагався заспокоїти, але марно. Тоді я подався до гаража лагодити той клятий мотоцикл. Увімкнув музику на повну гучність. Просидів там до самого вечора. Що було далі, ви знаєте: коли я пішов до Ноли, її вже не було… Вийшов на вулицю, вирішив обійти квартал, аж почув розмови про те, що неподалік від Сайд-Кріку бачили закривавлену дівчину. Мені стало страшно.

— Що ви подумали?

— Спершу подумав: Нола втекла з дому, а кров од того, що вона сама собі заподіяла. Що Дебора Купер, певне, бачила Нолу в розпалі нападу. Зрештою, це було тридцяте серпня, день, коли згорів наш дім в Алабамі.

— У неї й раніше бували в цей день сильні напади?

— Ні.

— То що ж могло спричинити загострення?

Девід Келлерґан відповів не відразу. Тревіс Довн зрозумів, що треба йому допомогти.

— Девіде, якщо ти щось знаєш, скажи нам. Заради Ноли.

— Коли я того дня пішов до неї в кімнату, а її там не було, я знайшов на ліжку відкритий конверт, адресований Нолі. У ньому — лист. Гадаю, напад стався саме через нього. Там ішлося про припинення стосунків.

— Лист? Але ж ти ніколи не казав нам про лист! — вигукнув Тревіс.

— Бо, судячи з почерку, його написав чоловік вочевидь не того віку, щоб мати роман із моєю дочкою. Як я міг про це розповісти? Щоб усе місто вважало її хвойдою? Тієї миті я був певен, що поліція знайде її й поверне додому. І тоді я взявся би лікувати її по-справжньому! Серйозно!

— І хто ж написав їй про припинення стосунків? — запитав Ґегаловуд.

— Гаррі Квеберт.

Нам трьом аж заціпило. Келлерґан підвівся. На хвилю вийшов і повернувся з картонною коробкою, де було повнісінько листів.

— Я знайшов їх після того, як вона пропала. Нола ховала їх у кімнаті за дошкою, що відстала від стіни. Вона листувалася з Гаррі Квебертом.

Ґегаловуд навмання взяв один лист і швидко пробіг його очима.

— Чому ви вирішили, що це Гаррі Квеберт? — запитав він. — Адже підпису тут нема?

— Тому що… бо це самі ті листи, що він наводить у книжці.

Я понишпорив у коробці: справді, там лежало все листування з «Початків зла», принаймні послання, які отримувала Нола. Там було все: листи про кохання, про майбутнє, листи у Шарлотс-гіл. Я впізнавав чіткий, вишуканий почерк рукопису і майже перелякався — фрази збігалися слово в слово.

— Ось той останній лист, — сказав Келлерґан, простягаючи конверт Ґегаловудові.

Він прочитав і передав аркуш мені.

Люба моя!

Це мій останній лист. Мої останні слова. Пишу, щоб сказати вам «прощавайте».

Відсьогодні «ми» перестає існувати. Закохані розлучаються і не зустрічаються знову; так закінчуються всі історії кохання.

Люба моя, мені бракуватиме вас. Мені вас так буде не вистачати.

Очі мої плачуть. Усе в мені горить.

Ми не побачимося більше ніколи; мені вас так бракуватиме.

Сподіваюся, ви будете щасливі.

Кажу собі, що ви і я — то був сон, а тепер пора прокидатися.

Мені не вистачатиме вас усе життя.

Прощавайте. Я кохаю вас так, як більше ніколи й нікого не полюблю.

— Те саме, що й на останній сторінці «Початків зла», — пояснив Келлерґан.

Я кивнув. Я впізнав текст. Я був ошелешений.

— Чи давно ви знаєте, що Гаррі й Нола листувалися? — запитав Ґегаловуд.

— До мене це дійшло кілька тижнів тому. В супермаркеті мені трапилися «Початки зла». Їх щойно повернули в продаж після заборони. Не знаю чому, але я придбав книжку. Мені треба було прочитати її, щоб спробувати зрозуміти. І в мене дуже швидко зринуло відчуття, наче декотрі фрази я вже десь читав. Пам’ять — страшна річ. А потім подумав і раптом збагнув: то були ті листи, що я знайшов у Нолиній кімнаті. Я не торкався до них тридцять років, та десь у пам’яті вони мені закарбувалися. Я їх перечитав, і все зрозумів… Через той клятий лист, сержанте, моя донька збожеволіла від горя. Може, Лютер Калеб і вбив Нолу, та для мене Квеберт винен не менше: якби не той напад, вона, може, не втекла б із дому і не зустріла Калеба.

— Ось чому ви приїздили до Гаррі в мотель… — сказав Ґегаловуд.

— Так! Я тридцять три роки думав собі, хто ж написав ті проклятущі листи. А відповідь, виявляється, лежала у всіх бібліотеках Америки. Я подався до мотелю «Морський берег», і ми посварилися. Я був такий розлючений, що поїхав додому по рушницю, так коли повернувся, він уже втік. Гадаю, я його вбив би. Знав, що дівчинка хвора, і довів її до краю!

Я витріщив очі.

— Знав? Що ви маєте на увазі?

— Він усе знав про Нолу! Все! — закричав Девід Келлерґан.

— Хочете сказати, він знав про Нолині напади психозу?

— Так! Я знав, що Нола часом ходить до нього з друкарською машинкою. Про все інше, звісно, і не підозрював. Вважав, що знайомство з письменником їй тільки на користь піде. Діялося це під час канікул, то нехай дитина буде при ділі. Аж якось той убогий письменник прийшов до мене сваритися. Бо вважав, що моя дружина її б’є.

— Гаррі приходив до вас того літа?

— Авжеж. У середині серпня. Незадовго до її зникнення.

15 серпня 1975 року

Вечоріло. З вікна свого кабінету отець Келлерґан побачив, як на парафіяльному майданчику для паркування зупинився чорний «шевроле». З нього вийшов Гаррі Квеберт і швидко попрямував до головного входу. Цікаво, що Гаррі від нього треба? Відколи Гаррі мешкав у Аврорі, він і разу не приходив до церкви. Почув, як грюкнули двері, в коридорі залунали кроки і за декілька секунд Квеберт постав на порозі його кабінету.

— Добридень, Гаррі, — мовив священик. — Приємний сюрприз.

— Добридень, отче. Я вас не відволікаю?

— Нітрохи. Заходьте, прошу вас.

Гаррі ввійшов до кімнати і зачинив за собою двері.

— Усе гаразд? — запитав отець Келлерґан. — У вас якийсь дивний вигляд.

— Я хотів поговорити з вами про Нолу…

— Ага, до речі, хочу вам подякувати. Знаю, що вона часом ходить до вас і повертається щаслива. Сподіваюся, дівчинка вам не набридає… Завдяки вам їй є що робити на канікулах.

Гаррі сидів із незворушним виглядом.

— Вона приходила сьогодні вранці, — сказав він. — Уся в сльозах. Вона все розповіла мені про вашу дружину…

Панотець зблід.

— Про… про мою дружину? Що вона вам сказала?

— Що вона її б’є! Запихає головою в балію з холодною водою!

— Гаррі, я…

— Годі, отче. Я все знаю.

— Гаррі, все набагато складніше. Я…

— Складніше? Ви хочете мене запевнити, що маєте причини так із нею поводитися? Так? Я викликаю поліцію, отче. Я всіх сюди покличу.

— Ні, Гаррі, тільки не це…

— Та я зараз-таки туди їду! Думаєте, не зважуся вас видати, бо ви священик? Та ви ніхто! Ви не людина, якщо дозволяєте дружині бити дитину!

— Гаррі, вислухайте мене, прошу вас. Сталося жахливе непорозуміння і нам потрібно спокійно поговорити.

*

— Хтозна, що Нола наговорила Гаррі, — сказав панотець. — Не лише він підозрював, що у нас щось негаразд, та досі я мав справу тільки з Нолиними друзями, з дітьми, і мені нескладно було ухилитися од відповіді. Тут усе було інакше. Тож мені довелося зізнатися, що Нолина мати існує лише в її уяві. Я благав його нікому не казати, та він почав пхати носа, куди не треба, вчити мене, що я маю робити зі своєю дочкою. Він наполягав, щоб я негайно звернувся до лікарів. Я послав його подалі… А потім, за два тижні, вона зникла.

— І ви тридцять років уникали Гаррі, — сказав я, — бо тільки ви двоє знали таємницю Ноли.

— Зрозумійте, це була моя єдина дитина! Мені хотілося, щоб усі мали про неї тільки добру пам’ять, а не вважали божевільною. Та й не була вона така! Просто трохи хвора! Та й коли б поліція дізналася про ті напади, то не шукала б її так ретельно. Сказали б, що вона втекла, бо дурнувата!

Ґегаловуд обернувся до мене.

— І що все це означає, письменнику?

— Що Гаррі нам збрехав. Він не чекав її в мотелі. Він хотів порвати з нею. І від самого початку це знав. Він не збирався з нею тікати. Тридцятого серпня вона отримала від Гаррі останній лист, де він писав, що поїхав із міста без неї.

Від отця Келлерґана ми з Ґегаловудом відразу ж поїхали до Головного управління поліції штату, щоб звірити лист з останньою сторінкою рукопису, знайденого біля Ноли: вони збігалися.

— Він усе передбачив, — сказав я. — Він знав, що покине її. Від самого початку знав.

Ґегаловуд кивнув.

— Коли вона пропонувала йому тікати, він знав, що не поїде з нею. Не хотів він клопоту з п’ятнадцятирічним дівчам.

— Але ж вона читала рукопис! — зауважив я.

— Авжеж, але вона вважала, що це просто роман. Не знала, що це їхня достеменна історія і що кінець уже написано: Гаррі вона не потрібна. Стефані Ларжиняк казала, що вони листувалися і що Нола чекала листоношу. В суботу вранці, коли вони мали тікати, того дня, коли, як їй здавалося, вона поїде шукати щастя з коханим чоловіком, дівчинка востаннє зазирає до поштової скриньки. Хоче переконатися, що не забула там якогось листа, що міг би компрометувати її і містити інформацію про втечу. А знаходить оту записку, де він повідомляє про розрив стосунків.

Ґегаловуд уважно роздивився конверт, де лежав останній лист.

— Адреса є, та лист незаклеєний, і марки нема, — сказав він. Його поклали простісінько в скриньку.

— Хочете сказати, Гаррі поклав?

— Так. Напевне, перш ніж поїхати звідси якнайдалі. Либонь, зробив це останньої хвилини, вночі з п’ятниці на суботу, щоб Нола збагнула, що ніякої зустрічі в мотелі не буде. В суботу, знайшовши записку, вона зазнає стресу, потім настає декомпенсація, напад, і дівчинка себе катує. Переляканий отець Келлерґан знову ховається в гаражі. Отямившись, Нола розуміє зв’язок між листом і романом. Вона хоче пояснень. Бере рукопис і йде в мотель. Сподівається, що це неправда і Гаррі там буде. Та дорогою зустрічає Лютера. І всьому настає кінець.

— Навіщо ж Гаррі повернувся до Аврори наступного дня після її зникнення?

— Дізнався, що Нола зникла. А він лишив для неї лист, і йому страшно. Він, звісно, непокоїться за неї, певне, почувається винним, та головне, здається, боїться, що комусь потрапить до рук лист або рукопис, і він матиме проблеми. Воліє бути в Аврорі й стежити за розвитком подій, а може, навіть викрасти те, що його компрометує.

Треба було терміново знайти Гаррі. Я неодмінно мусив з ним побалакати. Нащо він збрехав, начебто чекав Нолу, якщо написав їй прощального листа? Ґегаловуд розпочав пошук за операціями з кредитними картками і телефонними дзвінками. Та слідів Квебертової картки ніде не було, а телефон він вимкнув. У базі даних митних постів ми виявили, що він проминув Дербі-лайн у Вермонті й подався до Канади.

— Він перетнув канадський кордон, — сказав Ґегаловуд. — Чому він туди подався?

— Вважає, що то письменницький рай, — пояснив я. — В рукописі, що він мені залишив, у «Чайках Аврори», він урешті оселяється там із Нолою.

— Так, але не забувайте, що в цій книжці він не каже правди. Нола померла, та й він і не збирався з нею тікати. І все-таки залишає вам цей рукопис, де вони з Нолою зустрічаються в Канаді. То де ж правда?

— Нічогісінько не розумію! — вигукнув я. — На дідька він оце дременув?

— Бо він приховує щось. Та ми не знаємо, що саме.

Тоді ми ще не здогадувалися про нові несподіванки, що чекають на нас. Незабаром дві важливі події дали відповідь на наші запитання.

Того ж вечора я сказав Ґегаловудові, що завтра повертаюся в Нью-Йорк.

— Як це — в Нью-Йорк? Ви з глузду з’їхали, письменнику? Нам зовсім трохи лишилося! Дайте ваш паспорт, я його конфіскую.

Я зареготав.

— Сержанте, я вас не кидаю. Просто пора.

— На що пора?

— Голосувати. В Америки побачення з Історією.

*

Опівдні того ж таки 5 листопада 2008 року, поки Нью-Йорк святкував перемогу Обами, я обідав у «П’єрі» з Барнаскі. Від перемоги демократів він був у чудовому гуморі.

— Люблю чорних! — сказав він. — Люблю гарних чорних! Якщо вас запросять до Білого дому, беріть і мене з собою! Гаразд, то про що ви хотіли мені розповісти?

Я розповів, що мені стало відомо про Нолу і її діагноз. Він аж засяяв.

— То у ваших сценах із жорстокою матінкою Нола сама себе катувала?

— Так.

— Чудово! — заволав він на весь ресторан. — Оце так відкриття! Читач і сам очамріє: у книжці мати існує, а насправді її нема. Ви геній, Ґольдмане! Геній!

— Та ні, просто я схибив. Дозволив Гаррі обдурити мене.

— А Гаррі знав?

— Так. А тепер щез кудись.

— Як це так?

— Ніхто не може його знайти. Здається, він перетнув канадський кордон. Залишив мені якусь загадкову записку і невиданий рукопис про Нолу.

— Права у вас?

— Що?

— У кого права на той рукопис? У вас? Купую!

— Та нехай вам чорт, Рою! Про це й мови не може бути!

— Ох, перепрошую. Я лише запитав.

— Щось тут не так. Чогось я не второпав. Уся ця історія з дитячим психозом, Гаррі, який раптом запропав… У пазлі бракує якоїсь деталі, та не втямлю якої…

— Ви великий панікер, Маркусе, а панікувати безглуздо, повірте мені. Підіть до Фрейда і попросіть прописати вам заспокійливе. А я зв’яжуся з пресою, підготуємо комюніке про хворобу дівчинки, переконаємо публіку, що знали все від самого початку, а в книжці це такий сюрприз чи прийом: показати, що правда не завжди там, де її шукають, і не варто покладатися на перші враження. З тих, хто вас картали, кепкуватимуть, і всі повірять, що ви — великий пророк. А заодно і про вашу книжку всі знову почнуть балакати, і ми продамо силу-силенну примірників. Бо після такого трюку навіть ті, хто не збирався її купувати, не витерплять і просто з цікавості придбають, щоб дізнатися, як ми змалювали ту матір. Ґольдмане, ви справді геній, обід за мій рахунок.

Я скривився.

— Не певен, Рою. Мені треба ще трохи поколупатися в цій справі, тому потрібен час.

— Та ви ніколи не маєте певності. А у нас немає часу, щоб колупатися, як ви ото висловилися. Ви поет, ви гадаєте, що згаяний час має сенс, але цей час — це або гроші зароблені, або гроші втрачені. І я полум’яний прихильник першого варіанту. Проте від учорашнього дня, якщо ви знаєте, у нас новий президент, красивий, чорний і дуже популярний. За моїми підрахунками, нам іще з тиждень демонструватимуть його у різних позах. І впродовж того тижня ні для кого, крім нього, місця не буде. Тож зараз марно зв’язуватися з пресою, бо в найкращому разі нам перепаде кілька рядків у новинах поміж звістками про цуциків, переїханих автомобілями. На мас-медіа я вийду аж за тиждень, тому цей тиждень — ваш. Звісно, якщо південці в гостроверхих капелюхах не уколошкають нашого нового президента. Бо тоді перші шпальти нам не світять іще з місяць. Еге ж, десь із місяць. А це катастрофа: самі подумайте, за місяць почнеться передріздвяна метушня, й до наших історій нікому не буде діла. Тож через тиждень подаємо історію про дитячий психоз. Додатки в газетах і все таке. Якби мав більше часу, терміново видав би брошурку для батьків. Щось на кшталт: «Дитячий психоз, або Як не допустити, щоб ваша дитина стала Ноною Келлерґан і спалила вас живцем». Ото був би попит! Та, на жаль, часу в нас нема.

У мене був лише тиждень, перш ніж Барнаскі все оприлюднить. Тиждень, щоб з’ясувати, чого ж саме я не второпав. Минуло чотири дні, чотири порожнісінькі дні. Я весь час телефонував Ґегаловудові, та він так і не зрушив із місця. Розслідування застрягло, і він нічого не міг удіяти. А потім, уночі п’ятого дня, сталася подія, що геть змінила перебіг розслідування. Сталася вона 10 листопада, о першій ночі. На шосе Монберрі-Аврора патрульний шляхової поліції Дін Форсайт погнався за автівкою, що проїхала на червоне світло і перевищила швидкість. Усе обмежилось би протоколом, якби полісмен не звернув уваги на поведінку водія: той був страшенно схвильований і спливав потом.

— Звідки їдете? — запитав Форсайт.

— Із Монберрі.

— Що ви там робили?

— Ну… гостював у друзів.

— Їхні імена?

Непевні відповіді й страх, що промайнув в очах водія, ще дужче заінтригували Форсайта. Він посвітив ліхтариком порушникові в лице і помітив подряпину на щоці.

— Що у вас з обличчям?

— Та гілкою випадково подряпався…

Полісменові така відповідь не сподобалася.

— Чому ви перевищили швидкість?

— Я… перепрошую, мені шкода. Поспішав. Ваша правда, не слід було…

— Ви напідпитку?

— Ні.

Перевірка на алкоголь засвідчила, що водій таки тверезий. Авто було ціле; посвітивши ліхтариком усередину, полісмен не помітив ніяких упаковок з-під ліків, що зазвичай валяються на задньому сидінні в токсикоманів. І все-таки щось було не те: він нюхом відчував, що чолов’яга водночас і надто збуджений, і занадто спокійний, тому вирішив допитати його докладніше. Раптом він помітив те, чого досі не завважив: руки у водія були брудні, черевики в багні, а штани мокрі.

— Вийдіть з авто, — звелів він.

— Але навіщо? Навіщо? — пробурмотів той.

— Виконуйте наказ, виходьте.

Водій вагався, і роздратований Форсайт вирішив витягнути його силоміць і затримати за непокору поліції. Він одвіз його в окружне поліційне управління, сам зробив необхідні фото й електронну дактилоскопію. Інформація, видана комп’ютером, приголомшила Форсайта. Потім, хоч було вже пів на другу ночі, він схопив слухавку, вирішивши, що задля такої звістки варто розбудити сержанта Перрі Ґегаловуда з кримінальної поліції штату.

За три години, десь о пів на п’яту ранку, мене теж розбудив телефонний дзвінок.

— Письменник? Ґегаловуд на дроті. Де ви зараз?

— Сержант? — пробурмотів я, насилу ворушачи язиком. — Я вдома, у ліжку, в Нью-Йорку, де ж іще?

— Зловили ми пташку, — сказав Ґегаловуд.

— Що?

— Того, хто підпалив дім Гаррі… Затримали його сьогодні вночі.

— Що ви кажете?

— Ви сидите?

— Навіть лежу.

— Тим краще. Бо зараз я вас ошелешу.

2. Кінець гри

— Деколи, Маркусе, вас охоплюватиме відчай. Це нормально. Я вам казав, що писати — це як боксувати, але ще це — наче бігати. Тому я вас весь час і жену надвір: якщо у вас вистачає душевної снаги витримувати тривалий біг — під дощем і в холоднечу, якщо у вас вистачає снаги йти до кінця, викладатися цілком, щосили, всім серцем, і сягати мети, то ви зможете писати. Ніколи не дозволяйте втомі та страху перемогти вас. Навпаки, користуйтеся ними, щоб рухатися вперед.

Того ж таки ранку, геть приголомшений звісткою Ґегаловуда, я вилетів до Манчестера. Приземлився о першій годині дня, а вже о пів на другу був у Головному поліційному управлінні штату. Ґегаловуд зустрів мене біля входу.

— Роберт Квінн! — вигукнув я замість привітання, наче й досі не міг повірити. — То це Роберт Квінн підпалив дім? І він-таки залишав мені записки?

— Так, письменнику. Відбитки пальців на каністрі з бензином були його.

— Але навіщо?

— Хіба ж я знаю. Він і пари з вуст не пустив. Мовчить як рибина.

Ґегаловуд одвів мене до свого кабінету і пригостив кавою. За його словами, кримінальна поліція вдосвіта обшукала дім Квіннів.

— І що знайшли? — запитав я.

— Нічогісінько, — відказав Ґегаловуд. — Геть нічого.

— А дружина його що каже?

— А ось із нею дивина: ми приїхали о пів на восьму, та її не можна було розбудити. Спала як убита, навіть не помітила, що чоловіка нема.

— Він її присипляє.

— Як це — присипляє?

— Роберт Квінн підсипає їй снодійного, коли хоче, щоб йому дали спокій. Напевне, так було і цієї ночі, щоб вона нічого не запідозрила. Але що вона могла запідозрити? Куди він подався серед ночі? І чому весь був у багні? Щось закопував?

— Так ото ж… Без його зізнання я не маю що йому висунути.

— Таж є каністра з-під бензину.

— Його адвокат заявив, що Роберт знайшов її на березі, він часто там гуляє. Побачив, що там валяється каністра, взяв її і закинув у кущі, щоб не заважала. Нам треба якнайбільше доказів, бо адвокат нас задушить.

— А хто в нього адвокат?

— Не повірите.

— Та кажіть уже.

— Бенджамін Рот.

Я зітхнув.

— Гадаєте, це Роберт Квінн убив Нолу Келлерґан?

— Може бути й таке.

— Я можу з ним поговорити?

— Про це не може бути й мови.

Тієї миті до кабінету, не постукавши, ввійшов якийсь чоловік, і Ґегаловуд одразу ж виструнчився. То був Лансдейн, начальник поліції штату. Вигляд мав невдоволений.

— Я цілий ранок згаяв на розмови з губернатором, журналістами і цим клятим адвокатом, Ротом.

— Із журналістами? Про що?

— Про затриманого сьогодні вночі чолов’ягу.

— Гадаю, в нас з’явився важливий слід.

Начальник поліції приязно поклав долоню на плече Ґегаловудові.

— Перрі… пора вже покласти цьому край.

— Тобто?

— Це якась нескінченна історія. Серйозно, Перрі: ви міняєте обвинувачених мов рукавички. Рот обіцяє здійняти бучу. Губернатор хоче, щоб усе це припинилося. Пора закривати справу.

— Але ж у нас нові дані! Смерть Нолиної матері, затримання Роберта Квінна. Ми ось-ось щось знайдемо!

— Спершу Квеберт, потім Калеб, тепер батько чи цей Квінн, або Стерн, або сам Господь Бог! Що в нас є проти батька? Нічого! Проти Стерна? Нічого. Проти Роберта Квінна? Знову ж таки нічого.

— Але ж ця клята каністра…

— Рот каже, що він легко переконає суддю в невинності Квінна. Ви хочете висунути йому обвинувачення?

— Так.

— Ви програєте, Перрі. Вкотре програєте. Ви чудовий полісмен, Перрі. Може, найкращий. Та інколи треба вміти відступати.

— Але ж…

— Перрі, не псуйте своєї кар’єри… Я не забиратиму у вас цієї справи просто зараз, не хочу ображати вас. Даю вам добу, як другові. Завтра о п’ятій вечора ви прийдете до мене в кабінет і офіційно заявите, що закриваєте справу Келлерґан. У вас є доба. Ви скажете колегам, що волієте відступити, щоб не осоромитися. А потім беріть сім’ю і їдьте кудись у вихідні та відпочиньте, ви заслужили це.

— Таж я…

— Треба вміти відступати, Перрі. Бувайте.

Лансдейн вийшов із кабінету, і Ґегаловуд упав у крісло.

Аж тут, на додачу до всього, мені на мобільник зателефонував Рой Барнаскі.

— Вітаю, Ґольдмане, — радісно заволав він. — Тиждень спливає завтра, як ви знаєте.

— Який іще тиждень, Рою?

— Тиждень. Я дав вам тиждень, перш ніж ми оприлюднимо останні події довкола Ноли Келлерґан. Ви не забули? Здається, ви нічого нового не з’ясували?

— Послухайте, Рою, ми натрапили на слід. Може, краще було б відкласти ту прес-конференцію?

— Ох, ці балачки… Завжди у вас якісь сліди, Ґольдмане… Просто цирк, та й годі. Пора вже покласти цьому край. Я скликав пресу на завтра, на п’яту вечора. Дуже розраховую, що й ви там будете.

— Не можу. Я в Нью-Гемпширі.

— Що? Ґольдмане, ви головна дійова особа! Ви потрібні там!

— Перепрошую, Рою.

Я перервав розмову.

— Барнаскі, мій видавець. Хоче завтра наприкінці дня зібрати журналістів, щоб оприлюднити інформацію: розповість про Нолину хворобу, про те, яка геніальна моя книжка, бо в ній відображено роздвоєння особистості п’ятнадцятирічної дівчинки.

— Ясно. Одне слово, завтра наприкінці дня ми, здається, офіційно все спаскудимо.

У Ґегаловуда залишалася остання доба, і він не збирався сидіти дурно. Запропонував поїхати до Аврори і допитати Тамару та Дженні, щоб з’ясувати все про Роберта.

Дорогою зателефонував Тревісові й попередив про наш приїзд. Ми знайшли його перед домом Квіннів. Він був геть розгублений.

— То на каністрі справді Робертові відбитки? — запитав він.

— Так, — підтвердив Ґегаловуд.

— Ох, повірити не можу! Нащо ж він таке утнув?

— Хтозна…

— Гадаєте… гадаєте він причетний до вбивства Ноли?

— Зараз усе можливо. Як Дженні й Тамара?

— Кепсько. Ох і кепсько! Вони приголомшені. Та і я теж. Це жах! Просто жах!

Він засмучено сів на капоті свого авто.

— У чому річ? — відчувши, що щось негаразд, запитав Ґегаловуд.

— Сержанте, я зранку думаю про це… Мені стільки всього згадалося через цю халепу…

— І що ж ви згадали?

— Роберт Квінн дуже цікавився розслідуванням. Я тоді часто бачився з Дженні, по неділях обідав у них. Він весь час говорив зі мною про розслідування.

— Але ж і його дружина тільки про це й говорила?

— Так, за столом. Та варто було мені прийти, як батько пригощав мене пивом на терасі й весь час розпитував. Кого ми підозрюємо та чи натрапили на слід… А по обіді проводив мене, і ми знову розмовляли. Я вже не знав, як відчепитися від нього…

— Ви хочете сказати, що…

— Та нічого я не хочу сказати. Але…

— Що «але»?

Він понишпорив у кишені піджака і дістав фото.

— Ось що знайшов я сьогодні вранці в родинному альбомі, Дженні зберігає його в нас удома.

На світлині Роберт Квінн стояв коло чорного «шевроле монте-карло» перед входом до «Кларксу». На звороті був напис: «Аврора, серпень 1975 року».

— Що це означає? — запитав Ґегаловуд.

— Я запитав те саме у Дженні. Вона сказала, що того літа батько хотів придбати нове авто, та ніяк не міг обрати модель. Він звернувся до місцевих дилерів із проханням про тест-драйв і декілька вихідних підряд мав змогу тестувати різні моделі.

— Зокрема, і чорний «монте-карло»?

— Зокрема, і чорний «монте-карло».

— Ви хочете сказати, що в день зникнення Ноли за кермом цього автомобіля міг бути Роберт Квінн?

— Так.

Ґегаловуд пригладив чуба і попросив дозволу взяти світлину.

— Тревісе, — сказав я, — нам треба поговорити з Тамарою і Дженні. Вони вдома?

— Так. Заходьте, вони у вітальні.

Тамара з Дженні сторопіло сиділи на дивані. Понад годину намагалися ми з ними говорити, та вони були такі ошелешені, що не могли зібратися з думками. Нарешті Тамара, хлипаючи, спромоглася розповісти, що сталося вчора ввечері. Вони з Робертом рано повечеряли, а потім дивилися телевізор.

— Ви не помітили чогось незвичайного в чоловіковій поведінці? — запитав Ґегаловуд.

— Ні… Втім, помітила-таки, він хотів, щоб я неодмінно випила чашку чаю. Я відмовлялася, а він знай торочив: «Пий, кицюню, пий. Це сечогінний напій, тобі буде добре». Ото я і випила той клятий чай. І заснула простісінько тут, на дивані.

— О котрій годині?

— Десь об одинадцятій.

— А потім?

— А потім провал, чорна діра. Спала як убита. Прокинулася вже о пів на восьму ранку. Я так і лежала на дивані, а в двері стукала поліція.

— Пані Квінн, чи правда, що ваш чоловік збирався придбати «шевроле монте-карло»?

— Ну… я вже не пам’ятаю… Так… може… та… та ви гадаєте, він міг скривдити ту дитину? Гадаєте, це він?

Її знудило, і вона кинулася до вбиральні.

Усі ті балачки не мали сенсу. Ми поїхали, так і не дізнавшись нічого нового. Час діяв проти нас. В авто я запропонував Ґегаловудові висунути Робертові неспростовний доказ — світлину чорного «монте-карло».

— Марно, — відказав він. — Рот знає, що Лансдейн здався і, певне, порадив Квіннові тягти куцого за хвіст. Квінн не заговорить. І ми спіймаємо облизня. Завтра о п’ятій вечора справу закриють, а ваш друзяка Барнаскі влаштує фіґлі-міґлі перед усіма телекамерами країни. Роберта Квінна випустять на волю, а з нас кепкуватиме вся Америка.

— Хіба що…

— Хіба що станеться диво, письменнику. Хіба що ми докопаємося, що ж робив учора ввечері Квінн і куди так поспішав. Його дружина каже, що заснула об одинадцятій. Затримали його опівночі. Отже — через годину. Ми принаймні знаємо, що він був десь за містом. А де?

Ґегаловуд вважав, що нам залишається тільки одне: поїхати туди, де затримали Роберта Квінна, і спробувати з’ясувати, звідки і куди він прямував. Сержант навіть дозволив собі розкіш витягнути на місце затримання патрульного Форсайта, у якого був вихідний. Ми зустрілися з ним за годину, на виїзді з Аврори, і він привів нас до потрібного місця на шляху в Монберрі.

— Отут, — сказав він.

Дорога йшла поміж чагарями, геть прямо. Нам це нічого не давало.

— Розкажіть докладно, що сталося? — попросив Ґегаловуд.

— Я їхав із боку Монберрі. Патрулював, як завжди. Аж перед носом у мене вискочило це авто.

— Як це — вискочило?

— На перехресті, метрів за п’ятсот-шістсот відціля.

— На перехресті? З якою дорогою?

— Не можу сказати, що там за дорога, та перехрестя є, і там світлофор. Знаю напевно, бо то єдиний світлофор на цій ділянці шосе.

— Отой? — запитав Ґегаловуд, дивлячись удалину.

— Той, — кивнув Форсайт.

І тоді мене наче струмом ударило.

— Це дорога до озера! — вигукнув я.

— До якого озера? — запитав Ґегаловуд.

— Там шосе перетинається з дорогою, що веде до озера Монберрі.

Ми дійшли до перехрестя, подалися дорогою до озера і метрів за сто опинилися на паркувальному майданчику. Береги були геть розмиті нещодавніми дощами. Довкола — суцільна багнюка.

Вівторок, 11 листопада 2008 року, 8 година ранку

Колона поліційних авто зупинилася на майданчику біля озера. Ми з Ґегаловудом трохи посиділи в його машині. Побачивши фургон водолазів, я запитав:

— Сержанте, ви певні, що чините правильно?

— Ні. Але вибору в нас немає.

То була наша остання карта, кінець гри. Роберт Квінн, звісно ж, побував тут. Грузнучи в грязюці, він дістався до води і щось туди жбурнув. Принаймні за нашою версією.

Ми вийшли з авто і підійшли до водолазів, які готувалися до занурення. Командир дав їм кілька вказівок, потім перебалакав із Ґегаловудом.

— Що ми шукаємо, сержанте? — запитав він.

— Та все. Все, що завгодно. Документи, зброю. Не знаю. Щось, що пов’язане зі справою Ноли Келлерґан.

— А ви знаєте, що це озеро — справжнісінька вигрібна яма? Може, все-таки точніше скажете?..

— Думаю, ваші люди зметикують. Я поки що не знаю, що то може бути.

— А на якій глибині?

— Коло самого берега. На відстані кидка. Думаю, вірогідніше з того боку озера. Підозрюваний був геть у багні, щока подряпана, певне, його зачепило низькою гілкою. Він хотів заховати ту річ там, де її не знайдуть. То, гадаю, подався на протилежний берег, там суцільні чагарі, все в ожиннику.

Розпочалися пошуки. Ми стали коло води, неподалік від стоянки, і дивилися, як водолази занурюються в озеро. Було дуже холодно. Минула година; жодних результатів. Ми трималися біля командира водолазів, прислухаючись до поодиноких сповіщень по рації.

О пів на десяту Ґегаловудові зателефонував Лансдейн і почав репетувати мов навіжений. Він так галасував, що навіть я почув.

— Скажіть, що це неправда, Перрі!

— Що неправда?

— Ви викликали водолазів?

— Так.

— Та ви з глузду з’їхали! Ви самі собі копаєте яму! Я можу вас усунути з посади за такі дії. Я призначив на п’яту годину прес-конференцію. Ви там будете. І самі заявите про припинення слідства. Самі будете спілкуватися з журналістами. Я більше вас не прикриватиму, Перрі. Годі вже!

— Добре, пане Лансдейне.

Він роз’єднався. Ми мовчали.

Минула ще година; пошуки так само нічого не дали. Ми з Ґегаловудом і далі стовбичили на березі, хоч було і холодно. Аж раптом я сказав:

— Сержанте, а що як…

— Замовкніть, письменнику. Прошу вас, помовчіть. Не хочу слухати ні ваших запитань, ні ваших сумнівів.

Ми зачекали ще. Раптом рація командира водолазів зашкабарчала по-новому. Щось сталося. Водолази виходили з озера; на тім боці панувало неабияке пожвавлення, всі подалися до берега.

— Що там коїться? — запитав Ґегаловуд.

— Вони знайшли! Знайшли!

— Що знайшли?

Метрів за десять від берега водолази знайшли кольт тридцять восьмого калібру і золотий ланцюжок із написом «НОЛА».

Опівдні того ж таки дня я сидів за дзеркальним шклом у Головному поліційному управлінні штату і слухав зізнання Роберта Квінна, якому Ґегаловуд пред’явив револьвер і золотий ланцюжок, знайдені в озері.

— Ви для того туди їздили вночі? — майже лагідно запитав він. — Щоб позбутися цих доказів?

— Як… як ви їх знайшли?

— Гру закінчено, пане Квінне. Для вас вона вже добігла кінця. Чорний «монте-карло» — у ньому були ви, так? Авто від дилера, ніде не числиться. І ніхто б до вас не дістався, якби вам не спало на думку фотографуватися з ним.

— Я… я…

— Навіщо, га? Навіщо ви вбили дівчинку? І ту нещасну бабцю?

— Не знаю. Наче це і не я вчинив. Як по правді, все випадково сталося.

— Як це сталося?

— Нола йшла узбіччям, я запропонував її підвезти. Вона погодилася і підсіла до мене… А потім… Ну, мені було так самотньо… Я хотів погладити її по голові… Вона втекла в ліс. Мені треба було її наздогнати, попросити, щоб нікому не казала. А потім вона забігла до Дебори Купер. І мені довелося… Бо вона ж би все розповіла… Це… це було якесь затьмарення!

Він зомлів.

Після допиту Ґегаловуд зателефонував Тревісові й сповістив, що Роберт Квінн підписав щиросерде зізнання.

— О п’ятій відбудеться прес-конференція, — сказав він. — Мені не хотілося, щоб ви про все дізналися з телевізора.

— Дякую, сержанте. Я… Що сказати дружині?

— Не знаю. Але швидше попередьте її. Новина буде, як вибух бомби.

— Зараз скажу.

— Пане Довне, чи могли б ви приїхати до Конкорда, щоб дещо з’ясувати з приводу Роберта Квінна? Не хочу хвилювати вашу дружину чи свекруху.

— Авжеж. Я зараз на службі, маю виїхати на дорожню пригоду. І мені треба поговорити з Дженні. Краще я приїду ввечері або вже завтра.

— Спокійно приїздіть завтра. Сьогодні вже нема куди поспішати.

Ґегаловуд натиснув «відбій». Вигляд у нього був спокійний.

— І що тепер? — запитав я.

— А тепер пропоную пообідати. Гадаю, ми з вами це заслужили.

Ми попоїли в кафетерії Головного управління поліції, Ґегаловуд про щось думав і не доторкнувся до їжі. Справу він поклав біля себе на столі й розглядав фото Роберта з чорним «монте-карло».

— Щось не те, сержанте?

— Та наче все те. Просто не розумію, нащо Квінн узяв із собою револьвер… Каже, зустрів Нолу випадково, просто собі їхав. Та він або заздалегідь усе обдумав, і щодо авто, і щодо зброї, або справді натрапив на неї випадково, і тоді я не втямлю, чому в нього був із собою той револьвер і де він його взяв.

— Гадаєте, він усе ретельно спланував і не в усьому зізнався?

— Може, й так.

Він і далі тримав у руках світлину. Підніс її до очей, щоб розглянути детальніше. І раптом щось помітив. Погляд його відразу змінився.

— Що сталося, сержанте? — запитав я.

— Газета…

Я підвівся і, обігнувши стіл, теж глянув на фото. Він тицьнув пальцем на ятку з газетами на задньому плані, біля входу до «Кларксу». Якщо придивитися, там можна було прочитати заголовок на першій шпальті:

«Ніксон іде у відставку».

— Річард Ніксон пішов у відставку в серпні 1974-го! — заволав Ґегаловуд. — Світлину не могли зробити в серпні сімдесят п’ятого!

— А хто ж тоді написав фальшиву дату на звороті?

— Хтозна. Та це означає, що Роберт Квінн бреше. Нікого він не вбивав!

Ґегаловуд вибіг із кафетерію і, перестрибуючи через дві сходинки, побіг угору. Я мчав за ним коридорами до самісінької в’язниці. Він звелів привести його до Роберта Квінна.

— Кого ви прикриваєте? — зарепетував він, щойно вгледівши Роберта за ґратами. — Не тестували ви чорного «монте-карло» в серпні сімдесят п’ятого року! Ви когось прикриваєте, і я хочу знати кого! Дружину? Дочку?

Роберт пригнічено сидів на лаві. І прошепотів, не підводячи голови:

— Дженні. Дженні я прикриваю…

— Дженні? — приголомшено перепитав Ґегаловуд. — То це ваша дочка…

Він дістав мобільник і набрав номер.

— Зателефоную Тревісові Довну, щоб не казав дружині. Якщо вона дізнається, що батько зізнався, то перелякається і втече.

Тревісів мобільник не відповідав. Тоді Ґегаловуд зателефонував до поліційного відділку Аврори, щоб зв’язатися з ним по рації.

— Сержант Ґегаловуд, поліція штату Нью-Гемпшир, — сказав він черговому. — Мені треба терміново поговорити з начальником поліції Довном.

— З Довном? Зателефонуйте на мобільник. У нього сьогодні вихідний.

— Як це? Я йому нещодавно дзвонив. Він сказав, що виїхав на дорожню пригоду.

— Цього не може бути, сержанте. Кажу ж, сьогодні в нього вихідний.

Ґегаловуд зблід і, скінчивши розмову, негайно оголосив тривогу.

За кілька годин Тревіса і Дженні Довнів затримали в аеропорту Бостон Лоґан під час посадки на літак у Каракас.

Пізно вночі ми з Ґегаловудом вийшли з Головного управління поліції. Журналісти, які з’юрмилися біля входу, відразу ж накинулися на нас, та ми мовчки пропхалися крізь натовп і сіли в Ґегаловудове авто. Він мовчки рушив. Я запитав:

— Куди ми прямуємо, сержанте?

— Не знаю.

— А що роблять полісмени в таких випадках?

— Ідуть хильнути по чарчині. А письменники?

— Ідуть добряче хильнути.

Він одвіз нас до свого бару на околиці Конкорда. Ми посідали за шинквасом і замовили подвійне віскі. На екрані телевізора за нашими спинами рухомим рядком пливли новини:

«Співробітник поліції Аврори зізнався у вбивстві Ноли Келлерґан».

1. Правда про справу Гаррі Квеберта

— Останній розділ, Маркусе, завжди має бути найкращий у книжці.

Нью-Йорк, четвер, 18 грудня 2008 року.

Місяць по тому, як відкрилася правда

Того дня я бачив його востаннє.

Була дев’ята вечора. Коли він подзвонив у двері, я сидів удома і слухав свої міні-диски. Відчинив; ми довго мовчки дивилися один на одного. Потім він сказав:

— Доброго вечора, Маркусе.

Я затнувся і лише спромігся промимрити:

— Я вже думав, що ви померли.

Він кивнув.

— Тепер я тільки примара.

— Кави хочете?

— Так. Ви сам?

— Сам.

— Пора вам перестати бути самому.

— Заходьте, Гаррі.

Я пішов у кухню варити каву. Він стояв у вітальні, дуже знервований, і перебирав світлини у мене на полицях.

Коли я повернувся з кавником і горнятками, він розглядав одну з них: наше з ним фото, того дня, коли я отримав диплом у Берроузі.

— Уперше приходжу до вас додому, — сказав він.

— Кімната для вас готова. Вже кілька тижнів.

— Ви знали, що я прийду?

— Так.

— Ви добре мене знаєте, Маркусе.

— Друзі знають такі речі.

Він сумовито всміхнувся.

— Дякую за гостинність, Маркусе, та я не залишуся.

— То чому ж ви прийшли?

— Попрощатися.

Я насилу приховав розгубленість і поналивав кави у чашечки.

— Якщо ви мене покинете, я більше не матиму друзів, — сказав я.

— Не кажіть такого. Я вас любив навіть не як друга, а як сина.

— Я любив вас як батька, Гаррі.

— Хоч і дізналися правду?

— Правда нітрохи не впливає на те, що почуваєш до людини. В цьому і полягає велика драма почуттів.

— Ваша правда, Маркусе. То ви все знаєте?

— Так.

— Як ви дізналися?

— Збагнув урешті.

— Тільки ви могли мене викрити.

— То ви це мали на увазі тоді, на паркувальному майданчику, біля мотелю? Тим-то і сказали, що поміж нами ніколи нічого не буде, як досі? Ви розуміли, що я все з’ясую.

— Як ви докотилися до цього, Гаррі?

— Сам не знаю…

— У мене є відеозаписи допитів Тревіса і Дженні Довнів. Хочете поглянути?

— Так.

Він сів на дивані. Я вставив диск у плеєр і ввімкнув його. На екрані телевізора з’явилася Дженні. Її знімали крупним планом у залі Головного управління поліції штату Нью-Гемпшир. Вона плакала.

Із показань Дженні Е. Довн

Сержант П. Ґегаловуд. Пані Довн, ви давно про це знали?

Дженні Довн (схлипуючи). Я… я ні про що не здогадувалася. Ніколи! Аж до того дня, коли виявили тіло Ноли Келлерґан у Гусячій бухті. Тоді все містечко збурилося. У «Кларксі» було повнісінько люду: відвідувачі, журналісти приходили, розпитували. Пекло якесь, та й годі. Врешті мені стало погано, і я пішла додому раніше, хотіла перепочити. Біля хати стояло авто, я його раніше не бачила. Ввійшла і почула голоси. Впізнала голос колишнього начальника поліції Пратта. Він говорив із Тревісом. Вони мене не чули.

12 червня 2008 року

— Спокійно, Тревісе! — заволав Пратт. — Побачиш, ніхто ні про що не дізнається.

— Чому ти так певен цього?

— Усе ляже на Квеберта! Тіло знайшли в його маєтку! Всі докази проти нього!

— А якщо його виправдають?

— Не виправдають. І щоб ні слова більше про цю історію, втямив?

Дженні почула кроки і сховалася у вітальні. Вона бачила, як Пратт вийшов із дому. Коли авто поїхало, вона побігла в кухню: чоловік сидів мов прибитий.

— Що тут коїться, Тревісе? Я чула вашу розмову! Що ти приховуєш від мене? Що ти не сказав мені про Нолу Келлерґан?

Дженні Довн. І тоді Тревіс усе мені розповів. Показав ланцюжок; він зберіг його на згадку, щоб завжди пам’ятати, що накоїв. Я забрала той ланцюжок і сказала, що все залагоджу. Хотіла захистити свого чоловіка, захистити родину. Я завжди була самотня, сержанте. Дітей в мене нема. Все, що в мене є, це Тревіс. Я боялася його втратити… Я дуже надіялася, що справу закриють і в усьому обвинуватять Гаррі… Аж тут з’явився Маркус Ґольдман і почав колупатися в минулому. Він був певен, що Гаррі не винен. Він мав рацію, та я не могла сидіти склавши руки й чекати, коли він з’ясує правду. Тоді я вирішила писати йому записки… Підпалила те кляте авто, «корвет». Та йому начхати було на мої попередження! Тоді я вирішила підпалити дім.

Із показань Роберта Квінна

Сержант П. Ґегаловуд. Нащо ви це вчинили?

Роберт Квінн. Заради доньки. Коли знайшли Нолине тіло і все місто кипіло, вона, здається, дуже хвилювалася. Я бачив, що вона страшенно стривожена і якось дивно поводиться, без причини йде з «Кларксу». Того дня, коли в газетах опублікували Ґольдманові нотатки, вона сильно розлютилася. Я аж злякався. Виходив зі службової вбиральні й почув, як вона тихенько вислизнула задніми дверми. Вирішив простежити за нею.

Четвер, 10 липня 2008 року

Вона зупинилася на прогалині в лісі й хутко вилізла з авто; в руках у неї була каністра з бензином і балончик із фарбою. Вона завбачливо наділа садові рукавички, щоб не залишати відбитків пальців. Він насилу встигав за нею і дуже відстав. Коли вийшов на узлісся, вона вже написала свою погрозу на «рейндж-ровері» й тепер поливала бензином ганок.

— Дженні, стій! — заволав він.

Вона швидко черконула сірником і кинула його на підлогу. Двері зайнялися відразу. Полум'я було таке сильне, що вона відступила на кілька метрів і затулилася долонями. Батько вхопив її за плечі.

— Дженні, ти з глузду з'їхала!

— Тобі цього не збагнути, тату! Що ти тут робиш! Іди! Іди звідціля!

Він видеру неї з рук каністру.

— Тікай! — звелів він. — Тікай, поки тебе не впіймали!

Вона побігла до лісу і сіла до авто. Йому треба було позбутися каністри, та від переляку думки його геть переплуталися. Врешті він побіг на берег і сховав її в чагарях.

Із показань Дженні Е. Довн.

Сержант П. Ґегаловуд. Що було далі?

Дженні Довн. Я благала батька не втручатися в цю справу. Не хотіла, щоб він був до неї причетний.

Сержант П. Ґегаловуд. Але він уже й так був до неї причетний. І що ви робили далі?

Дженні Довн. Коли Пратт зізнався, що змусив Нолу зробити йому мінет, весь тягар ліг на нього. І якщо він спершу був певен, що все обійдеться, то тут майже здався. Він збирався все розповісти. Його треба було позбутися. І забрати в нього револьвер.

Сержант П. Ґегаловуд. То він зберіг зброю…

Дженні Довн. Так. То був його службовий револьвер. Він все життя був у нього…

Із показань Тревіса С. Довна

Тревіс Довн. Ніколи не прощу собі того, що я вчинив, сержанте. Вже тридцять три роки про це думаю. Мене це переслідує.

Сержант П. Ґегаловуд. Одного не розумію, як це ви, полісмен, зберегли ланцюжок, такий важливий доказ.

Тревіс Довн. Я не міг його позбутися. Той ланцюжок був моєю карою. Пам’яттю про минуле. Не було і дня, щоб я не замикався й не розглядав той ланцюжок. Та й не ризикував я нічим, бо хто б його в мене знайшов?

Сержант П. Ґегаловуд. А що ж Пратт?

Тревіс Довн. Він ось-ось мав заговорити. Після того, як ви дізналися про них із Нолою, він страшенно перелякався. Якось зателефонував, хотів мене побачити. Ми зустрілися на березі. Він сказав, що хоче у всьому зізнатися й укласти угоду зі слідством, а я повинен зробити те саме, бо правда все одно випливе нагору. Того ж таки вечора я приїхав до нього в мотель. Спробував умовити. Та він не поступався. Показав мені свій старий кольт тридцять восьмого калібру, він тримав його у шухляді тумбочки біля ліжка, і заявив, що завтра ж таки занесе його вам. Він збирався зізнатися, сержанте. Тоді я зачекав, коли він обернеться до мене спиною, і вбив його кийком. Забрав кольт і втік.

Сержант П. Ґегаловуд. Кийком? Як Нолу?

Тревіс Довн. Так.

Сержант П. Ґегаловуд. Те саме знаряддя вбивства?

Тревіс Довн. Так.

Сержант П. Ґегаловуд. То де він?

Тревіс Довн. Це службовий кийок. Ми ще тоді з Праттом вирішили: він сказав, що найкращий спосіб сховати знаряддя вбивства — це залишили його на видноті. Кольт і кийок були в нас при боці, коли ми шукали Нолу.

Сержант П. Ґегаловуд. То чому ви врешті позбулися кольта? І як той кольт і ланцюжок опинилися в Роберта Квінна?

Тревіс Довн. Дженні квапила мене. І я поступився. Після вбивства Пратта вона перестала спати. Дійшла до краю. Сказала, не можна тримати це вдома, — якщо поліція, розслідуючи вбивство Пратта, знайде їх, нам гаплик. І таки переконала мене. Я хотів закинути їх у море, де б їх ніхто не знайшов. Але Дженні так перелякалася, що випередила мене і, нічого мені не сказавши, попросила батька це зробити.

Сержант П. Ґегаловуд. Чому батька?

Тревіс Довн. Гадаю, вона не зовсім мені довіряла. За тридцять три роки я не позбувся того ланцюжка, то вона боялася, що й тепер не зможу. Вона завжди вірила батькові й у всьому покладалася на нього, вважала, що тільки він може їй допомогти. І він поза будь-якими підозрами… Старенький, простодушний Роберт Квінн.

9 листопада 2008 року

Дженні забігла до батьківської хати. Знала, що матері немає вдома. Батька вона знайшла у вітальні.

— Тату! — заволала вона. — Тату, потрібна твоя допомога!

— Що сталося, Дженні?

— Не питай. Мені треба, щоб ти викинув оце.

Вона простягнула йому пластиковий пакет.

— Що це?

— Не питай. Не відкривай. Це дуже важливо. Лише ти можеш мені допомогти. Мені треба, щоб ти закинув це кудись, де ніхто не буде шукати.

— У тебе проблеми?

— Так. Здається, так.

— Добре, доцю. Заспокойся. Я зроблю все, щоб тебе захистити.

— Головне, не відкривай пакет. Просто позбудься його назавжди.

Щойно донька пішла, Роберт відкрив пакет. Побачивши вміст, він, злякавшись, що його донька вбивця, вирішив тієї ж таки ночі викинути все це в озеро коло Монберрі.

Із показань Тревіса С. Довна

Тревіс Довн. Дізнавшись, що старого Квінна затримали, я збагнув, що нам кінець і треба діяти. Я вирішив усе зіпхнути на нього. Бодай на якийсь час. Я знав, що він стане прикривати дочку і кілька днів протримається. За той час ми з Дженні були б у якійсь країні, що не видає злочинців. Я почав шукати докази проти Роберта. Понишпорив у родинних альбомах Дженні, сподіваючись знайти світлину Роберта і Ноли, щоб написати на звороті щось викривальне. І тоді на очі потрапив знімок Роберта з чорним «монте-карло». Приголомшливий збіг! Я ручкою написав дату, серпень 1975 року, і приніс вам сюди.

Сержант П. Ґегаловуд. Пане Довне, пора вже розповісти, що ж насправді сталося 30 серпня 1975 року…

*

— Вимкніть його, Маркусе! — вигукнув Гаррі. — Вимкніть, благаю вас! Я не можу це більше слухати.

Я негайно зупинив плеєр. Гаррі плакав. Він підвівся і почав дивитися у вікно. Надворі йшов великий лапатий сніг. Осяяне світлом місто було чудове.

— Вибачте, Гаррі.

— Яке гарне місто Нью-Йорк, — пробурмотів він. — Я часто думаю, як би склалося моє життя, якби я лишився тут і не поїхав улітку 1975 року до Аврори.

— Ви так і не дізнались би, що таке кохання, — сказав я.

Він дивився в пітьму.

— Як ви збагнули, Маркусе?

— Що збагнув? Що «Початки зла» написали не ви? Незабаром після арешту Тревіса Довна. Вся преса почала гудіти про цю справу, і за кілька днів мені зателефонував Елайджа Стерн. Він дуже хотів побачитися.

П'ятниця, 14 листопада 2008 року.

Маєток Елайджі Стерна біля Конкорда, Нью-Гемпшир

— Дякую, що приїхали, пане Ґольдмане.

Елайджа Стерн прийняв мене в своєму кабінеті.

— Ваш дзвінок здивував мене, пане Стерне. Я гадав, ви мене не любите.

— Ви дуже талановитий хлопчина. Те, що пишуть в газетах про Тревіса Довна, правда?

— Так, пане Стерне.

— Ох і мерзотник…

Я кивнув і докинув:

— Щодо Калеба я помилився, та ще й як! Дуже шкодую.

— Та не помилилися ви. Як я зрозумів, поліції пощастило завершити розслідування лише завдяки вашій упертості. Цей полісмен тільки про вас і каже… Як його, Перрі Ґегаловуд, здається.

— Я попросив видавця вилучити з продажу «Справу Гаррі Квеберта».

— Радий це чути. Напишете виправлений варіант?

— Мабуть. Не знаю ще, в якому вигляді це буде, та справедливість я відновлю. Я боровся за добре ім’я Квеберта. І боротимусь за добре ім’я Калеба.

Він усміхнувся.

— Так отож, пане Ґольдмане. Тому я й хотів з вами зустрітися. Маю розповісти вам правду. І ви зрозумієте, чому я нітрохи не засуджую вас за те, що ви довго вважали злочинцем Лютера: я й сам тридцять три роки був певен, що це він убив Нолу Келлерґан.

— Справді?

— Я був переконаний. Цілком.

— Чому ви не сповістили про це поліції?

— Не хотів убивати Лютера вдруге.

— Не розумію, що ви хочете сказати, пане Стерне.

— Лютер божеволів від Ноли. Він весь час був у Аврорі й наглядав за нею…

— Я знаю це. Знаю, що ви застали його в Гусячій бухті. Ви казали це сержантові Ґегаловудові.

— Гадаю, ви недооцінюєте ступінь Лютерової одержимості. Тоді, в серпні сімдесят п’ятого, він день у день ховався в ліску біля Гусячої бухти і стежив за Гаррі з Нолою — на терасі, на березі, скрізь! Скрізь! Він геть сказився, він знав про них усе! Все! І весь час казав мені про це. Кожнісінького дня розповідав, що вони робили, що казали одне одному. Розповів мені всю їхню історію: що вони зустрілися на березі, що працювали над книжкою, що цілий тиждень мандрували вдвох. Він знав усе! І я потроху збагнув, що їхня історія стала його історією, його кохання втілювалося в життя через них. Кохання, що було йому недоступне через відразливу зовнішність, він пізнавав наче за довіреністю. Доходило до того, що я його не бачив цілими днями! Доводилося навіть самому сідати за кермо та їздити на ділові зустрічі.

— Даруйте, що перебиваю, пане Стерне… Але чогось я тут не втямлю: чому ви не звільнили Лютера? Тобто я хочу сказати, це ж якесь безглуздя: складається враження, що вами маніпулював ваш підлеглий. То йому закортіло писати Нолу, то він цілими днями пропадав у Аврорі. Вибачте, що питаю, але що між вами було? Ви були…

— Коханцями? Та ні.

— То що ж це за дивні стосунки? Ви людина впливова, не з тих, хто дозволяє сісти собі на шию. А тут…

— Я заборгував йому. Я… я… Зараз ви зрозумієте. Одне слово, Лютер був одержимий Гаррі та Нолою, і ситуація чимраз погіршувалася. Якось він повернувся весь у синцях. Сказав, що один аврорівський полісмен жорстоко побив його за те, що він вештається там, а кельнерка з «Кларксу» навіть подала на нього скаргу. Вся ця історія могла обернутися неабиякою халепою. Я сказав, що не хочу, щоб він з’являвся в Аврорі, звелів, щоб він узяв відпустку і подався до батьків у Мен чи ще кудись. А я оплатив би всі його видатки…

— Та він відмовився, — вкинув я.

— Не лише відмовився, а й попросив дати йому авто, бо його блакитний «мустанґ», бачте, занадто впадає в око. Я, звісно, не погодився, сказав, що з мене годі. І тоді він заволав: «Ти не розумієш, Елі! Вони невдовзі поїдуть! За десять днів вони поїдуть разом, назавжди! Назавжди! Вони так вирішили на березі! Вони вирішили їхати тридцятого! Тридцятого серпня вони зникнуть назавжди. Я просто хочу попрощатися з Нолою, це наші з нею останні дні. Ти не можеш позбавити мене її, бо я ж знаю, що й так її втратив». Я був непохитний. Очей з нього не спускав. А потім настало те кляте 29 серпня. Того дня я скрізь шукав Лютера. Він наче у землю запався. Хоч його «мустанґ» стояв на місці. Врешті один слуга обмовився, що Лютер поїхав на одному з моїх автомобілів, чорному «шевроле монте-карло». Сказав, що йому дозволили, і оскільки всі знали, що я йому все дозволяю, ніхто не заперечив. Я мало не збожеволів. Негайно обшукав його кімнату. Знайшов отой Нолин портрет, від якого мене мало не знудило, а потім у коробці під ліжком — листи… Листи, що він їх украв… Листування Гаррі з Нолою. Певне, тягав із поштових скриньок. Я чекав його цілий день, і коли він повернувся надвечір, ми страшенно посварилися…

Стерн помовчав, задивившись у порожнечу.

— Що сталося поміж вами? — запитав я.

— Я… я хотів, щоб він більше не їздив туди! Хотів, щоб це безумство з Нолою закінчилося! Він нічого не хотів слухати! Нічогісінько! Казав, що у них з Нолою все добре, як ніколи! Що ніхто не завадить їм бути разом. Я наче здурів. Ми зчепилися, і я його вдарив. Згріб за барки, накричав на нього і садонув кулаком. Обізвав його лохом. Він повалився додолу, помацав закривавлений ніс. Я заціпенів від жаху. І тоді він сказав… сказав…

Стернові забило дух. Він скривився.

— Що він сказав, пане Стерне? — запитав я, щоб він не збився.

— Він сказав: «То це був ти! Ти!». Він заволав: «Це був ти! Ти!». Я завмер. Поки я приходив до тями, він вибіг із кімнати, заскочив до себе, щоб забрати деякі речі, й поїхав на «шевроле». Він… він упізнав мене по голосу.

Тепер Стерн плакав, несамовито стискаючи кулаки.

— Упізнав по голосу? — запитав я. — Тобто?

— Ох… Була така пора, коли я водився з давніми приятелями з Гарварду. То було таке братство шибайголів. Вихідними їздили ми в Мен, жили в розкішних готелях, пиячили, їли омарів. Нам подобалося чіплятися до людей, бити їх. Ми казали, що хлопці з Мену — лохи, і їх треба бити, щоб вони стали людьми. Нам іще й тридцяти не були, ми були діти заможних батьків. Трохи расисти, нещасні, але агресивні. Вигадали таку гру, філдгол, гилили по головах наших жертв, як по футбольному м’ячу. Якось, 1964 року, ми опинилися біля Портленда, страшенно збурені й добряче під мухою. Дорогою трапився нам один хлопчина. За кермом був я. Спинив тачку і запропонував побавитися…

— То це ви напали на Калеба?

Він аж вибухнув.

— Так! Так! Ніколи собі цього не прощу! Вранці ми прокинулися в розкішному номері люкс, у страшенному похміллі. В усіх газетах писали про напад: хлопчина був у комі. На нас полювала поліція, нас охрестили «ватагою футболістів». Ми вирішили більше про це не згадувати, поховати цю історію в своїй пам’яті. Та мене вона переслідувала: минали дні, місяці, роки, а я тільки про неї й думав. Я аж захворів, не міг жити на світі. Почав їздити до Портленда, дізнавався, як справи в того хлопчини, якого ми покалічили.

Так минуло два роки, і якось, не в змозі вже все це терпіти, я вирішив дати йому роботу і можливість нормально жити. Вдав, ніби мені треба поміняти колесо, попросив допомогти і найняв його водієм. Я давав йому все, що він хотів… Улаштував йому на веранді майстерню, щоб він малював, дав йому грошей, подарував авто, але почуття провини не минало. Мені хотілося робити для нього більше й більше! Я зіпсував його мистецьку кар’єру, і ось я почав фінансувати різні виставки, дозволяв йому цілими днями малювати. Потім він почав казати, що йому самотньо, що він нікому не потрібен. Казав, що жінок йому залишається тільки малювати. Він хотів малювати білявок, бо вони нагадували йому колишню наречену. Тоді я найняв цілу юрму білявих повій, щоб вони йому позували. Та якось в Аврорі він зустрів Нолу. І закохався. Сказав, що після тієї його нареченої вперше зумів покохати знову. А потім приїхав Гаррі, геніальний письменник і красень. Такий, яким би хотів бути сам Лютер. І Нола закохалася в Квеберта. Тоді Лютер вирішив, що він теж хоче бути Гаррі… І що я мав удіяти? Я вкрав у нього життя, я забрав у нього все. Як я міг не дозволити йому кохати?

— То це все було для того, щоб позбутися почуття провини?

— Та називайте це як завгодно.

— А двадцять дев’ятого серпня… що було далі?

— Коли Лютер зрозумів, що це я… він забрав речі й поїхав геть на чорному «шевроле». Я відразу подався за ним. Хотів поговорити. Хотів, щоб він вибачив мені. Та він пропав. Я шукав його цілий день і частину ночі. Марно. Я так лютував на себе. Сподівався, що він сам повернеться. Та наступного дня надвечір по радіо оголосили про зникнення Ноли Келлерґан. Підозрюваний був за кермом «чорного шевроле»… Мені нема чого вам пояснювати. Я вирішив нікому нічого не казати, щоб не подумали на Лютера. Та ще й тому, що, можливо, я був не менше винен, ніж він. Тому й не втерпів я, коли ви прийшли сюди і почали порпатися в минулому. Та, зрештою, саме завдяки вам я дізнався, що Лютер не вбивав Ноли. Це було так, наче я і сам її не вбивав. Ви зняли камінь з мого сумління, пане Ґольдмане.

— А «мустанг»?

— Він у мене в гаражі, під брезентом. Тридцять три роки ховаю його там.

— А листи?

— Їх я теж зберіг.

— Я хотів би поглянути на них, якщо можна.

Стерн зняв зі стіни картину, за нею був невеличкий сейф. Він відчинив його і дістав коробку з-під взуття, там було повно листів. Отак я і познайомився з листуванням Гаррі та Ноли, тим, що лягло за основу «Початків зла». Я відразу впізнав перший лист, той самий, яким починалася книга. Лист від 5 липня 1975 року, той сумний лист, який написала Нола, коли Гаррі не захотів її і вона дізналася, що він провів вечір 4 липня з Дженні Довн. Того дня вона запхнула під двері конверт із листом і двома світлинами з Рокленда. На одній була зграя чайок, на другій вони обоє, разом, на пляжі.

— Як це опинилося в Лютера? — запитав я.

— Хтозна, — відказав Стерн. — Та я не здивувався, якби він заліз до Гаррі в дім.

Я замислився: звісно, він міг спокійнісінько поцупити листи за ті кілька днів, поки Гаррі не було в Аврорі. Та чому Гаррі ніколи не казав мені, що в нього зникли листи? Я попросив дозволу взяти листи з собою, і Стерн погодився. Мене гризли сумніви.

*

Гаррі стояв лицем до Нью-Йорка, слухав мене і плакав.

— Коли я побачив ті листи, — продовжував я, — в голові в мене все перемішалося. Я почав думати про вашу книжку, ту, що її ви лишили для мене в роздягальні фітнес-клубу, — «Чайки Аврори». І раптом до мене дійшло те, чого я раніше не помічав: у «Початках зла» немає чайок! Як я міг не помічати цього так довго: жодної чайки! А ви ж присягалися, що там будуть чайки! І тоді я збагнув, що «Початки зла» написали не ви. Книжка, що ви писали влітку 1975 року, — це «Чайки Аврори». Цю книжку ви написали, цю книжку Нола передруковувала на машинці. А підтвердження я здобув, попросивши Ґегаловуда порівняти почерк листів, які отримувала Нола, і напису на рукописі, що знайшли біля її тіла. Сержант сказав, що результати збігаються, і я збагнув, що коли ви просили спалити той ваш рукопис, той, написаний від руки, ви мене просто використали. Почерк був не ваш… Книжку, яка зробила вас великим письменником, написали не ви! Ви її вкрали в Лютера!

— Замовкніть, Маркусе!

— Хіба я брешу? Ви поцупили книгу! Чи може бути страшніший злочин для письменника? Тим-то ви й назвали її «Початки зла»! А я ніяк не міг збагнути, чому в такої красивої історії така похмура назва! Та назва стосувалася не книжки, вона стосувалася вас. Та й самі ви казали мені: книжка пов’язана не зі словами, вона пов’язана з людьми. Ця книжка — початок зла, що відтоді підточувало вас, зла самозванства, докорів сумління!

— Годі, Маркусе, припиніть! Замовкніть!

Він плакав.

— Якось Нола лишила коло ваших дверей конверт, — провадив я. — Це було 5 червня 1975 року. Там були фото чайок і лист на її улюбленому папері: вона писала про Рокленд і про те, що ніколи вас не забуде. Ви тоді намагалися уникати зустрічей із нею. Та лист до вас так і не дійшов, бо Лютер стежив за домом і забрав його, коли Нола пішла. Отак, від того самого дня, він почав листуватися з Нолою. Відповів на листи від вашого імені. Вона відповідала, вважаючи, що пише вам, але він перехоплював пошту з вашої поштової скриньки. І писав їй відповідь, видаючи себе за вас. Ось чому він вештався довкола вашого дому. Нола вважала, що листується з вами, і це листування з Калебом стало «Початками зла». Але як ви могли, Гаррі…

— Маркусе, я був у паніці! Того літа мені було так тяжко писати. Гадав, я ніколи нічого не створю. Писав цю книжку, «Чайки Аврори», та мені здавалося, що вона дуже погана. Нола була в захваті, та я ніяк не міг заспокоїтися. Лютий був страшенно. Вона передруковувала рукописні сторінки на машинці, я перечитував і шматував їх. Вона благала мене припинити, казала: «Не робіть цього, ви чудово пишете. Прошу вас, закінчте її. Любий Гаррі, якщо ви не закінчите, я не переживу цього!». Та я їй не вірив. Мені здавалося, я ніколи не стану письменником. А потім, якогось паскудного дня, в двері до мене подзвонив Лютер Калеб. Сказав, що йому нема до кого звернутися, то він прийшов до мене: він написав книжку і не знає, чи варто показувати її видавцям. Розумієте, Маркусе, він думав, що я великий письменник із Нью-Йорка і зможу йому зарадити.

20 серпня 1975 року

— Лютер?

Гаррі стояв на порозі, він був здивований.

— То… топритень, Гаррі.

Запала ніякова мовчанка.

— Я можу чимсь вам прислужитися, Лютере?

— Я прийшов до ваш ошобишто. Шпитатишя поради.

— Поради? Я слухаю вас. Заходьте.

— Дякую.

Вони посідали у вітальні. Лютер хвилювався. В руках у нього була груба тека, він притуляв її до грудей.

— То що сталося, Лютере?

— Я… ну, я напишав книшку. Про кохання.

— Справді?

— Так. І не жнаю, топра вона ши ні. Топто я хошу шкашати, як діжнатишя, ши варто друкувати її?

— Хтозна. Якщо ви вважаєте, що дуже старалися… Текст у вас із собою?

— Так, але він напишаний від руки, — сказав Лютер. — Я топіру попачив це. У мене є машинопишний варіянт, та я, виходяши ш хати, вшяв не ту теку. Моше, мені поїхати по нього і прийти шгодом?

— Та ні, покажіть як є.

— Прошто я…

— Не соромтеся, гадаю, ви пишете чудово.

Лютер простягнув йому теку. Гаррі розгорнув її і, переглянувши декілька сторінок, здивувався, яким ідеальним почерком написано текст.

— Це ваш почерк?

— Так.

— Ого, у вас… у вас просто чудова каліграфія. Як це вам так щастить?

— Не шнаю. Такий у мене пошерк.

— Залиште мені, якщо можете. Я прочитаю і відверто скажу свою думку.

— Справді?

— Так.

Лютер охоче погодився й пішов. Але не поїхав із Гусячої бухти, а заховався в чагарях і вже звично почав чекати Нолу. Незабаром прийшла і вона, щаслива, у передчутті швидкого від’їзду. І не помітила чоловіка, який зачаївся в кущах, стежачи за нею. Ввійшла до хати крізь парадні двері, не подзвонивши, — як завжди робила останнім часом.

— Гаррі, любий! — погукала Нола, даючи про себе знати.

Відповіді не було. Дім, здавалося, був порожній. Вона гукнула ще раз. Тиша. Зазирнула до їдальні й вітальні, та його і там не було. У кабінеті теж. І на терасі. Тоді вона спустилася східцями на берег і голосно покликала. Може, пішов купатися? Він так робив, коли стомлювався. Але й на пляжі нікого не було. Вона стривожилася: де ж він подівся? Повернулася в дім, знову погукала. Нікого. Обійшла весь перший поверх, піднялася на другий. Відчинила двері спальні й побачила, що він сидить на ліжку і читає якісь папери.

— Гаррі, ви тут? А я вже хвилин із десять шукаю вас у всіх усюдах…

Він здригнувся.

— Ох, Ноло, я зачитався й не чув…

Підвівся, склав аркуші у стосик і поклав до шухляди в шафці.

Вона всміхнулася.

— Що це ви таке захопливе читали, що й не чули, як я волала на всю хату?

— Нічого особливого.

— Продовження роману? Покажіть мені!

— Та пусте, покажу якось.

Вона лукаво зиркнула на нього.

— Гаррі, у вас справді все гаразд?

Він зареготав.

— Та все добре, Ноло.

Вони спустилися до берега. Їй кортіло поглянути на чайок. Розкинувши руки, мов крила, почала бігати широкими колами.

— Мені літати хочеться. Гаррі! Десять днів! За десять днів ми полетимо! Назавжди зникнемо з цього клятого містечка!

Гадали, що самі на березі, не підозрюючи, що з лісу понад скелями за ними наглядає Лютер Калеб. Зачекав, коли вони підуть додому, і лише тоді вийшов зі свого сховку і бігцем помчав до покинутого на паралельній просіці «мустанґа». Приїхавши в Аврору, він припаркувався перед «Кларксом» і побіг усередину: йому конче потрібно було побалакати з Дженні. Треба, щоб хтось про це знав. У нього було погане передчуття. Але Дженні його й бачити не хотіла.

— Лютер? Тобі не варто приходити сюди, — сказала вона, коли він підійшов до шинквасу.

— Шенні… Випач мені за той ранок. Я не повинен був хапати тепе за руку.

— У мене он який синець…

— Випач, прошу тепе.

— Тобі треба йти.

— Ні, зашекай…

— Я заявила на тебе в поліцію, Лютере.

Здоровань спохмурнів.

— Ти жаявила на мене в полішію?

— Авжеж. Ти так перелякав мене тоді…

— Але я хошу шкажати тобі дещо вашливе.

— Нема нічого важливого, Лютере. Йди собі.

— Це з приводу Харрі Кфеперта…

— Гаррі?

— Так. Скаши, шо ти про нього думаєш?

— Чому ти запитуєш?

— Ти йому віриш?

— Вірю? Авжеж. А чому ти питаєш?

— Мені трепа тобі дешо сказати.

— Сказати? І що ж?

Лютер збирався відповісти, але тут на майданчику перед «Кларксом» загальмувало поліційне авто.

— Це Тревіс! — вигукнула Дженні. — Тікай, Лютере, тікай! Не хочу, щоб ти мав проблеми.

*

— Усе дуже просто, — сказав Гаррі, — то була найкраща книжка, яку мені доводилося читати. І я навіть не знав, що вона про Нолу. Її імені ніде не згадувалося. То була історія неймовірного кохання. Відтоді я Калеба не бачив. І не мав нагоди повернути йому рукопис, бо сталося те, про що ви знаєте. Місяць по тому я почув, що Лютер Калеб загинув. А в мене лишився рукопис справжнього шедевра, — це я розумів. І я вирішив його присвоїти. Отак усе моє життя, вся моя кар’єра виявились побудовані на брехні. Хіба міг я уявити, що книга матиме такий успіх? Той успіх не давав мені спокою все життя! І ось через тридцять три роки поліція знаходить Нолу і той рукопис у мене в саду. В моєму саду! Тієї миті я так боявся все втратити, що сказав, ніби написав ту книжку для неї.

— Боялись усе втратити? Воліли, щоб вас обвинуватили у вбивстві, тільки щоб ніхто не дізнався правди про той рукопис?

— Так, так! Усе моє життя — облуда, Маркусе!

— Отже, Нола не брала того рукопису. Ви сказали так, щоб ніхто не засумнівався у вашому авторстві.

— Так. Але ж звідки узявся той примірник, що був у неї з собою?

— Лютер поклав їй його у поштову скриньку, — відказав я.

— У поштову скриньку?

— Лютер знав, що ви з Нолою збираєтеся тікати, він чув вашу розмову на березі. Знав, що Нола поїде без нього, тому й закінчив свою історію від’їздом героїні. І написав останній лист, де бажав їй щастя. І вставив той лист у рукопис, що потім приніс вам. Лютер знав усе. Та в день від’їзду, мабуть, уночі з двадцять дев’ятого на тридцяте серпня, у нього виникла потреба «замкнути коло»: скінчити історію з Нолою так, як закінчується рукопис. І тоді він поклав до поштової скриньки Келлерґанів останній лист чи радше останній конверт. Прощальний лист і рукопис книжки, щоб вона знала, як він її кохає. І, знаючи, що більше її не побачить, написав на титульній сторінці: «Прощавай, люба Ноло». Напевне, він чекав до ранку, хотів переконатися, що пошту зі скриньки дістане саме вона, як завжди бувало. Та Нола, знайшовши листа і рукопис, подумала, що написали їй ви. І вирішила, що ви не прийдете. І зірвалася. Втратила розум.

Гаррі сповз по стіні, притиснувши руки до серця.

— Розповідайте, Маркусе! Розповідайте ви. Я хочу, щоб це були ваші слова! Ви завжди знаходите потрібні слова! Розкажіть, що сталося тоді, 30 серпня 1975 року.

30 серпня 1975 року

Того дня, наприкінці серпня, в Аврорі вбили п’ятнадцятирічну дівчинку. Її звали Нола Келлерґан. Усі, з ким вам випаде говорити про неї, не змовляючись, змалюють її як життєрадісну мрійницю.

Причини загибелі цієї дівчинки навряд чи варто зводити до подій 30 серпня 1975-го. Насправді все розпочинається значно раніше, може, за багато років до того. Чи в 60-ті, коли батьки не помітили, що в їхню дитину вселилася недуга, чи, може, тієї ночі 1964-го, коли ватага п'яних покидьків покалічила красивого хлопчину, а потім одного з них замучило сумління, і він, щоб зняти з душі тягар, потайки зблизився зі своєю жертвою. Або тієї ночі 1969 року, коли батько вирішив не зраджувати таємниці своєї доньки. А може, все розпочинається червневого дня 1975-го, коли Гаррі зустрів Нолу і вони покохали одне одного.

Це історія про батьків, які не хотіли знати правди про свою дитину.

Це історія про багатого спадкоємця, молодого мерзотника, який зруйнував мрії одного обдарованого юнака, і відтоді все життя страждав від докорів сумління.

Це історія про чоловіка, який мріяв стати великим письменником і якого потроху підточувало його самолюбство.

На світанку 30 серпня 1975 року перед будинком 245 на Террас-авеню зупинилось авто. Лютер Калеб приїхав попрощатися з Нолою. Він був геть розгублений. Уже й сам не тямив, чи кохали вони одне одного, чи це лише йому примарилося, не знав, чи справді вони писали одне одному ті листи. Та він знав, що Гаррі з Нолою сьогодні мають утікати з міста. Він теж хотів поїхати з Нью-Гемпширу, втекти кудись якнайдалі від Стерна. Думки його плуталися: чоловік, який повернув його до життя, був тією ж людиною, яка це життя йому й понівечила. То був жахливий сон. Та тепер йому важило одне: завершити історію кохання. Він мав передати Нолі останній лист. Написав його майже три тижні тому, того дня, коли Гаррі з Нолою говорили про від’їзд. Він швидко закінчив книжку і навіть віддав оригінал рукопису Гаррі Квеберту: йому хотілося знати, чи варто її публікувати. Та тепер усе це не мало сенсу. Він навіть вирішив не забирати назад теку. У нього була машинописна копія, він оправив її в красиву палітурку, для Ноли. Того дня, в суботу, тридцятого серпня, поклав до поштової скриньки Келлерґанів свій останній лист і рукопис, щоб Нола не забувала його. Як назвати цей текст? Він не знав. Книжки ніколи не буде, то нащо їй назва? Він лише написав на чільній сторінці, бажаючи щасливої дороги: «Прощавай, люба Ноло».

Припаркувавшись на вулиці, він чекав, коли зійде сонце. Чекав, коли воно випливе над обрієм. Він просто хотів упевнитися, що книжку знайде вона, а не хтось інший. Відколи вони почали листуватися, пошту завжди брала Нола. Він чекав, намагаючись нікому не траплятися на очі: ніхто не повинен його бачити, надто ж ця тварюка Тревіс Довн, бо він не стримається і таки дасть йому прочухана. Годі вже з нього побоїв, на все життя вистачить.

Об одинадцятій вона вийшла з дому. Як завжди, роззирнулася навсібіч. Вона так і сяяла від щастя. На ній була прекрасна червона сукня. Побігла до поштової скриньки, всміхнулася, побачивши лист і теку. Швиденько пробігла очима і раптом заточилася. Обливаючись слізьми, кинулася до хати. Вони не поїдуть разом. Гаррі не чекатиме її в мотелі. Його останній лист був прощальний.

Вона ввійшла до кімнати і впала на ліжко. Чому? Чому він відмовляється від неї? Навіщо запевняв, що вони завжди кохатимуть одне одного? Вона погортала рукопис: що це за книжка, він ніколи не казав про неї? Сльози падали на папір, залишаючи на ньому плями. То були їхні листи, в книжці були всі їхні листи, і останній теж, ним книжка й закінчувалася: від самого початку він брехав їй. Він не збирався з нею тікати. Вона так плакала, що в неї почала боліти голова. Їй було так погано, що хотілося вмерти.

Двері нечутно відчинилися. Батько почув, що вона плаче.

— Що сталося, дитино моя?

— Нічого, тату.

— Не кажи так, я ж бачу, щось сталося…

— Тату, мені так сумно! Так сумно!

Вона кинулася батькові на шию.

— Не підходь до неї! — раптом крикнула Луїза Келлерґан. — Вона не заслужила любові! Не підходь до неї, Девіде, чуєш?

— Облиш, Ноло… не починай знову!

— Замовкни, Девіде! Ти нікчема! Ти не здатен на вчинки! Тепер я сама маю розібратися з нею!

— Ноло, Христом Богом тебе прошу, заспокойся! Заспокойся! Я більше не дам тобі себе кривдити!

— Облиш нас, Девіде! — викрикнула Луїза і різко відіпхнула чоловіка.

Він безсило відступив у коридор.

— Ану йди сюди, Ноло! — заволала мати. — Сюди йди! Ось я тобі зараз дам!

Двері зачинилися. Панотець Келлерґан завмер. Йому залишалося тільки слухати, що там коїться в кімнаті.

— Мамо, пожалій мене! Годі! Перестань!

— О ні, я тобі зараз покажу! Ось що роблять із дівчатами, які вбили свою матінку!

Панотець побіг до гаража і ввімкнув програвач на повну гучність.

Весь день у хаті й на подвір’ї гриміла музика. Перехожі недобре зиркали на вікна. Декотрі з розумінням кивали: всі знали, що коїться у Келлерґанів, коли там звучить музика.

Лютер і з місця не рушив. Сидів за кермом «шевроле», непримітного поміж інших авто, що вишикувалися вздовж тротуару, і не зводив очей із будинку. Чому вона плаче? Їй не сподобався лист? А книжка? Вона теж їй не сподобалася? Чому стільки сліз? Адже він так старався. Він написав для неї книгу про кохання, від цього не треба плакати.

Він пробув там до шостої вечора. Не знав: чекати, коли вона знову вийде, чи то подзвонити у двері. Він хотів побачити її, сказати, що не треба плакати. Аж ось вона з’явилася в садку, вислизнувши через вікно. Озирнула вулицю, щоб упевнитися, чи не побачив хтось, і, скрадаючись, пішла хідником. Через плече в неї висіла шкіряна торбинка. Потім побігла. Лютер увімкнув двигун.

Біля неї зупинився чорний «шевроле».

— Лютер? — здивувалася Нола.

— Не плаш… Я прошто прийшов тобі шкажати, шо не трепа плакати.

— Ох, Лютере сталося таке лихо… Забери мене! Забери!

— Куди ти йдеш?

— Якнайдалі від усіх.

Не чекаючи, що він на це скаже, сіла на передньому сидінні.

— Вези мене, любий мій Лютере! Мені треба потрапити в мотель «Морський берег». Не може бути, що він не кохає мене! Ми кохаємо одне одного так, як ніхто не кохав!

Лютер послухався. Ні він, ні Нола не помітили патрульного авто на перехресті. Тревіс Довн уже вкотре проїздив повз дім Квіннів, чекаючи, коли Дженні залишиться сама, щоб подарувати їй букет диких троянд. Він спантеличено дивився, як Нола сідає в якусь незнайому автівку. За кермом був Лютер, він упізнав його. Тревіс пропустив «шевроле» вперед і трохи згодом рушив за ним услід: не можна було втрачати його з очей, але їхати занадто близько теж не слід. Йому дуже кортіло дізнатися, чому Лютер весь час вештається в Аврорі. Стежить за Дженні? Нащо він везе кудись Нолу? Надумав щось протизаконне? Він навіть узяв було рацію, щоб викликати підмогу і затримати Лютера, якщо той опиратиметься. Та відразу ж схаменувся: йому не хотілося зв’язуватися з колегами. Він усе владнає сам, по-своєму. Аврора — спокійне містечко, то нехай таким і залишається, він подбає про це. Провчить Лютера так, щоб той до нових віників пам’ятав, щоб і духу його тут більше не було. І він знову подумав: як могла Дженні закохатися в цю потвору?

— То це ти писав листи? — вигукнула Нола, вислухавши Калебові пояснення.

— Так…

Вона втерла сльози зворотним боком долоні.

— Та ти здурів, Лютере! Хіба ж можна красти в людей пошту! Ти погано вчинив!

Він засоромлено похнюпився.

— Вибаш… Я пошувався таким шамотнім…

Вона приязно поклала долоню на його могутнє плече.

— Добре, Лютере, нічого страшного не сталося! Адже це означає, що Гаррі чекає на мене! Він чекає! Ми поїдемо разом!

Від цієї думки вона аж засяяла.

— Топі пошастило, Ноло… Ви кохаєте одне одного. І ніколи не пудете шамотні.

Тепер вони рухалися по шосе номер один. Поминули поворот до Гусячої бухти.

— Прощавай, Гусяча бухто! — щасливо вигукнула Нола. — Ти єдине місце тут, яке я згадуватиму з радістю!

Вона засміялася.

Просто так, без причини. І Лютер засміявся теж. Вони розлучалися з Нолою, та розлучалися по-доброму. Раптом позаду завила поліційна сирена. Вони під’їжджали лісу, і саме тут Тревіс вирішив перехопити Лютера і провчити його. У лісі їх ніхто не побачить.

— Це Тревіш! — заволав Лютер. — Якщо він наш жловить, нам клямка.

Його страх передався Нолі:

— Тільки не поліція! Ох, Лютере, зроби щось!

«Шевроле» збільшив швидкість. Двигун у нього був потужний. Тревіс вилаявся і через гучномовець звелів Лютерові зупинитися на узбіччі.

— Не зупиняйся! — благала Нола. — Швидше, швидше!

Лютер до краю «втопив» педаль газу. Відстань між «шевроле» і тревісовою «патрулькою» збільшилася. За Гусячою бухтою шосе почало петляти, і Лютер скористався цим, щоб іще трохи відірватися. Звук сирени подаленів.

— Він виклише підмогу, — сказав Лютер.

— Якщо він зловить нас, я ніколи не поїду з Гаррі!

— То ми втешемо до лішу. Ліш великий, наш там ніхто не жнайде. Ти дісштанешся до мотелю. Якшо мене жгребуть, я нічого не шкажу. Не шкажу, шо ти була жі мною. І ти жможеш втекти ж Гаррі.

— Ох, Лютере…

— Поопіцяй, шо берегтимеш мою книжку! Поопіцяй, шо берегтимеш її на жгадку про мене!

— Обіцяю!

Він крутонув кермо, й авто заїхало в чагарі на узліссі. А потім зупинилося за густим ожинником. Вони хутко вилізли надвір.

— Піжи! — вигукнув Лютер. — Піжи!

Вона побігла колючими хащами. Подерла сукню і подряпала обличчя.

Тревіс вилаявся. Чорного «шевроле» більше не було видно. Він додав газу і, не помітивши чорного кузова в чагарях, далі мчав по першому шосе.

Вони бігли лісом. Нола попереду, Лютер за нею: він був високий і насилу ухилявся від навислих гілок.

— Піжи, Ноло, не жупиняйшя! — закричав він.

Вона незчулися, як опинилися на узліссі, коло Сайд-Крік-лейну.

Дебора Купер дивилася з вікна своєї кухні в ліс. Раптом їй здалося, наче поміж деревами щось рухається. Пригледівшись, побачила дівчину, яка чимдуж мчала лісом, а за нею гнався якийсь чоловік. Старенька побігла до телефону і набрала номер поліції.

Не встиг Тревіс зупинитися на узбіччі, як йому зателефонували з диспетчерського центру: неподалік він Сайд-Крік-лейну помітили дівчину, за якою гнався якийсь чоловік. Він підтвердив отримання повідомлення, розвернувся і, ввімкнувши маячок і сирену, помчав до Сайд-Крік-лейну. Проїхавши з півмилі, помітив у лісі якийсь відблиск: вітрове шкло! В чагарях стояв чорний «шевроле». Він зупинився і підійшов, тримаючи напоготові револьвер: нікого. Сів у свою автівку і поїхав до Дебори Купер.

Вони зупинилися неподалік від берега і перевели дух.

— Думаєш, ми втекли? — запитала Нола в Лютера.

Він прислухався: було тихо.

— Трепа трохи жашекати тут, — сказав він. — У ліші ми в пезпеці.

Нолине серце калатало. Вона думала про Гаррі. Думала і про матінку. Вона скучила за нею.

— Дівчина в червоній сукні, — пояснювала Дебора полісменові Довну. — Бігла до берега. За нею гнався чолов’яга. Я його не розгледіла, та він ніби високий і кремезний.

— Це вони, — сказав він. — Можна скористатися вашим телефоном?

— Так.

Тревіс зателефонував додому начальникові поліції Пратту.

— Вибачте, що заважаю вам відпочивати, але тут щось чудне коїться. Я застав у Аврорі Лютера Калеба…

— Знову?

— Так. Та ще й цього разу він посадив до себе в авто Нолу Келлерґан. Я хотів його перехопити, але він утік од мене. Чкурнув у ліс разом із Нолою. Здається, він чіплявся до неї. Ліс густий, і сам я не впораюся.

— Ох, добре, що зателефонував! Їду.

— Ми поїдемо до Канади. Люблю Канаду. Житимемо в гарній хатинці на березі озера. Ми будемо такі щасливі!

Лютер сидів на поваленому дереві й, усміхаючись, слухав Нолині мрії.

— Шудовий план, — сказав він.

— Атож. Котра година?

— Майже за шверть шьома.

— То мені пора. Я мушу прийти рівно о сьомій у восьмий номер. Хай там як, а нам уже ніщо не загрожує.

Але цієї миті почувся тріск, а потім голоси.

— Поліція! — перелякалася Нола.

Пратт із Тревісом прочісували ліс, вони рухалися краєм, уздовж берега, з кийками в руках.

— Іди, Ноло, — сказав Лютер. — Іди, я жалишушя тут.

— Ні, я тебе не покину!

— Ох, та йди вже! Іди! Ти вштигнеш діштатися до мотелю. Гаррі там! І їдьте хутчшій! Якомога швидше. їдьте і пудьте шашливі.

— Лютере, я…

— Прошавай, Ноло. Будь шашлива. Люпи мою книжку так, як мені хотілошя б, шоп ти люпила мене.

Вона плакала. Помахала йому рукою і зникла поміж деревами.

Полісмени хутко наближалися. Метрів за сто вони угледіли його.

— Це Лютер! — зарепетував Тревіс. — Це він!

Лютер так само сидів на поваленому дереві. Він і з місця не рушив. Тревіс кинувся до нього, згріб за комір і струсонув.

— Де дівчинка? — заревів він.

— Яка дівшинка? — запитав Лютер.

Він намагався розрахувати подумки, скільки часу треба Нолі, щоб дістатися до мотелю «Морський берег».

— Де Нола? Що ти з нею зробив? — повторив Тревіс.

Лютер мовчав, і тоді начальник поліції Пратт підійшов ззаду, вхопив його за ногу і одним ударом кийка розтрощив коліно.

Нола почула крик. Вона здригнулася і завмерла. Вони знайшли Лютера і б’ють його. Вона вагалася тільки мить: треба повернутися, щоб полісмени побачили її. Через неї йому перепаде, це погано. Вона повернула вже назад, та чиясь долоня лягла їй на плече. Вона обернула голову і сахнулася.

— Мама?

Лютер лежав на землі з переламаними ногами і стогнав. Тревіс і Пратт по черзі гамселили його кийками і ногами.

— Що ти зробив із Нолою? — волав Тревіс. — Ти скривдив її, так? Скривдив? Недоумку ти паскудний, як ти міг її скривдити!

Лютер шалено кричав, благаючи їх припинити це.

— Мамо, це ти?

Луїза Келлерґан лагідно всміхнулася доньці.

— Що ти тут робиш, люба? — запитала вона.

— Я втекла з дому.

— Чому?

— Бо я хочу до Гаррі. Я так його кохаю!

— Ти не повинна покидати батька самого. Йому буде погано без тебе. Ти не можеш отак собі взяти й піти…

— Мамо, вибач мені за те, що я з тобою зробила…

— Вибачаю, доню. Але тепер ти повинна перестати себе катувати.

— Добре.

— Обіцяєш мені?

— Обіцяю, мамо. І що мені робити тепер?

— Повертайся до тата. Ти йому потрібна.

— А Гаррі? Я не можу його втратити.

— Ти його не втратиш. Він тебе зачекає.

— Справді?

— Так. Він чекатиме тебе все життя.

До неї знову долинув крик. Лютер! Вона кинулася назад, до того поваленого дерева. Вона кричала, щосили кричала, щоб припинити це катування. Ось вона виринула з чагарів. Лютер лежав на землі. Мертвий. Начальник Пратт і полісмен Довн розгублено стояли над тілом. Усе довкола було залите кров’ю.

— Що ви накоїли? — вигукнула Нола.

— Нола? — запитав Пратт. — Але ж…

— Ви убили Лютера!

Вона кинулася на Пратта, але він дав їй ляпаса. З носа в дівчинки зацебеніла кров. Вона затремтіла від жаху.

— Вибач, Ноло, я не хотів… — пробурмотів Пратт.

Вона позадкувала.

— Ви… ви вбили Лютера!

— Ноло, зачекай!

Вона чимдуж кинулася тікати. Тревіс хотів було згребти її за волосся і видер цілий жмут білявих пасом.

— Ох, лови її! — зарепетував Тревісові Пратт, — швидше лови!

Вона продерлася крізь чагарі, подряпавши щоки, і вибігла на узлісся. Дім. Дім! Вона побігла до кухонних дверей. З носа хлистала кров, обличчя було заюшене. Перелякана Дебора Купер відчинила двері і впустила її.

— Рятуйте! — зойкнула Нола. — Викличте швидку!

Дебора знову побігла до телефону, щоб зателефонувати в поліцію.

Нола відчула, як чиясь дужа рука затиснула їй рота. Тревіс підняв її й поніс. Вона відбивалася, але він міцно тримав її. Але вийти з дому не встиг: до вітальні повернулася Дебора Купер. Вона заверещала від жаху.

— Не хвилюйтеся, — кинув їй Тревіс. — Поліція! Все буде добре.

— Рятуйте! — заволала Нола, намагаючись видертися з його рук. — Вони вбили людину! Ці полісмени скоїли вбивство! У лісі труп!

Хтозна, як довго тривала наступна мить. Дебора Купер і Тревіс мовчки дивилися одне на одного. Вона не зважувалася кинутися до телефону, а він не зважувався піти. А потім пролунав постріл. Дебора Купер повалилася додолу. Начальник поліції Пратт застрелив її зі службового револьвера.

— Ви збожеволіли! — закричав Тревіс. — Здуріли геть! Нащо ви її вбили?

— У нас нема вибору, Тревісе. Ти знаєш, що нас чекає, якщо стара все розповість…

Тревіс аж трусився.

— Що нам робити? — запитав він.

— Хоч убий, не знаю.

Жах та відчай додав Нолі сили, і вона, скориставшись Тревісовою нерішучістю, видерлася від нього. Не встиг Пратт отямитися, як вона кинулася з хати через кухонні двері. Зашпорталася на східцях, упала, відразу ж схопилася на ноги, та могутня Праттова рука вже вхопила її за коси. Вона зойкнула і, обернувшись, укусила його. Полісмен випустив волосся, та вона не встигла втекти: Тревіс вгатив її кийком. Удар припав на задню частину черепа. Вона повалилася додолу. Довн перелякано позадкував. Усе довкола були залите кров’ю. Нола була мертва.

Тревіс нагнувся над тілом. Його нудило. Праттом аж тіпало. Із лісу долинало щебетання пташок.

— Що ми накоїли, начальнику? — пробурмотів Тревіс.

— Спокійно. Спокійно. Не панікуй.

— Так, начальнику.

— Треба позбутися Калеба і Ноли. Це, як ти розумієш, електричний стілець.

— Так. А Купер?

— Скажемо, що це вбивство. Збройне пограбування зі смертельним наслідком. Зробиш усе, як я тобі скажу.

Тревіс плакав.

— Так, усе зроблю, начальнику.

— Ти казав, що бачив Калебове авто біля шосе номер один.

— Так. Ключі в замку запалювання.

— Чудово. Занесемо тіла туди. І ти позбудешся їх, зрозумів?

— Зрозумів.

— Щойно ти поїдеш, я викличу допомогу, щоб нас не запідозрили. Та діяти треба швидко! Коли вони під’їдуть, ти будеш уже далеко. У цій метушні й не помітять, що тебе нема.

— Так… Але, здається, бабця ще раз телефонувала в поліцію.

— Нехай їй чорт! Треба поспішати.

Вони занесли тіла Лютера і Ноли у «шевроле». Потім Пратт побіг через ліс до поліційних авто. Узяв рацію й сповістив у диспетчерський центр, що виявив мертву Дебору Купер з вогнепальною раною.

Тревіс сів за кермо «шевроле». Виїжджаючи з чагарів, зустрів «патрульку» помічника шерифа, якого викликали на допомогу після другого дзвінка Дебори Купер.

Пратт саме дзвонив у диспетчерський центр, коли неподалік завила сирена. По радіо сповістили, що авто помічника шерифа переслідує на шосе номер один чорний «шевроле монте-карло», який трапився на під’їзді до Сайд-Крік-лейну. Начальник поліції Пратт заявив, що негайно поспішає на допомогу. Увімкнув сирену і рушив паралельною просікою. Виїхавши на шосе номер один, він мало не зіткнувся з Тревісом. Вони перезирнулися: обидва були в паніці.

Під час переслідування Тревісові пощастило зробити так, що авто помічника шерифа занесло. Він знову виїхав на шосе номер один і «вернув до Гусячої бухти. Пратт їхав за ним, інсценуючи переслідування. По радіо він давав хибні координати, сповіщаючи, що прямує до Монберрі. Вимкнувши сирену, він теж звернув на путівець до Гусячої бухти і перед будинком Гаррі наздогнав Тревіса. Перелякані, спітнілі, вони вийшли з авто.

— Ти що, здурів? — спитався Пратт. — Нащо ти тут став?

— Квеберта немає вдома, — відказав Тревіс. — Він поїхав із міста, я знаю. Він сказав Дженні, а вона сказала мені.

— Я попросив перекрити всі шляхи. Так треба.

— Чорт! — вигукнув Тревіс. — Мені клямка! Що будемо робити?

Пратт роззирнувся і помітив порожній гараж.

— Постав «шевроле» сюди, замкни браму і якнайшвидше повертайся берегом до Сайд-Крік-лейну. Вдаватимеш, наче обшукував дім Дебори Купер. Я буду гнатися далі. Сьогодні вночі позбудемося трупів. У тебе є піджак в авто?

— Та є.

— Вбери. Ти весь у крові.

За чверть години Пратт біля Монберрі зустрівся з патрулями, що поспішали на допомогу, а Тревіс у піджаку разом з іншими полісменами, які поз’їжджалися з усього штату, обгороджував територію на Сайд-Крік-лейні, де знайшли тіло Дебори Купер.

Пізно вночі Тревіс із Праттом повернулися до Гусячої бухти. Нолу вони закопали за двадцять метрів од будинку. Пратт разом із капітаном Родіком із поліції штату вже окреслив район пошуків і знав, що Гусяча бухта до нього не належить. Там ніхто не шукатиме. Через плече в Ноли так само висіла торбинка, і вони закопали її разом із нею, навіть не зазирнувши досередини.

Закидавши яму землею, Тревіс знову сів у чорний «шевроле» і помчав по шосе номер один. Труп Лютера лежав у багажнику. Він дістався до Массачусетса. Дорогою йому трапилися дві поліційні застави.

— Покажіть папери на авто, — обидва рази насторожувалися полісмени, бачачи «шевроле».

І обидва рази Тревіс показував їм жетон.

— Поліція Аврори, хлопці. Я саме натрапив на слід.

Полісмени шанобливо вітали колегу і бажали йому успіху.

Він дістався до Саґамора, маленького приморського містечка. Ті місця він добре знав. Звернув на дорогу, що йшла понад океаном, над бескидами бухти Сансет. Там була пустельна стоянка. Вдень звідтіля відкривався розкішний краєвид; йому часто хотілося повезти туди Дженні в романтичну мандрівку. Він зупинив авто, перетягнув Лютера на місце водія, налляв йому в рота дешевого віскі. Потім поставив коробку передач у нейтральне положення і пхнув авто: воно тихо покотилося трав’янистим узгір’ям, а потім, подолавши скелясте урвище, зі страшенним гуркотом полетіло у прірву.

Довн повернувся на шлях і пройшов декілька сотень метрів. На узбіччі його чекало авто. Він сів на переднє сидіння, спітнілий і весь у крові.

— Зробив, — сказав він Праттові, який сидів за кермом.

Той завів мотор.

— Більше ні слова про те, що сталося, Тревісе. А як вони знайдуть авто, треба буде зам’яти справу. Для нас єдиний спосіб викрутитися — це не мати злочинця. Втямив?

Тревіс кивнув. Застромивши руку в кишеню, він намацав ланцюжок, що потайки зняв у Ноли з шиї, коли закопував її. Гарненький золотий ланцюжок із написом «Нола».

*

Гаррі знову впав на диван.

— То вони убили Нолу, Лютера Калеба і Дебору Купер…

— Так. І все влаштували так, щоб справу ніколи не було розкрито. Гаррі, ви ж знали, що в Ноли траплялися психотичні напади? І розмовляли про це з отцем Келлерґаном…

— Про ту халепу з пожежею я не знав. Але те, що Нола хвора, випливло на чисту воду, коли я пішов сваритися з Келлерґанами за те, як вони з нею поводяться. Я обіцяв Нолі не ходити до її батьків, але ж не міг сидіти, склавши руки, правда? І тоді я зрозумів, що її батьки — це сам отець, який уже дев’ять років удівець і не може впоратися з ситуацією… Він… він не хотів глянути правді у вічі. Я зрозумів, що повинен забрати Нолу з Аврори і вилікувати її.

— То ви хотіли втекти, щоб її вилікувати…

— Це стало для мене головною причиною. Ми знайшли б хороших лікарів, і вона б одужала! Вона була неймовірна дівчина, Маркусе! Вона зробила б із мене великого письменника, а я позбавив би її лихих думок! Вона мене надихала, скеровувала! Вона все життя скеровувала мене! Ви ж самі це знаєте, правда? Краще за будь-кого!

— Так, Гаррі. Але чому ж ви мені не сказали?

— Та я хотів! І сказав би, якби не те витікання інформації через вашу книжку. Я подумав, що ви зловживаєте моєю довірою. Я гнівався на вас. Пам’ятаю, навіть хотів, щоб ваша книжка зазнала краху: знав, після тієї халепи з Нолиною матір’ю вас перестануть сприймати серйозно. Так, я хотів, щоб ваша книжка провалилася. Як і моя, зрештою.

Ми помовчали.

— Мені дуже шкода, Маркусе. За все шкода. Ви, мабуть, так розчарувалися в мені…

— Ні.

— Знаю, розчарувалися. Бо покладали на мене такі надії! А я все своє життя побудував на брехні!

— Гаррі, я завжди захоплювався вами таким, який ви є. А написали ви ту книжку чи ні, байдуже! Ви та людина, яка багато чого навчила мене в житті. А цього ніхто не забере.

— Ні, Маркусе. Ви ніколи не зможете ставитися до мене, як раніш! І самі це знаєте. Я лише одна велика облуда! Я самозванець! Тим-то і казав я, що ми більше не можемо бути друзями: це кінець. Усьому край, Маркусе. Ви станете чудовим письменником, а я більше ніхто. Ви справжній письменник, а я ним ніколи не був. Ви боролися за свою книжку, боролися за те, щоб знову знайти натхнення, ви подолали всі перепони! А я, опинившись у такій же ситуації, зрадив.

— Гаррі, я…

— Таке життя, Маркусе. І ви знаєте, що я кажу правду. Ви тепер не можете дивитися мені у вічі. А я, дивлячись на вас, ніколи не зможу позбутися гострих, їдких заздрощів, бо ви перемогли там, де я зазнав поразки.

Він пригорнув мене до себе.

— Гаррі, — прошепотів я, — не хочу вас утрачати.

— Ви впораєтеся, Маркусе. Ви стали чудовим хлопчиною. І чудовим письменником. Ви добре впораєтеся! Я знаю. Тепер наші шляхи розходяться назавжди. Це називається — доля. Мені не судилося стати великим письменником. Я все-таки намагався обдурити долю: вкрав книжку, тридцять років брехав. Але долю обманути неможливо, вона завжди бере гору.

— Гаррі…

— А вам, Маркусе, від самого початку судилося стати письменником. Така ваша доля, і я завжди це знав. І завжди знав, що колись настане мить, як оце зараз.

— Ви завжди будете моїм другом, Гаррі.

— Маркусе, допишіть свою книжку. Закінчте цю книжку про мене! Тепер ви все знаєте, розкажіть усім правду. Правда всіх нас звільнить. Напишіть правду про справу Гаррі Квеберта. Позбавте мене того зла, що не дає мені спокою вже тридцять років. Це останнє моє прохання.

— А як? Я ж не можу скасувати минулого.

— Так, але ви можете змінити теперішнє. Письменник має таку змогу. Письменницький рай, пам’ятаєте? Я знаю, ви зумієте це зробити.

— Гаррі, я виріс лише завдяки вам! Ви зробили мене тим, ким я є!

— Це ілюзія, Маркусе. Я нічого не зробив. Ви виросли самі, ви зуміли.

— Ні, неправда! Я дослухався ваших порад! Дотримувався тридцять одної вашої поради! Тільки завдяки цьому я написав свою першу книжку! І наступну! І все інше! Тридцять одна ваша порада, пам’ятаєте їх?

Гаррі сумно всміхнувся.

— Маркусе, хіба я можу їх не пам’ятати?

Берроуз, Різдво 1999 року

— З Різдвом, Маркусе!

— Подарунок? Дякую, Гаррі. А що це?

— Відкрийте. Це дисковий міні-плеєр. Здається, останнє досягнення техніки. Ви тут весь час нотуєте, що я кажу, а потім губите записи, і мені весь час доводиться товкти одне й те ж. То я вирішив, що ви зможете записувати все на плеєр.

— Чудово. Давайте.

— Що давати?

— Дайте мені першу пораду. Я буду ретельно записуватиму всі ваші поради.

— Добре. То які поради вам давати?

— Хтозна… поради для письменника. І для боксера. І взагалі для людини.

— Усе відразу? Добре. І скільки вам треба тих порад?

— Та бодай із сотню!

— Сотню? О ні, мені треба щось запасти й для себе, щоб було чого навчати вас потім.

— Вам завжди буде чого мене навчати. Адже ви великий Гаррі Квеберт.

— Я дам вам тридцять одну пораду. І даватиму їх найближчими роками. Але не всі відразу.

— Чому тридцять одну?

— Бо тридцять один рік — важливий вік. У десять років ви формуєтеся як дитина. У двадцять — як доросла людина. У тридцять ви стаєте чоловіком або й не стаєте. Тридцять один рік означає, що ви переступили межу. Який ви будете в тридцять один рік?

— Такий, як ви.

— Ох, не меліть дурниць. Краще ввімкніть плеєр і записуйте. Я даватиму вам поради в зворотному. Порада номер тридцять один. Це буде порада для книжки. Так ось, номер тридцять один: перший розділ, Маркусе, найважливіший. Якщо він не сподобається, ніхто далі не читатиме. Як ви хочете розпочати свою книжку?

— Хтозна, Гаррі. Гадаєте, мені колись пощастить?

— Що саме?

— Написати книжку.

— Я впевнений у цьому.

*

Він пильно глянув на мене і всміхнувся.

— Маркусе, незабаром вам виповниться тридцять один рік. І, бачте, вам поталанило: ви стали чудовою, чудовою людиною. Стати Неперевершеним — дрібниця, а стати чудовою людиною — це результат вашої тривалої й наполегливої боротьби з самим собою. Я вами пишаюся.

Він одягнув куртку і зав’язав шарф.

— Куди ви, Гаррі?

— Тепер мені треба йти.

— Не йдіть! Залиштеся!

— Не можу…

— Залиштеся, Гаррі! Побудьте зі мною ще трохи!

— Не можу.

— Я не можу вас утратити!

— Бувайте, Маркусе. Зустріч із вами була найчудовішою зустріччю в моєму житті.

— Куди ви?

— Мені треба десь чекати Нолу.

Він ще раз міцно обняв мене.

— Знайдіть кохання, Маркусе. Кохання надає сенсу нашому життю. Коли кохаєш, стаєш дужчий! Вищий. Ідеш далі.

— Гаррі, не покидайте мене!

— Бувайте, Маркусе.

Він пішов. Двері лишив відчинені, і я довго їх не зачиняв. Адже того разу востаннє бачив мого друга і вчителя Гаррі Квеберта.

Травень 2002 року, фінал університетського чемпіонату з боксу

— Готові, Маркусе? За три хвилини вихід на ринг.

— Гаррі, я боюся.

— Я й не сумнівався в цьому. Тим краще, бо як не боїшся, то й не переможеш. Пам’ятайте, боксувати — це як писати книжку… Не забули? Перший розділ, другий…

— Ага. Раз — ударив. Два — поклав на місці…

— Чудово, чемпіоне. Готові? Бачите, ми у фіналі чемпіонату, Маркусе! Ми вийшли у фінал! Подумати лишень, геть недавно ви билися тільки з боксерською грушею, а зараз — у фіналі чемпіонату! Чуєте, диктор каже: «Маркус Ґольдман, тренер — Гаррі Квеберт, Берроузький університет». Це ми. Гайда!

— Зачекайте, Гаррі.

— Що?

— У мене для вас є подарунок.

— Подарунок? Ви певні, що зараз вдала мить для подарунка?

— Цілком певен. Я хочу, щоб ви отримали його до поєдинку. Він у мене в торбі, візьміть. Не можу вручити його сам, бо я в рукавичках.

— Диск?

— Авжеж, це збірка! Я зібрав вашу тридцять одну пораду, все найважливіше. Про бокс, про життя, про книжки.

— Дякую, Маркусе. Я дуже зворушений. Готові до бою?

— Ще й як!

— Вперед.

— Зачекайте, у мене ще одне запитання…

— Маркусе, пора!

— Але ж це важливо! Я ще раз переслухав ваші записи, але відповіді не знайшов.

— Добре, запитуйте. Я слухаю.

— Гаррі, як дізнатися, що книжка закінчилася?

— Книжки — це як життя, Маркусе. Насправді вони ніколи не закінчуються.

Епілог

Жовтень 2009 року (через рік після виходу книжки)

— Про хорошу книжку, Маркусе, судять не лише за її останніми словами, а й за впливом усіх попередніх слів укупі. Десь через півсекунди після того, як людина дочитала вашу книжку до останнього слова, вона повинна залишатися під владою сильного почуття: на мить вона має забути про все, крім того, що допіру прочитала, дивитися на палітурку і всміхатися з легеньким смутком, бо їй бракуватиме ваших героїв. Хороша книга, Маркусе, — це книга, прочитавши яку, люди шкодують, що вона закінчилася.

На березі в Гусячій бухті, 17 листопада 2009 року

— Подейкують, ви написали нову книжку, письменнику.

— Це правда.

Ми сиділи з Ґегаловудом біля океану і пили пиво.

— Новий успіх неймовірного Маркуса Ґольдмана! — вигукнув Ґегаловуд. — І про що вона?

— Сподіваюся, ви прочитаєте. Тим більше, що і про вас там є.

— Справді? Можна глянути?

— І не мрійте, сержанте.

— Якщо книжка погана, повернете мої грошенята.

— Ґольдман більше не повертає грошей, сержанте.

Він засміявся.

— Скажіть, письменнику, хто вам підказав відбудувати цей дім і зробити його будинком для творчості молодих письменників?

— Якось саме на думку спало.

— «Письменницький дім імені Гаррі Квеберта». Як на мене, звучить дуже вдало. Та й узагалі, ви, письменники, такі люди, що качаєтеся наче вареники в сметані. Приїздити сюди, милуватися океаном, писати книжки — я від такої праці теж не відмовився б… Бачили сьогоднішню статтю в «Нью-Йорк Таймс»?

— Ні.

Він дістав з кишені газету, розгорнув і прочитав:

«Чайки Аврори», новий роман, який не можна не прочитати. Лютер Калеб, помилково обвинувачений у вбивстві Ноли Келлерґан, геніальний письменник, талант якого досі був невідомий. Видавництво «Шмід і Гансон» віддає належне цій людині, оприлюднивши посмертно блискучий роман про стосунки Ноли Келлерґан і Гаррі Квеберта. У цьому чудовому творі йдеться про те, як зв’язок із Нолою Келлерґан надихнув Гаррі Квеберта написати «Початки зла».

Він згорнув газету і зареготав.

— Чого це ви, сержанте? — запитав я.

— Нічого. Ви просто геній, Ґольдмане! Просто геній!

— Не лише поліція вміє віддавати данину, сержанте.

Ми допили пиво.

— Завтра повертаюся в Нью-Йорк, — сказав я.

Він понурив голову.

— Приїздіть до нас інколи. Просто побачитися. Це буде радість передовсім для моєї дружини.

— Охоче.

— До речі, ви так і не сказали: яка назва вашої нової книжки?

— «Правда про справу Гаррі Квеберта».

Лице його стало замислене. Ми попрямували до автомобілів. Небо стрімко розітнула зграя чайок. Ми провели їх поглядом, потім Ґегаловуд озвався знову:

— Що тепер робитимете, письменнику?

— Якось Гаррі сказав: «Надайте сенсу своєму життю. Життю надають сенсу дві речі: книги і кохання». Завдяки Гаррі я знайшов книги. Тепер шукатиму кохання.

УНІВЕРСИТЕТ БЕРРОУЗА

висловлює подяку

Маркусові П. Ґольдману,

переможцю університетського чемпіонату з боксу 2002 року,

і його тренерові

Гаррі Л. Квеберту

Подяки

Висловлюю щиру подяку Ерні Пінкасові (Аврора, Нью-Гемпшир) за його неоціненну допомогу.

Висловлюю подяку співробітникам поліції штатів Нью-Гемпшир і Алабама — сержантові Перрі Ґегаловудові (кримінальний відділ поліції штату Нью-Гемпшир) і Філіпу Томасу (дорожня поліція штату Алабама).

Нарешті висловлюю особливу вдячність моїй помічниці Денізі, без якої я не зміг би закінчити цієї книжки.

Інформація видавця

УДК 821.133.1(494)-31

ББК 84(4ШВА)-44

Д45

Перекладено за виданням:

Joël Dicker. La Vérité sur l'affaire Harry Quebert

© Éditions de Fallois/L'Âge d’Homme, 2012

Жоель Діккер

Д45 Правда про справу Гаррі Квеберта [Текст] : роман / Жоель Діккер; переклад з франц. Леоніда Кононовича. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2017. — 704 с.

ISBN 978-617-679-358-8

Книгу видано за фінансової підтримки Swiss Arts Council Pro Helvetia.

This translation has been published with the financial support of the Swiss Arts Council Pro Helvetia.

Жоель Діккер © текст, 2012

Леонід Кононович © переклад, 2017

Назар Гайдучик © обкладинка, 2017

Видавництво Старого Лева © українське видання, 2017

ISBN 978-617-679-358-8 (укр.)

ISBN 978-2-87706-816-1 (франц.)

Усі права застережено

ЗМІСТ

День зникнення • 007

Пролог • 009

ЧАСТИНА ПЕРША

ПИСЬМЕННИЦЬКА ХВОРОБА

(за вісім місяців до виходу книжки)

31. У глибинах пам’яті • 013

30. Неперевершений • 039

29. Чи можна закохатися в п’ятнадцятирічну дівчину? • 063

28. Як важливо вміти падати (університет Берроуза, Массачусетс, 1998–2003) • 085

27. Там, де садили гортензії • 108

26. Н-О-Л-А (Аврора, Нью-Гемпшир, субота, 14 червня 1975 року) • 137

25. Про Нолу • 149

24. День незалежності • 173

23. Ті, хто добре її знали • 188

23. Поліційне розслідування • 215

З роману Гаррі Л. Квеберта «Початки зла» • 231

21. Про те, як тяжко любити • 234

20. Обід у саду • 254

19. Справа Гаррі Квеберта • 271

18. Мартас-Віньярд (Массачусетс, кінець липня 1975 року) • 299

17. Спроба втекти • 319

16. «Початки зла» (Аврора, Нью-Гемпшир, 11-20 серпня 1975 року) • 346

15. Перед бурею • 369

ЧАСТИНА ДРУГА

ПИСЬМЕННИЦЬКЕ ЗЦІЛЕННЯ

(створення книжки)

14. Перед трагічними подіями 30 серпня 1975 року • 393

13. Буря • 409

12. Чоловік, який писав картини • 437

11. В очікуванні Ноли • 455

10. Пошуки зниклої дівчинки (Аврора, Нью-Гемпшир, 1-18 вересня 1975 року) • 470

9. Чорний «монте-карло» • 485

8. Анонімник • 511

7. Після Ноли • 539

6. Принцип Барнаскі • 552

ЧАСТИНА ТРЕТЯ

ПИСЬМЕННИЦЬКИЙ РАЙ

(книжка побачила світ)

5. Дівчинка, яка розбуркала Америку • 575

4. Sweet home Alabama • 602

3. Election day • 618

2. Кінець гри • 638

1. Правда про справу Гаррі Квеберта • 653

Епілог • 697

Подяки • 701

Літературно-художнє видання

Жоель Діккер

ПРАВДА ПРО СПРАВУ ГАРРІ КВЕБЕРТА

Роман

Переклад з французької Леоніда Кононовича

Головний редактор Мар'яна Савка

Відповідальний редактор Катерина Міхаліцина

Літературні редактори Наталка Фурса, Вікторія Стах

Художній редактор Назар Гайдучик

Коректор Ольга Горба

Підписано до друку 12.04.2017. Формат 84x108/32

Гарнітура Minion Pro, Roboto, Bebas Neue. Умовн. друк. арк. 36,96

Наклад 3000 прим. Зам. № 7-04-0605.

Свідоцтво про внесення до Державного реєстру видавців ДК № 4708 від 09.04.2014 р.

Адреса для листування:

а/с 879, м. Львів, 79008

Львівський офіс:

вул. Лемківська, 15-А

Київський офіс:

Метро Контрактова площа

вул. Нижній Вал, 3-7

Книжки «Видавництва Старого Лева» Ви можете замовити на сайті www.starylev.com.ua

• 0(800) 501 508 • spilnota@starlev.com.ua

Партнер видавництва

Віддруковано ПРАТ «Харківська книжкова фабрика «Глобус»

вул. Різдвяна, 11, м. Харків, 61052

Свідоцтво ДК № 3985 від 22.02.2011

www.globus-book.com

Про автора

Жоель ДІККЕР

Один із найвідоміших сучасних швейцарських письменників. Родом із Женеви. Випускник юридичного факультету Женевського університету. Письменство захоплювало Діккера з раннього віку. У десятирічному віці він разом із приятелем заснував журнал La Gazette des Animaux, який був присвячений природі й проіснував сім років. За це Діккера визнали наймолодшим головним редактором Швейцарії за версією видання La Tribune de Geneve. У двадцять він написав оповідання «Тигр», відзначене згодом Міжнародною премією для молодих франкомовних авторів. У двадцять чотири написав роман про підпільне відділення Британської таємної служби розвідки «Останні дні наших батьків», рукопис якого здобув у 2010 р. Премію женевських авторів, а у 2012 вийшов друком. Наступну книжку — «Правда про справу Гаррі Квеберта» — спіткала світова слава. Цей роман, перекладений понад 30-ма мовами і виданий у 45 країнах, здобув Гонкурівську премію ліцеїстів та Гран-прі Французької академії. Тепер познайомитися з ним мають змогу і українські читачі.

Примітки

1

Гусяча бухта (англ.) — тут і далі примітки перекладача

2

Букерівська та Національна книжкові премії.

3

Маркіза — спеціальна конструкція, виготовлена з різних видів тканини, використовується як тент.

4

Лякрос — командна гра з твердим гумовим м’ячем, який переносять полем за допомогою кросів — сіток на довгій ручці.

5

Ліга плюща — асоціація вісьмох найстаріших і найпрестижніших університетів США.

6

Білий (англ.)

7

Вислів «письменники-примари», що є дослівним перекладом англійського ghost writer, означає «літературні негри», тобто письменники, що працюють на інших літераторів. Англосаксонський вислів передає всю прикрість, притаманну цій професії.

8

Популярна американська пісня, створена на основі французької Plaisir d'Amour французького композитора Ж.-П. Е. Мартіні (1741–1816). Найбільшу популярність здобула у версії Елвіса Преслі, який записав її 1961 року для фільму Blue Hawaii.

9

Державна в’язниця Сан-Квентін (San Quentin State Prison) — одна з найвідоміших і найстаріших у США. Її відкрито 1852 року на розі Сан-Квентін, в окрузі Марін, штат Каліфорнія.

10

Стейк на кісточці: 8 доларів.

11

Час минув (італ.)

12

Білий російський (англ.).

13

«Мій дім — твій дім» (ісп.).

14

В американському футболі — удар по м’ячу, так званий «польовий гол» або «гол із гри», що зараховується, якщо м’яч пролетить між стійками воріт, розташованих за заліковою зоною суперника; найчастіше застосовується удар по нерухомому м’ячу.

15

Тут: буча.

16

Гарячий (ісп).

17

Алабамо, рідна домівко» (англ.), пісня гурту Lynyrd Skynyrd (1974).

18

День виборів (англ.).

Content

Диккер Жоэль Правда про справу Гаррі Квеберта

Жоель Діккер Правда про справу Гаррі Квеберта

День зникнення

Пролог

Частина перша Письменницька хвороба

31. У глибинах пам'яті

30. Неперевершений

29. Чи можна закохатися в п'ятнадцятирічну дівчину?

28. Як важливо вміти падати

27. Там, де садили гортензії

26. Н-О-Л-А

25. Про Нолу

24. День незалежності

23. Ті, хто добре it знали

23. Поліційне розслідування

З роману Гаррі Л. Квеберта «Початки зла».

21. Про те, як тяжко любити

20. Обід у саду

19. Справа Гаррі Квеберта

18. Мартас-Віньярд

17. Спроба втекти

16. «Початки зла»

15. Перед бурею

Частина друга Письменницьке зцілення

14. Перед трагічними подіями 30 серпня 1975 року

13. Буря

12. Чоловік, який писав картини

11. В очікуванні Ноли

10. Пошуки зниклої дівчинки

9. Чорний «монте-карло»

8. Анонімник

7. Після Ноли

6. Принцип Барнаскі

Частина третя Письменницький рай

5. Дівчинка, яка розбуркала Америку

4. Sweet home Alabama

3. Election day

2. Кінець гри

1. Правда про справу Гаррі Квеберта

Епілог

Подяки

Інформація видавця

Про автора

Примітки