Террі Пратчетт

Колір магії

Колір магії

пролог

У далекій другорядній галактиці, на астральному плані, якому не судилося бути втіленим у реальність, завихрені зоряні тумани дрижали й розсіювалися...

Погляньте...

У безкрайніх просторах міжгалактичного океану неквапливо пливе Велика Черепаха А’Туїн — на його масивних лапах воднева паморозь, а його величезний древній панцир вкритий кратерами від метеорів. Своїми закатареними, запаленими від астероїдного пилу, великими очима (кожне — завбільшки з море) Він уважно вдивляється у Пункт Призначення.

Його мозок, більший за ціле місто, із геологічною неквапністю розмірковує про Вагоме.

Найбільш вагома вага, звичайно ж, припадає на Берилію, Тубула, Великого Т’Фона та Джеракіна — чотирьох гігантських слонів, на чиїх широких, засмаглих у зоряному сяйві плечах тримається Світовий диск, оперезаний нескінченним водоспадом, наче гірляндою, й увінчаний ясно-блакитним куполом Неба.

Астропсихологи досі не змогли визначити, про що ж думають слони.

Довший час Велика Черепаха була лише гіпотезою, аж поки одного дня невелике таємниче королівство Круль, що своїми найвіддаленішими гірськими хребтами впирається у Краєпад і зазирає через нього у неосяжність, не встановило на вершині своєї найстрімкішої скелі хитромудру конструкцію: платформу з лебідкою — і не спустило за Край диска кількох дослідників-екстремалів у мідному судні з кварцевими вікнами, щоб вони могли побачити, що ховається за пеленою туманів.

Після того, як чимала ватага рабів витягнула назад їхній човен, що довгенько теліпався поміж зірками, перші астрозоологи змогли докладно розповісти про вигляд і природу А’Туїна та його слонів, але це однаково не розв’язало фундаментальних питань щодо природи всесвіту і мети, з якою він був створений.

Наприклад, якої насправді статі був А’Туїн? Це питання не буде розв’язаним, з неабиякою авторитетністю запевняли астрозоологи, допоки не спорудять більшу та міцнішу платформу човна для глибококосмічного занурення. А тим часом вони могли лише здогадуватися про приховані космічні таємниці.

Існувало, щоправда, припущення, що А’Туїн взявся нізвідки і рухатиметься далі черепашачим кроком, повільно й упевнено, в нікуди — і так довіку. Ця теорія була популярною в академічних колах. Альтернативна теорія, якої дотримувалися прибічники релігійної картини світу, стверджувала, що А’Туїн повзе від Місця Народження до Пори Парування, так само, як усі зірки на небі, яких, напевне, теж несли на своїх спинах крізь простір гігантські черепахи. Коли вони туди дістануться, то швидко і пристрасно паруватимуться, вперше і востаннє за своє життя, і від цього палкого союзу народяться нові черепахи, щоб нести на собі нові світи. Ця теорія була відома як гіпотеза Великого Вибуху[1].

Тож саме молодий космогерпетолог[2] із секції Упевненої Ходи, випробовуючи новий телескоп, за допомогою якого він сподівався визначити точне альбедо правого ока Великого А’Туїна[3], був того пам’ятного вечора першим очевидцем, хто спостерігав, як над найдавнішим містом у світі стовпом здіймається дим, і його відносить вітром до середини світу.

Пізніше того ж вечора він так захопився своїми дослідженнями, що цілковито забув про побачене. Хай там як, він був першим...

Однак були й інші...

Колір магії

Вогонь вирував щосили у двоєдиному місті Анк-Морпорку. Там, де він облизав стіни Кварталу чарівників, його колір вигравав синьо-зеленим, втім іноді в ньому зблискували іскри дивовижного восьмого кольору — октаринового; там, де його норовливі вершники зуміли дістатися бочок та крамниць із гасом, яких було повно на Купецькій вулиці, він просувався уперед серіями вибухів та вогняних феєрверків; на вулицях парфумерів він горів, залишаючи по собі солодкі пахощі; а там, де торкався лантухів із рідкісними сухими травами в комірках аптекарів, задурманював перехожим голови і змушував їх говорити з Богом.

Наразі уся центральна частина Морпорка була охоплена полум’ям, тож багатії та заможніші громадяни Анка з іншого боку ріки мужньо реагували на цю ситуацію, гарячково руйнуючи мости. Однак кораблі — навантажені зерном, бавовною та лісом, — вже піймали вогонь своїми просмоленими боками і тепер весело палахкотіли у доках Морпорка, тоді як їх швартування, згорівши дощенту, боролося із стрімкими водами ріки Анк, що спадали з початком відпливу, і поки їх, наче світляків-потопельників, відносило течією до моря, воно підпалювало палаци та павільйони берегової частини міста. В усякому разі, іскри, підхоплені легким вітерцем, швидко розносились навкруги, сягаючи ген аж за ріку до прихованих від цікавого ока садів та віддалених клунь.

Дим від того завзятого палахкотіння завдяки вітру здіймався високим чорним стовпом, на добру милю чи дві догори, і його було видно з будь-якого куточка дискосвіту.

Це видовище, безумовно, справляло враження з того місця, де дві постаті спостерігали за ним з неабиякою цікавістю — а саме з прохолодного темного пагорба за кілька ліг[4] звідти. Вища з них смачно уминала стегенце курчати, спершись на меча, що був лиш трохи коротшим за чоловіка середнього зросту. Якби не його тривожно-зосереджений вигляд, можна було б припустити, що він прибув з безплідних Серединних земель.

Його приятель був значно нижчого зросту, закутаний з ніг до голови у коричневий плащ. Пізніше, коли йому випаде нагода рухатись, можна буде побачити, що він робить це легко й безшумно, наче кіт.

Ті двійко заледве перекинулись слівцем впродовж останніх двадцяти хвилин, не беручи до уваги коротку безрезультатну суперечку про те, чи вибух, що гахнув особливо потужно, стався в одній з гуртівень, де гасові запаси чекали розмитнення, а чи у майстерні Заклинача Керібла. Від цього факту залежала сума збитків.

На цей час довгов’язий закінчив обгризати кістку та з жалем пожбурив її у траву.

— Ну ось, горять усі малі провулки, — сказав він. — Мені вони завжди подобались.

— Усі скарбниці, — мовив коротун, і в задумі додав. — Цікаво, чи коштовне каміння горить? Кажуть, воно тієї ж породи, що й вугілля...

— Усе золото плавиться, стікаючи в канаву, — сказав здоровань, не звертаючи на нього уваги. — І усе вино закипає у бочках.

— Тут колись ще й щурі були — може, хоч ті згинуть, — сказав його компаньйон у коричневому.

— Так, звісно, щурі.

— Це, далебі, не те місце, де хотілось би бути в розпал літа.

— Ага. Хоча не можна не відчувати якесь... — гм, якесь тимчасове...

Він замовк, тоді раптом пожвавився.

— Ми заборгували старому Фрідо з «Багряної п’явки» вісім срібних монет! — коротун ствердно кивнув.

Якийсь час вони обидва мовчки спостерігали, як нова серія вибухів викарбовувала яскраво-червону лінію на ландшафті досі темної частини найвеличнішого міста в світі.

— Тхоре?

— Що?

— Мені цікаво, хто ж все-таки приклав до всього цього руку?

Низькорослий власник меча на ім’я Тхір не промовив нічого. Він пильно вдивлявся в дорогу, залиту червонуватим світлом. Небагато хто пройшов тією дорогою, оскільки Поправна брама одна з перших впала під зливою розпеченого білого попелу.

Але зараз якісь двоє наближалися до тієї брами. Очі Тхора, що завжди були гострозорі у сутінках чи в мороці, розпізнали контури двох вершників та ще якоїсь невеликої істоти позаду них. Вочевидь, якийсь багатий купець утікає з усім добром, яке лиш зміг загребти зі собою. Саме так Тхір і сказав своєму приятелю, на що той лише зітхнув.

— Статус розбійників нам не личить, — сказав чужеземець, — але, як ти сам кажеш, настали важкі часи, тож м’якеньке ліжко нам сьогодні не світить.

Він зручніше взявся за меча і коли вершник, що їхав попереду, наблизився, вийшов на дорогу з піднятою на знак попередження рукою і скривив посмішку, що мала б одночасно заспокоїти та налякати.

— Даруйте, пане..., — почав було він.

Вершник натягнув віжки, стримуючи коня, і відкинув капюшон. Здоровань поглянув на обличчя, розцятковане поверхневими опіками та кошлами підсмаленої бороди. Від брів не залишилось і сліду.

— Забирайся з дороги! — гаркнуло обличчя. — Ти — Бравд із Серединних земель[5], еге ж?

Бравд збагнув, що в нього перехопили ініціативу.

— Іди геть, чуєш? — повторив вершник. — В мене немає часу на балачки з тобою.

Тоді озирнувся навкруги і додав:

— Це стосується і твого паскудного приятеля-нишпорки, де б він не ховався.

Тхір підступив до коня і вп’явся поглядом у розхристану постать.

— Ти ба! Очам своїм не вірю — це ж чарівник Ринсвінд! — сказав він дружнім тоном, занотовуючи тим часом у пам’яті адресовану йому образу — на випадок, коли трапиться нагода помститися. — Здається, я впізнав цей голос.

Бравд сплюнув під ноги і оголив меча. З чарівниками переважно не варто було морочитися, оскільки в них дуже рідко було при собі що-небудь справді цінне.

— Задерикувато говорить, як на чарівника-невдаху, — пробурмотів він собі під ніс.

— Нічого ви не розумієте, — стомлено відповів чарівник. — Ви мене так перелякали, що в мене піджилки трусяться, тож зараз я просто потерпаю від передозування адреналіну. А от коли оговтаюсь, у вас буде можливість налякати мене як годиться.

Тхір жестом вказав на палаюче місто.

— Ти був там?

Чарівник витер очі червоною, як жар, рукою.

— Так, я там був, коли все почалося. Бачите он того? Позаду мене? — він вказав їм на той шмат дороги, де видно було його супутника, що все ще до них наближався верхи, мало не випадаючи із сідла кожну другу хвилю.

— Ну, то й що? — запитав Тхір.

— Це він усе почав, — просто відповів Ринсвінд.

Бравд і Тхір поглянули на чоловіка, що тепер рухався, підстрибуючи по дорозі однією ногою, позаяк друга застрягла у стремені.

— Підпалювач, еге ж? — врешті мовив Бравд.

— Ні, — відповів Ринсвінд. — Не зовсім так. Скажімо краще, якби на землі запанував повний і цілковитий хаос, то він був би тим, хто стоїть у мокрих мідних обладунках на вершечку гори серед грому і блискавок і кричить: «Усі боги — покидьки». — У вас часом нема чогось поїсти?

— Так, є трохи курятини, — сказав Тхір. — В обмін на розповідь.

— Як-як його звати? — озвався Бравд, який не завжди встигав за плином розмови.

— Двоцвіт.

— Двоцвіт? — здивувався Бравд. — Яке кумедне ім’я.

— Ти й гадки не маєш наскільки. Отже, курка, кажеш? — сказав Ринсвінд, злізаючи з коня.

— Ага, швидка доставка з пекельної кухні, — підтвердив Тхір. Чарівник застогнав.

— Це мені нагадало, — додав він, — десь з півгодини тому тут як бабахнуло...

— То була гасова крамниця — на друзки, — відказав Ринсвінд, кривлячись від згадки про пекучий дощ.

Тхір повернувся до свого приятеля, вичікувально посміхаючись, — той буркнув і дістав монету. Раптом з дороги почувся зойк, що обірвався так само раптово. Ринсвінд навіть оком не змигнув, наминаючи шматок курчати.

— Одне з того, на що він абсолютно нездатний, — це їздити верхи, — сказав він і тут, щось пригадавши раптом, заціпенів, наче його мішком прибили, тоді нажахано зойкнув і кулею метнувся у пітьму. Коли повернувся, чоловік на ймення Двоцвіт, безвольно висів у нього на плечах. Він був малий і худорлявий, одягнутий у чудернацьке вбрання: короткі (по коліна) штанці та сорочку, кольори якої так запекло ворогували між собою, що вибагливе око Тхора замружилось навіть у напівтемряві.

— Кістки, здається, цілі, — зауважив Ринсвінд, відсапуючись. Бравд підморгнув Тхору і пішов оглянути ту істоту, що за їхніми припущеннями була якоюсь в’ючною твариною.

— Розумніше було б її не чіпати, — мовив чарівник, продовжуючи обстежувати непритомного Двоцвіта. — Повір на слово. Її захищає сила.

— Чари? — озвався Тхір, сідаючи навпочіпки.

— Та ні-і. Якась особлива магія, гадаю. Непроста. Тобто така, що може перетворювати золото на мідь, і в той же час воно залишиться золотом, — вона дає людям можливість розбагатіти, марнуючи їхні статки; вона дає слабким можливість спокійно почуватися серед злодіїв, вона проникає крізь найміцніші двері, щоб перетворити на непотріб скарби, які стережуть, як зіницю ока. І навіть цієї миті вона тримає мене своїм бранцем — щоб я супроводжував цього схибнутого, хочеться мені того чи ні, і оберігав його від біди. Вона сильніша за тебе, Бравде. І хитріша, думаю, навіть за тебе, Тхоре.

— То як же вона називається, ота всесильна магія?

Ринсвінд знизав плечима.

— Нашою мовою її називають звуко-відображення-духів-потойбіччя. А винце у вас є?

— Тобі, напевне, відомо, що мені не бракує досвіду у справах, де задіяна магія, — сказав Тхір. — От хоча б торік я — правда, з допомогою мого тамтешнього друга — таки розлучив горезвісного великого Архімага Іметри з його майном, цебто з його поясом, розшитим місячними камінцями, і з життям також, приблизно в такому порядку. Не боюся я оцього твого звуко-відображення-духів-потойбіччя.

— Однак, — додав він за хвилю, — ти мене зацікавив. Ану, розкажи-но мені, що й до чого, коли твоя ласка.

Бравд кинув погляд на істоту на дорозі. Зараз вона була ближче, тож її можна було краще розгледіти у вранішньому світлі. Вона, їй-богу, скидалася на...

— Скриня на ніжках? — здивувався він.

— Зараз я тобі усе розповім, — відгукнувся Ринсвінд. — Тобто, якщо наллєш вина.

А тим часом внизу у місті панував несусвітній гармидер. Хтось, трохи кмітливіший за інших, наказав зачинити велику річкову браму, що стояла на тому місці, де ріка Анк витікала за межі двоєдиного міста. Позбавлена можливості бігти своїм звичним руслом, ріка вийшла з берегів і розлюченим потоком неслася охопленими полум’ям вулицями. Незабаром вогонь поширився на ряд островів, кожен з яких ставав щораз меншим, тоді як чорний потік розбухав щораз більше. А вгорі, над містом, у клубах кіптяви й диму, збиралася велетенська гаряча парова хмара, що затуляла собою зірки. Тхір подумав собі, що вона схожа на якийсь чорний гриб або плісняву.

Двоєдине місто розкішного Анка та сморідного Морпорка, супроти яких всі інші міста в історії цивілізації були хіба що їх блідим відображенням, витримало чимало нападів за довгий і бурхливий період свого існування, і завжди повертало собі свою велич. Тож пожежа і, як наслідок, паводок, які зруйнували усе покинуте і вціліле у полум’ї майно — чим значно погіршили і без того жалюгідний стан речей для тих, хто залишився в місті, — не стали його кінцем. Це був радше такий собі вогняний розділовий знак — кома із золи згарища, в яке місто перетворив вогонь, чи крапка з комою, коли воно, як саламандра, горіло, та не згорало — у своїй нескінченній історії.

За кілька днів до цих подій до гирла ріки Анк з удосвітнім приливом підійшов корабель і пришвартувався серед безлічі інших, що вже тіснилися у лабіринті причалів та доків на березі Морпорка. Він привіз повні трюми рожевих перлин, молочних горіхів, пемзи, також кілька офіційних листів для Патриція Анк-Морпорка і ще одного чоловіка.

Цей чоловік, власне, і привернув увагу Сліпого Г’ю, одного з жебраків, що вийшов сьогодні раніше, ніж зазвичай, на свій патруль біля Перламутрового доку. Волоцюга штовхнув ліктем Кульгавого Бо, подаючи знак.

Чужинець на той час вже стояв на набережній, спостерігаючи за матросами на трапі, що з натугою виносили велику, оббиту мідними скобами скриню. Інший чоловік, очевидно капітан, стояв поруч із ним. Було щось таке у вигляді того мандрівника — і Г’ю відчував це кожним нервом свого тіла, яке зазвичай починало тремтіти, тільки-но він опинявся поблизу хоч би й малої дрібки неочищеного золота ще за п’ятдесят пейсів[6] від нього, — щось, що віщувало неминуче збагачення.

Певна річ, коли скриню поставили на бруківку, чужинець потягнувся до своєї торбинки — і ось у його руці зблиснула монета. Декілька монет. Золотих. Тіло Сліпого Г’ю вигнулося, як вербова лоза над водою, і він тихенько присвиснув. Тоді він знову штовхнув Кульгавого Бо під бік і послав його з новиною — хутчій до центру міста.

Коли капітан повернувся на свій корабель, чужинець залишився сам на набережній, розгублено роззираючись довкола, а Сліпий Г’ю тим часом підхопив горня, яким заробляв свій кусень хліба, і з улесливо-хитрою міною попростував через вулицю. Помітивши його, чужинець ураз почав порпатися у своїй торбинці з грішми.

— Здоровенькі були, добродію! — почав було Сліпий Г’ю, аж раптом виявив, що на нього з одного обличчя дивляться дві пари очей[7]. Він відсахнувся, готовий дременути.

— ! — сказав незнайомець, схопивши його за руку. Г’ю чув, що моряки з нього регочуть — ледве за борт не випадають. Однак його натреновані відчуття так явно свідчили про непереборну присутність грошей, що він завмер на місці. Чужинець відпустив його руку і хутко прогортав невелику книжечку, яку вийняв з-за пояса, а тоді сказав:

— Халоу!

— Що? — не зрозумів Г’ю. Чоловік спантеличився.

— Халоу? — повторив знову, на цей раз трохи заголосно і так старанно, що Г’ю практично бачив, як голосні міняють конфігурацію, набуваючи знайомого звучання.

— І вам халоу, — зметикував Г’ю. Чоловік широко всміхнувся і знову засунув руку у торбинку з грішми. Цього разу він витягнув велику золоту монету. Вона була не набагато більшою за анкійську крону, що відповідала восьмитисячній доларовій купюрі, а дизайн — зовсім незнайомий, однак мову, якою вона промовляла до Г’ю, він розумів пречудово. Мій теперішній власник, казала вона, потребує уваги і підтримки; чому б не задовольнити його потребу, щоб ми з тобою могли піти кудись і трохи розважитись?

Чужинець зауважив ледь помітні зміни у позі жебрака, і це його трохи заспокоїло. Він знову взявся щось шукати у своїй малій книжечці.

— Я бажаю, щоб мене провели до готелю, таверни, гостьового дому, шинку, притулку, караван-сараю, — зрештою сказав він.

— Що, усюди відразу? — здивувався Г’ю.

— ? — перепитав чужинець.

Г’ю усвідомлював, що за ними з інтересом спостерігає різний люд: продавчині риби, шукачі морських зірок, крабів та інших морських цікавинок, а також ті, хто просто ловив ґав неподалік.

— Слухай, — сказав він за хвилю, — я знаю одну хорошу таверну, цього досить?

Він боявся навіть припустити, що золота монета вислизне з його рук. Хай там як, а вона залишиться в нього, навіть якби Їмор конфіскував усе решта. А ота велика скриня, що була практично усім багажем приїжджого, — схоже, до верху набита золотом, вирішив Г’ю.

Чотириокий зазирнув у свою книжку.

— Я б хотів, щоб мене відпровадили до одного готелю, місця для відпочинку, таверни, шин...

— Так, гаразд. Ходімо вже, — нетерпляче відгукнувся Г’ю. Він підхопив один із клунків та хутко пішов уперед. Чужинець якусь мить вагався, а тоді пішов услід за ним.

Думки проносилися в голові Г’ю зі швидкістю експрес-потяга. Привести новоприбулого у «Тріснутий барабан»[8], не докладаючи до того особливих зусиль, — це ж неабияке везіння, і Їмор, мабуть, йому віддячить. Та попри усю привітність свого нового знайомого щось у його вигляді насторожувало, і він хоч убий, не міг второпати, що саме. Не зайва пара очей, ні. Щось інше. Він озирнувся.

Куций чоловічок бадьоро простував вулицею — по самій її середині, і зацікавлено роззирався на всі боки.

Від того, що Г’ю угледів наступної миті, у нього затерпли п’яти.

Масивна дубова скриня, яку він востаннє бачив на набережній у стані цілковитого спокою, тепер, весело розгойдуючись, йшла за своїм хазяїном назирці. Повільно, аби не дай боже якийсь необережний рух не зруйнував його непевний контроль над власними ногами, Г’ю злегка нагнувся, щоб зазирнути під скриню.

Там було багато-пребагато ніжок.

Дуже обачно Г’ю розвернувся і так само обачно попрямував до «Тріснутого барабана».

— Дивина, — сказав Їмор.

— У нього була ота велика дерев’яна скриня, — вставив слово Кульгавий Бо.

— Він, судячи з усього, — купець або шпигун, — продовжував Їмор. Відірвавши невеликий шматок м’яса від печені, яку тримав у руці, він підкинув його догори. Та перш ніж той описав повну дугу у повітрі, чорна тінь відокремилась від стіни у глибині кімнати і шуганула вниз, ухопивши шматок на льоту.

— Купець або шпигун, — повторив Їмор. — Як на мене, хай краще шпигун. Шпигун платить за себе двічі, бо завжди є якась нажива, після того, як ми його здамо. Як гадаєш, Візеле?

Навпроти Їмора другий найбільш авторитетний злодій Анк-Морпорка примружив одне око і знизав плечима.

— Я перевірив той корабель, — сказав він. — Це вільне торгове судно. Час від часу курсує до Кавових островів. Тамтешні люди — справжні дикуни. Вони нічого не знають про шпигунів, і я не здивуюсь, якщо вони полюбляють ласувати купцями.

— А він таки скидався трішки на купця, — подав голос Бо. — Хіба що не товстий.

За вікном почулося тріпотіння пташиних крил. Їмор піднявся з крісла, пройшов через кімнату до вікна і за хвилю повернувся з великим вороном на плечі. Коли він зняв з лапки птаха невеличку капсулку із вкладеною туди запискою, птах пурхнув догори і приєднався до компанії своїх чорноперих друзів, що дрімали на кроквах. Візел зовсім не відчував симпатії до птаха. Усі знали, що Їморові ворони були надзвичайно віддані своєму господареві, настільки віддані, що єдина Візелова спроба просунути себе у ранг найспритнішого злодія Анк-Морпорка коштувала йому — правій руці їхнього господаря, — його лівого ока. Втім, добре, що не життя. Їмор не був схильний ображатися на прояви честолюбства.

— Б12, — сказав Їмор і, відкинувши набік капсулку, розгорнув крихітний клаптик паперу, що був усередині.

— Кіт Муррін, — не задумуючись зреагував Візел. — Патрулює на верхній позиції вартової вежі у храмі Дрібних Божеств.

— Він каже, що Г’ю відвів нашого незнайомця до «Тріснутого барабана». Що ж, непогано. Товстопуз — наш друг, чи не так?

— Еге ж, — відповів Візел. — Якщо не забув, з ким знатися, щоб справи йшли вгору.

— Цей твій Муррін наче був його клієнтом, — вдоволено продовжив Їмор, — бо він тут пише про скриню на ніжках, якщо я правильно розібрав його карлючки. — він пильно подивився на Візела поверх записки.

Візел відвів погляд.

— Він отримає за це прочухан, — твердо сказав він.

Кульгавий глипнув на чоловіка у чорному, що сидів, розслаблено відкинувшись на спинку крісла, нагадуючи своїм безжурним виглядом пуму з Узбічних земель, — і подумав, що скоро отой Муррін скотиться зі шпилів храму Дрібних Божеств і приєднається до когорти дрібних божків у безлічі вимірів Потойбіччя. А він досі винен Кульгавому три мідяки.

Їмор зіжмакав записку і шпурнув її у куток.

— Думаю, трохи пізніше ми прогуляємось до «Барабана», Візеле. І заодно, може, скуштуємо те пиво, що так до вподоби твоїм людям.

Тхір промовчав у відповідь. Бути правою рукою Їмора нагадувало йому лагідне шмагання ароматизованими шнурівками — до самого скону.

Двоєдине місто Анк-Морпорк, найбільше з усіх портових міст, що розкинулися на узбережжях Округлого моря, було фактично осередком чималої кількості злочинних банд, злодійських гільдій, синдикатів та подібних організацій. Це була, окрім іншого, запорука його процвітання. Більшість простого люду, що жив на супротилежній стороні ріки у заплутаних провулках Морпорка, доповнював свій убогий заробіток, виконуючи ті чи інші дрібні послуги для однієї з конкуруючих банд. Тож на той момент, коли Г’ю та Двоцвіт ступили на подвір’я «Тріснутого барабана», ватажки багатьох банд вже були проінформовані про те, що до міста приїхав хтось такий, в кого начебто водяться чималі гроші. Окремі звістки більш спостережливих шпигунів містили також подробиці про книжку, що підказувала чужинцю, що говорити, та скриню, що вміла ходити. Ці факти відразу ж відкидалися як неістотні. Жоден маг, здатний на такі заклинання, ще досі ні разу не з’являвся у радіусі милі навколо доків Морпорка.

Позаяк година все ще була рання (чи, з іншого боку, пізня), коли більшість мешканців Морпорка тільки-но прокидались (або ж лягали спати), мало хто із завсідників «Барабана» мав нагоду бачити, як Двоцвіт спускався сходами у його зал. Коли ж позаду нього з’явився його багаж і упевнено пострибав сходинками вниз, відвідувачі за грубими дерев’яними столами — всі як один — з підозрою зазирнули у свої чарки.

Товстопуз саме лупцював малого троля, що підмітав шинок, коли наша трійця проходила повз нього.

— Що це, в біса, таке? — розгубився він.

— Тс-с, нічого не кажи, — просичав Візел. Двоцвіт вже знову водив пальцем у своїй книжці.

— Що він таке робить? — запитав Товстопуз, заклавши руки в боки.

— Вона підказує йому слова. Знаю, звучить безглуздо, — пробурмотів Г’ю.

— Як може книжка знати, що треба сказати?

— Мені потрібне помешкання, номер, десь переночувати, повний пансіон, чи чисто у ваших номерах, номер з гарним краєвидом з вікна, скільки коштує поселитись на одну ніч? — випалив Двоцвіт на одному подиху.

Товстопуз витріщився на Г’ю. Жебрак тільки знизав плечима.

— У нього купа грошей, — сказав він.

— В такому разі скажи йому — три мідяки. А ота Річ має піти до стайні.

— ? — не зрозумів чужинець. Товстопуз розчепірив три товсті червоні пальці — і на обличчі його співрозмовника засяяла широка усмішка, як доказ розуміння. Він знову понишпорив у своїй торбинці, вийняв із неї три великі золоті монети і поклав на долоню Товстопуза.

Товстопуз мовчки витріщився на них. Їхня вартість була в чотири рази більшою за вартість «Тріснутого барабана», разом із прислугою. Він перевів погляд на Г’ю. Той наче язик проковтнув. Тоді він знову поглянув на чужинця. Проковтнув слину.

— Гаразд, — сказав він нарешті, неприродно високим голосом. — Ну, і харчування, звісно, теж входить. Ох... Ви ж розумієте, так? — він доповнив сказане відповідним жестом.

— Їза? — здогадався куций чоловік.

— Так, — відповів Товстопуз, потроху вкриваючись краплинами поту. — Подивіться у своїй книжечці, я б сказав.

Чоловік розгорнув свою книжку і пробігся пальцем по сторінці. Товстопуз, який так-сяк умів читати, зазирнув у розгорнутий томик. Те, що він там побачив, було цілковитою нісенітницею.

— Їзжжа, — спромігся чужинець. — Так. Ескалоп, котлета, гуляш, рагу, фрикасе, суфле, галушки, бланманже, сорбет, каша, ковбаса, не їсти ковбасу, боби, без бобів, желе, джем. Гусячі потрушки. — Він радісно заусміхався Товстопузу.

— Усе разом? — кволим голосом запитав шинкар.

— Це в нього така манера висловлюватися, — пояснив Г’ю. — Не питай мене чому. Така, і крапка.

Очі усіх присутніх в залі уважно стежили за чужинцем — за винятком однієї пари, що належала чарівнику Ринсвінду, який сидів у найтемнішому кутку, гріючи у руках невеличкий кухоль пива. Він стежив за Багажем.

А ми простежимо за ним.

Роздивімось його уважніше. Сухорлявий, як і більшість чарівників, одягнутий у пурпуровий плащ, на якому потьмянілими блискітками було вишито кілька містичних символів. Хтось, можливо, подумав би, що він — просто помічник мага, який покинув свого господаря через власну зухвалість, нудьгу, страх чи нестримні потяги гетеросексуальності. Однак у нього на шиї висів ланцюжок із бронзовим восьмикутником, що засвідчував його статус випускника Невидної академії — вищої школи магії, приміщення якої існували поза часом і простором, тож їхнє розташування завжди було десь поміж Тут і Там. Випускники цього закладу, як правило, ставали щонайменше професійними чарівниками, та Ринсвінд — після одного злощасного випадку — покинув навчання, засвоївши тільки одне заклинання, тож заробляв собі на життя у місті, як вдавалося, користаючись своїми вродженими здібностями до мов. Зазвичай він уникав роботи, але міг похвалитися такою кмітливістю, порівняно з якою його знайомі мало чим відрізнялись від розумного щура. А ще він міг розпізнати річ, зроблену з дерева мудрої грушки[9], коли випадала така нагода. Саме зараз ось така річ була перед ним, і він ледве вірив власним очам.

Архімаг мав докласти величезних зусиль впродовж тривалого часу, щоб врешті-решт отримати невеличкий посох, зроблений з деревини тієї самої грушки. Вона росла тільки у місцях, просякнутих первісною магією. По всьому узбережжю Округлого моря знайшлося б не більше двох таких посохів. Велика скриня з отого самого дерева... Ринсвінд намагався прикинути на око її вартість, а тоді вирішив, що навіть якщо скриня напакована зірчастими опалами та паличками ауріколатуму[10], її вміст не становив би навіть десятої частини від вартості самої скрині. Від таких обрахунків на його скроні запульсувала жилка.

Він встав з-за столу і підійшов до трійці біля прилавка.

— Чи можу я вам якось допомогти? — наважився він.

— Відвали, Ринсвінде, — огризнувся Товстопуз.

— Я лиш подумав, що доцільніше було б звертатися до цього пана його рідною мовою, — спокійно сказав чарівник.

— Він чудово дає собі раду сам, — відказав шинкар, але про всяк випадок відступив кілька кроків назад.

Ринсвінд ввічливо всміхнувся незнайомцю і мовив кілька слів химерійською. Він пишався, що спілкувався нею абсолютно вільно, проте чужинець тільки збентежено кліпав очима.

— Нічого не вийде, — впевнено заявив Г’ю. — Вся справа в книжці. Вона йому говорить, що сказати. Магія.

Ринсвінд перейшов на високий стиль борогравійської, далі на вангельмешт, сумтрі і навіть блек оругу — мову, в якій зовсім не було іменників, та й прикметників теж, за винятком одного, — що саме по собі доволі непристойно. Кожна його спроба завершувалась однаково, а саме — ввічливим нерозумінням. У відчаї він спробував звернутись мовою племені троб, і тут обличчя куцого чоловіка розповзлось у широкій усмішці.

— Нарешті! — вигукнув він. — Мій добродію! Це — вражаюче! (Щоправда, тробійською мовою останнє слово насправді набуло значення «річ, що може статися тільки раз за увесь період придатності каное, яке добросовісно витесали сокирою і випалили вогнем з найвищого діамантового дерева, що росте у всім відомих лісах діамантових дерев на схилах підніжжя гори Аваява — оселі вогняних богів», чи так, в усякому разі, кажуть.)

— Що ти йому тут наговорив? — запитав Товстопуз підозріло.

— Що там сказав шинкар? — запитав куций чоловік.

Ринсвінд зібрався з духом.

— Товстопузе, принеси нам два кухлі твого найкращого темного пива, будь ласка.

— То ти його розумієш?

— Певна річ.

— Тоді скажи йому — скажи, що ми дуже раді його вітати. Скажи, що сніданок... гм... коштує одну золоту монету. — на якусь мить обличчя Товстопуза відображало повну гаму глибоких внутрішніх переживань, а тоді він додав, ніби піддавшись раптовому спалаху щедрості. — Ціна включатиме і твій сніданок теж.

— Чужинцю, — почав Ринсвінд незворушним тоном. — Якщо ви залишитесь тут, вас приріжуть або отруять ще до світанку. Тільки не переставайте всміхатися, бо я перестану також.

— Ну, годі вам, — не повірив чужинець, озираючись довкола. — Це місце на вигляд — надзвичайно затишне. Справжня морпоркська таверна. Знаєте, я стільки про них чув. Усі ці химерні балки. І зовсім недорого, до речі.

Ринсвінд обвів поглядом зал, щоб пересвідчитись, чи якийсь незапланований витік чарів із Кварталу чарівників, бува, не переніс їх миттєво у якесь інше місце. Ні — інтер’єр все ще був точнісінько таким, як у «Барабані»: стіни, вкриті кіптявою від постійного диму, на долівці — компост зі старого очерету та безіменних жучків, і квасне пиво, яке здебільшого не купують, а позичають ненадовго. Він намагався передати увесь цей образ словом «чудернацька», чи радше його найближчим відповідником у мові тробійців, що звучало як «та приємна незвичність дизайну, яку можна помітити у невеличких коралових хатинках пігмеїв-губкоїдів на півострові Орогай[11]». Від зусиль у нього голова пішла обертом. А гість тим часом продовжував:

— Мене звати Двоцвіт, — і простягнув руку, щоб привітатись. Решта компанії інстинктивно глипнула на його долоню, чи не лежить там, бува, ще одна монета.

— Приємно познайомитись, — сказав Ринсвінд. — Я — Ринсвінд. Послухайте, то був жарт. Це й справді круте місце.

— От і добре! Саме таке я і шукав.

— О!?

— А що це за напій у кухлях?

— Оцей? Пиво. Дякую, Товстопузе. Так. Пиво. Ну, знаєте?.. Пиво.

— А-а-а... Такий типовий дринк. Як гадаєте, маленької золотої монети вистачить, щоб за нього заплатити? Я б не хотів комусь завдати образи.

Монета вже була напоготові вигулькнути з його гаманця.

— Тряк, — крекнув Ринсвінд. — Тобто ні, вона нікого не образить.

— Добре. Кажете, це — круте місце. Таке, маєте на увазі, куди часто навідуються герої та шукачі пригод?

Ринсвінд замислився, перш ніж відповісти.

— Так? — викрутився він.

— Чудово. Я би хотів познайомитись з деким.

Чарівника раптом осяяло.

— Ага! — не стримався він. — То ви приїхали, щоб знайти найманців («воїнів, що воюють за те плем’я, у якого найсмачніші молочні горіхи»)?

— Та ні. Я тільки хочу з ними зустрітися. Щоб коли я повернуся додому, я міг розповісти, що їх бачив.

Ринсвінд подумав, що якби Двоцвіт познайомився з переважною більшістю клієнтури «Барабана», то ніколи більше не побачив би свою домівку, хіба що вона розташована десь нижче по ріці і його туди випадково винесе течією.

— То де ваш дім? — поцікавився він і зауважив, що Товстопуз уже встиг щезнути в одній зі своїх комірчин. Тим часом Г’ю за сусіднім столиком не спускав з них недовірливого погляду.

— Ви чули про місто Фест Пеларґік?

— Знаєте, я не надовго зупинявся в Тробі. Був там лише проїздом...

— Ні-ні, воно розташоване не в Тробі. Я розмовляю тробійською, бо в наших портах є чимало моряків-тробійців. Фест Пеларґік — основне портове місто Агатійської імперії.

— Шкода, та я ніколи про таку не чув.

Брови Двоцвіта поповзли угору.

— Ні?.. Вона досить велика. Якщо плисти у поправну сторону від Кавових островів, то приблизно за тиждень будете там. З вами все гаразд?

Він метнувся довкола столу і поплескав Ринсвінда по спині — неборака поперхнувся пивом.

Противажний континент![12]

За три вулиці звідти старий дідуган поклав монету на блюдце з кислотою і легенько нею побовтав. Товстопуз занепокоєно спостерігав за ним, почуваючи себе геть недобре у кімнаті, просяклій ядучими випарами з баків та колб. З численних полиць на нього дивились моторошні тіні, ймовірно всілякі черепи та набиті опудала.

— Ну? — спитав він нетерпляче.

— Неможливо пришвидшити такі процеси, — пробурчав старий алхімік. — Проба металу займає певний час. Ба! — він легенько струсив блюдце, і навколо монети закружляла зелена водоверть. Тоді він взявся занотовувати якісь підрахунки на клапті пергаменту.

— Надзвичайно цікаво, — сказав він нарешті.

— Вона — справжня?

Старий стиснув губи.

— Це залежить від того, як ви визначаєте цей термін, — відповів він. — Якщо ви маєте на увазі: чи ця монета відповідає, скажімо, такій, що вартує п’ятдесят доларів, — відповідь буде «ні».

— Я так і знав, — верескнув шинкар і рушив до дверей.

— Не певен, чи ви мене правильно розумієте, — сказав алхімік. Товстопуз роздратовано обернувся.

— Що ти хочеш цим сказати?

— Розумієте, справа в тім, що з тієї чи іншої причини наші металеві гроші стали дещо гіршими з часом. Вміст золота в монеті становить в середньому заледве чотири частини з дванадцяти, а баланс досягається за рахунок срібла, міді...

— То й що з того?

— Я лише сказав, що ця монета — не така, як наші. Вона з чистого золота.

Після того, як Товстопуз пішов, а радше побіг назад до свого шинку, — алхімік якийсь час сидів непорушно, втупившись очима у стелю. Далі він вийняв крихітний клаптик тонкого пергаменту, понишпорив у своєму мотлоху на робочій тумбі, знайшов ручку і написав невеличке, стисле повідомлення. Тоді він підійшов до кліток з білими голубами, чорними півниками та іншими піддослідними тваринами. З однієї клітки він вийняв щура з блискучим, як оксамит, хутром, скрутив пергамент у вузеньку смужку і, вклавши його до пробірки, прикріпленої до задньої лапки щура, — відпустив тварину.

Якусь хвилю щур щось винюхував на підлозі, після чого шуснув у діру у віддаленому куті кімнати.

Приблизно о цій же порі одна до цього часу неуспішна ворожка, яка жила на протилежному боці того ж кварталу, знічев’я зазирнула у свою кришталеву кулю, тихо зойкнула і впродовж години спродала свої коштовні прикраси, магічні атрибути, добру частину гардеробу і майже усі інші особисті речі, які неможливо було перевезти на найбистрішому коні, якого лиш вдалося придбати. Той факт, що трохи згодом — після того, як її будинок згорів дощенту, вона таки померла під випадковим ґрунтовим зсувом у Морпоркських горах[13], лише підтверджує припущення, що Смерть також має почуття гумору.

Десь приблизно в цей самий час, коли поштовий щур щез у лабіринті підземних ходів міста і помчав уперед, беззаперечно слухаючись давніх інстинктів, Патрицій Анк-Морпорка узяв листи, що йому вранці приніс альбатрос. Він задумливо подивився на той, що лежав зверху, і викликав до себе свого головного шпигуна.

А у «Тріснутому барабані» Ринсвінд із роззявленим ротом слухав про те, що розповідав йому Двоцвіт.

— Тож я вирішив переконатися сам, — говорив куций чоловік. — Вісім років заощаджував, ось чого це мені коштувало. Але воно варте кожного піврину[14]. Хотів сказати, я — справді тут! У Анк-Морпорку. Оспіваному в піснях і оповідках. Гуляю вулицями, де ступала нога Еріка Біле Лезо, Грана Варвара і Бравда з Серединних земель, і Тхора... Усе точнісінько так, як я собі уявляв. Розумієте?

На обличчі Ринсвінда застиг вираз крайнього здивування і водночас паніки.

— Я вже більше не витримував рутини, там у Фест Пеларґіку.

Двоцвіт жваво продовжував далі:

— Увесь день сидіти за робочим столом, підбиваючи колонки цифр, тільки й лишалося, що чекати пенсії наприкінці життя... І де ж тут романтика? Двоцвіте, — сказав я собі — зараз або ніколи. Прийшов час припинити вештатись поблизу доків, слухаючи бувальщини моряків. Тож я склав собі розмовник і купив квиток на перший-ліпший морський рейс до Кавових островів.

— Без охорони? — вголос подумав Ринсвінд.

— Так. А навіщо? Що такого цінного у мене можна вкрасти? — здивувався чужинець.

Ринсвінд закашлявся.

— Ну, у вас є... гм, золото, — відповів він.

— Якісь дві тисячі рину. Цього ледве вистачає, щоб протягнути місяць чи два. Удома, маю на увазі. Тут, гадаю, їх може вистачити на трохи довший час.

— Рину, судячи з усього, — це одна з тих великих золотих монет? — запитав чарівник.

— Так. — Двоцвіт стривожено поглянув на нього поверх лінз для споглядання, що балансували на його переніссі. — То вистачить двох тисяч, як вважаєте?

— Тряк, — крекнув Ринсвінд. — Тобто, так — цілком.

— Це добре.

— А скажіть, в Агатійській імперії усі такі багаті, як ви?

— Я? Багатий? Сміх та й годі!.. і як вам таке спало на думку? Я — простий офісний працівник! Гадаєте, я переплатив шинкарю? — додав Двоцвіт.

— Ну, його влаштувала б і менша сума, — припустив Ринсвінд.

— Он як. Ну, наступного разу знатиму. Бачу, мені ще багато чого треба дізнатися. У мене з’явилась ідея. Ринсвінде, чи не погодилися б ви часом піти до мене на роботу як... гм... як би це краще сказати — не знаю, можливо, слово «гід» буде відповідним за цих обставин? Думаю, я зможу платити вам одне рину в день.

Ринсвінд розтулив було рота, збираючись щось сказати, але відчув, що слова у дружньому протесті прилипли до язика, не бажаючи з’являтися на світ, що швидко сходив з розуму. Двоцвіт почервонів.

— Я вас образив, — зітхнув він. — Запропонувати таке професіоналу вашого рівня було, звісно, зухвальством з мого боку. У вас, без сумніву, чимало проектів, до яких ви хочете повернутися — певні високомагічні заняття, я розумію...

— Ні, — мляво озвався Ринвінд. — Саме зараз ні. Одне рину, кажете? Одне в у день. Щодня?

— Гадаю, за цих обставин я, мабуть, повинен збільшити суму до півтора рину. Плюс будь-які кишенькові витрати, звичайно.

Чарівник швидко оговтався.

— Мені підходить. Чудово.

Двоцвіт сягнув рукою у торбинку і вийняв великий круглий золотий предмет, подивився на нього якусь мить і заховав назад. Ринсвінду не вдалось роздивитися його як слід.

— А тепер, — сказав турист, — думаю, мені не завадить перепочити. Подорож була довга. Потім, коли ваша ласка, повертайтесь пополудні, і ми підемо оглянути місто.

— Авжеж.

— В такому разі зробіть мені приємність і попросіть шинкаря провести мене у мій номер.

Ринсвінд зробив, як веліли, і тепер міг простежити, як заклопотаний Товстопуз, примчавши галопом з якоїсь підсобки, повів його наверх дерев’яними сходами позаду прилавка. Через кілька секунд Багаж схопився з місця і почимчикував за ними.

Залишившись на самоті, чарівник розтиснув кулак і поглянув на шість великих золотих монет, що йому дав Двоцвіт. Чужинець наполіг на тому, щоб виплатити йому аванс за перші чотири дні роботи.

Г’ю кивнув і схвально посміхнувся. Ринсвінд у відповідь тільки щось буркнув.

У свої студентські роки Ринсвінд ніколи не вирізнявся особливими успіхами у яснобаченні, але тепер оті незадіяні звивини в його мозку раптом ожили, а майбутнє, цілком ймовірно, вигравало в його очах усіма барвами райдуги. Він відчув легенький свербіж на спині між лопатками. Розумно було б купити за ці гроші коня, він це знав. То має бути добрий скакун, що обійдеться недешево, — жоден знайомий торговець кіньми не мав стільки грошей, щоб отак несподівано дати решту майже з цілої унції[15] золота.

Ну, а на інші п’ять монет він зможе відкрити власну справу десь подалі звідси, миль за сто, скажімо. То був би справді розумний вчинок. Але що ж буде з Двоцвітом, якщо він залишиться сам-один у місті, де навіть таргани інстинктивно і безпомилково відчувають золото? Треба бути справжнім негідником, щоб покинути його напризволяще. Патрицій Анк-Морпорка посміхнувся, але самими губами.

— Серединна брама, кажеш? — пробурмотів він.

Капітан охорони миттю відсалютував.

— Так точно, володарю. Нам довелось пристрелити коня, перш ніж він сам зупинився.

— Що і привело тебе сюди найкоротшим шляхом, — мовив Патрицій, глузливо зблиснувши очима в бік Ринсвінда. — Маєш що сказати на своє виправдання?

Ходили чутки, що одне крило в палаці Патриція було повністю зайняте дрібними чиновниками, які цілими днями тільки те й робили, що перевіряли та поновлювали усю інформацію, зібрану службою таємного стеження, майстерно організованою їхнім господарем. Ринсвінд у цьому не сумнівався. Він глипнув на балкон, що простягався з одного боку зали для аудієнцій. Там хтось раптом пробіг, тоді хтось прудко звідкись вистрибнув — і несподівано усе закінчилось сердитою стріляниною з арбалетів. Ринсвінд здригнувся.

Патрицій підпер підборіддя рукою і зиркнув на чарівника своїми маленькими і колючими, як вістря голки, очима.

— Так, так... порушення присяги, викрадення коня, поширення фальшивих грошей — що ж, гадаю, тебе чекає Арена[16], Ринсвінде.

Це вже було занадто.

— Я не викрадав коня! Я його чесно купив!

— Але за фальшиві гроші. Формально — це крадіжка, як бачиш.

— Але ж ті рину — з чистого золота!

— Рину, — Патрицій покрутив одне у своїх пальцях, товстих, прикрашених перстенями. — Це так їх називають? Як цікаво. Але, як ти сам відзначив, вони не зовсім подібні на долари...

— Ну, так, звичайно не подібні...

— А! Значить, ти це визнаєш?

Ринсвінд розтулив було рота, збираючись щось сказати, та передумав, вважаючи за краще промовчати.

— Правильно. І на довершення — моральна образа, завдана туристу у наших краях, як наслідок твого підступного шахрайства.

Патрицій зробив рукою ледь помітний жест. Охоронці за спиною Ринсвінда позадкували, їхній капітан теж відступив кілька кроків назад. Ринсвінд несподівано відчув себе дуже самотнім.

Кажуть, що коли чарівникові настає час помирати, Смерть з’являється по його душу власною персоною (а не доручає це завдання комусь із підлеглих, наприклад Хвороті чи Голоду, як це буває зазвичай). Ринсвінд знервовано озирнувся на всі боки, вже готовий побачити високу постать у чорному каптурі (до слова, в очах чарівників, навіть у тих, кого вважають невдахами, окрім усяких там паличок і колбочок, є ще й крихітні восьмикутнички, які дають їм можливість розрізняти октарин — основний колір веселки, порівняно з яким усі інші кольори здаються лиш блідими відтінками, що насилу проникають у звичайний чотиривимірний простір. Кажуть, він наближено скидається на люмінесцентний зеленувато-жовтий пурпур).

Що це за мерехтлива тінь у кутку?

— Я, звичайно ж, можу проявити милосердя, — сказав Патрицій.

Тінь у кутку зникла. Ринсвінд підвів голову — в його очах зажевріла безглузда надія.

— Правда? — спитав він.

Патрицій знову подав знак рукою. Ринсвінд побачив, що охоронці покидають залу. Залишившись наодинці з верховним Правителем двоєдиного міста, він волів би, щоб вони повернулись.

— Підійди ближче, Ринсвінде, — мовив Патрицій і показав на низький столик з оніксу поблизу трону, де стояла таця з вишуканими наїдками. — Може, скуштуєш підсушеної медузи?

— Е... — ні, — відповів Ринсвінд.

— Добре. Тоді слухай уважно, що я збираюсь тобі сказати, — продовжував Патрицій приязним тоном, — якщо не маєш бажання померти. Цікавим способом. Не відразу. Будь-ласка, припини вертітися на всі боки.

— Позаяк ти знаєшся на всіляких магічних штуках, тобі, звичайно, відомий той факт, що земля, на якій ми живемо, має форму — так би мовити — диска? І що кажуть, наче десь ближче до її краю лежить континент, хоч і малий за розміром, однак за своєю вагою такий, що не поступається жодному з могутніх масивів суші у цій півкулі? І що причиною цього, згідно давньої легенди, є те, що він в основному складається із золота?

Ринсвінд ствердно кивнув. Хто ж не чув про Противажний континент? Деякі моряки, повіривши дитячим казкам, навіть подалися на його пошуки. Вони, зрозуміло, повернулися з порожніми руками — якщо повернулися взагалі. Цілком ймовірно, що їх з’їли гігантські черепахи, як вважають бувалі мореплавці. Тому що Противажний континент був всього-на-всього старою доброю байкою.

— Він таки існує, — сказав Патрицій. — І хоча він, звісно, не золотий, та золото там справді є звичайнісіньким металом. Надра більшої частини його суші містять багаті поклади октирону. Тепер стає очевидним для усіх, хто вміє проникати в суть речей — як от ти, наприклад, — що Противажний континент становить собою жахливу загрозу для людей у наших краях, — він зробив паузу, поглянувши на збентеженого чарівника. Зітхнув. — Чи, може, ти мене не розумієш?

— Тряк, — відповів Ринсвінд з переляку і облизав пересохлі губи. — Тобто, ні. Тобто — авжеж, золото...

— Все ясно, — посміхнувся Патрицій. — Ти, мабуть, думаєш — як чудово було б помандрувати до того континенту і привезти звідти повні трюми золота?

У Ринсвінда виникло відчуття, що йому готують пастку.

— Хіба ж ні? — наважився він.

— А якби усі, хто живе на узбережжі Округлого моря, мали гору золота, кожен — свою власну? Чи добре це було б? Що могло б тоді статися? Подумай добре.

Ринсвінд наморщив лоба. Він думав.

— Ми усі були б багаті?

З того, як різко повіяло холодом після його слів, Ринсвінд збагнув, що відповідь була неправильна.

— Зрештою, можу тобі також сказати, що між Володарями Округлого моря та Імператором Агатійської імперії є певний, як це прийнято говорити, зв’язок, — вів далі Патрицій. — Ми усі маємо дещо спільне. У нас немає нічого, що б їх цікавило, зате все, що є у них, — ми не можемо собі дозволити. Ця Імперія — стара, як світ, Ринсвінде. Стара, підступна і жорстока, і дуже-дуже багата. Тож ми по-родинному обмінюємось вітаннями, надсилаючи їх поштовими альбатросами. Не надто часто.

— Саме один такий лист надійшов сьогодні вранці. Виявляється, один з підлеглих Імператора надумав відвідати наше місто. Виявляється, що він бажає його побачити. Хіба що божевільний погодився б на усі митарства перетину Поправного океану[17] тільки для того, щоб щось побачити. І все ж.

— Він висадився на берег сьогодні вранці. Він міг би зустріти славетного героя або найспритнішого злодія, або якогось доброго мудрого чоловіка: натомість він зустрів тебе. Він найняв тебе як гіда. Тож ти, Ринсвінде, будеш супроводжувати цього споглядача, цього Двоцвіта. Ти подбаєш, щоб він повернувся додому з хорошим відгуком про нашу маленьку країну. Що скажеш на цю пропозицію?

— Е. Дякую, володарю, — сказав Ринсвінд нещасним голосом.

— Ще один нюанс про всяк випадок. Була б трагедія, якби що-небуть недоречне спіткало нашого любого гостя. Було б жахливо, наприклад, якби він раптом помер. Жахливо для усієї нашої країни, бо агатійський Імператор добре дбає про свою і, безсумнівно, може знищити нас, просто кивнувши головою. Просто один кивок. І це також було б жахливо для тебе, Ринсвінде, бо за ті кілька тижнів, що залишаться до прибуття величезного Імперського флоту найманців, декотрі з моїх слуг займуться твоєю особою з надією на те, що коли охоплені жагою помсти капітани по прибутті побачать твоє все ще живе тіло, це трохи вгамує їхню лють. Існують, звичайно, певні чари, які не дають душі змоги покинути тіло, хай бог боронить від такої наруги, та — бачу по очах — ти починаєш розуміти, чи не так?

— Тряк.

— Перепрошую?

— Так, володарю. Я, е... подбаю про все, тобто я намагатимусь подбати, ну, тобто я намагатимусь пильнувати, щоби з ним нічого лихого не сталося. «А після цього мені дадуть завдання спекти у пеклі пиріжки зі снігу», — гірко додав він про себе.

— Чудово! Наскільки я розумію, ви з Двоцвітом — вже добрі друзі. Прекрасний початок. Коли він щасливо повернеться на свою рідну землю, я не забуду тобі віддячити. Я, можливо, навіть зніму з тебе усі звинувачення. А тепер дякую, Ринсвінде, — можеш йти.

Ринсвінд вирішив не просити повернути йому решта п’ять рину. Він позадкував до дверей — потихеньку.

— О, є ще дещо, — мовив Патрицій, тоді як Ринсвінд вже намацував клямку на дверях.

— Слухаю, володарю? — відгукнувся він, холонучи від недоброго передчуття.

— Певен, тобі не спаде на думку спробувати уникнути своїх обов’язків і утекти з міста. Я знаю, що тобі завжди було до вподоби жити в містах. Та не сумнівайся, правителі інших міст будуть сповіщені про цю ситуацію ще сьогодні.

— Запевняю вас, я такого і в гадці не мав, правителю.

— Справді? В такому разі на твоєму місці я б подав до суду на власне обличчя за наклеп.

Ринсвінд домчав до «Тріснутого барабана» за лічені хвилини і саме збирався увійти, коли звідти задки вийшов якийсь чоловік, та так моторно, наче кудись дуже квапився. Такий поспіх частково можна було пояснити списом, що стримів у нього з грудей. Він щось хрипло пробелькотів і впав без духу до ніг чарівника.

Ринсвінд зазирнув через поріг у шинок і тут же відскочив, рятуючись від важкої метальної сокири, що зі свистом пролетіла повз нього, наче куріпка.

Напевне, це був таки вдалий кидок, як він це збагнув зі своєї другої спроби обережно зазирнути у «Барабан». Там було гаряче — його відвідувачі завзято дубасили одне одного, і чимало з них, як підтвердилось за третьої довшої спроби вивчити ситуацію, — вже були добряче пошматовані. Ринсвінд відсахнувся знову — цього разу хтось люто зашпурив табуретом, який наступної миті розлетівся на друзки на іншому боці вулиці. Тоді він рвонув уперед.

На ньому було темне вбрання, яке від постійного носіння та нерегулярного прання потемніло ще більше. У суцільному мороці, здавалося, ніхто не помічає невиразну тінь, яка безпорадно блукала від столу до столу. Якоїсь миті хтось із заколотників наступив на те, що було — як підказували відчуття, — його пальцями. Потім ціла низка гострих зубів, очевидно чиясь щелепа, уп’ялася йому в щиколотку. Він скрикнув і втратив пильність рівно настільки, щоб меч, яким замахнувся на нього нападник, дивним чином простромив свого ж власника.

Ринсвінд пробився до сходів, перебігаючи з місця на місце цікавим способом — майже навкарачки, посмоктуючи на ходу ушкоджену руку. В поручні над його головою посипався град арбалетних стріл, і він тихенько заскиглив.

На одному диханні він подолав сходовий просвіт, будь-якої миті очікуючи ще одного, більш прицільного пострілу.

В коридорі нагорі він випрямився, хапаючи ротом повітря, і побачив, що прохід перед ним устелений мертвими тілами. Великий чорнобородий чоловік, із закривавленим мечем у руці, вовтузився перед дверима, намагаючись їх відчинити.

— Гей! — закричав Ринсвінд. Чоловік обернувся, а тоді, майже несвідомо, вихопив з нагрудного жилета короткого ножа і щосили метнув його. Ринсвінд пригнувся. Позаду нього почувся різкий зойк — лучник, розгублено дивлячись на свій арбалет, впустив його додолу і схопився руками за горло.

Здоровань же потягнувся за іншим ножем. Ринсвінд дикими очима роззирнувся довкола, а тоді, відчайдушно імпровізуючи, випростався у позу чарівників.

Одна його рука відкинулась назад:

— Асоніті! Кйоруча! Бізлблор!

Чоловік завагався, нервово зиркаючи на всі боки в очікуванні магії. Здогад, що магія на цей раз не відбудеться, вдарив його, наче блискавка з неба, і тієї ж миті Ринсвінд, вихором промчавши по проходу, щосили хвицьнув його ногою в пах.

Доки він вищав, тримаючись руками за вразливе місце, чарівник рвучко відчинив двері, заскочив усередину, хутко зачинив їх за собою і вперся у них плечима, віддихуючись.

У кімнаті було тихо. На низькому ліжку мирно посапував Двоцвіт. А на краєчку ліжка, біля його ніг, лежав Багаж.

Ринсвінд ступив кілька кроків уперед — жадібність спонукала його рухатись так плавно, наче він був на маленьких коліщатках. У скрині були торби, в одній з яких він помітив золотий відблиск. На якийсь момент жадібність взяла гору над обачністю, і він обережно простягнув руку до торбини... та який у цьому був сенс? Він вже ніколи не зможе скористатися тими грішми. Неохоче він забрав руку від скрині і раптом, на його подив, її кришка легенько задрижала. Хіба ж вона не зсунулась трохи — так, ніби від подиху вітру?

Ринсвінд поглянув на свої пальці, тоді — на кришку. Вона здавалася важкою і до того ж була оббита мідними штабками. Тепер вона знову лежала цілком непорушно.

Який ще вітер?

— Ринсвінде!

Двоцвіт зіскочив з ліжка. Чарівник шарпнувся назад і зобразив на обличчі щось на зразок усмішки.

— Мій любий друже, дуже вчасно! Зараз ми поснідаємо, а тоді — я певен, ви вже придумали чудову програму на сьогоднішній день!

— Е...

— Прекрасно!

Ринсвінд набрав у груди повітря.

— Послухайте, — з відчаєм почав він, — пропоную поїсти деінде. Там унизу невеличкий безлад після бійки.

— Колотнеча у шинку? Чого ж ви мене не розбудили?

— Ну, розумієте, я — що?

— Я думав, що все чітко пояснив вам сьогодні вранці, Ринсвінде. Я хочу побачити справдешнє морпоркське життя — невільничий ринок, Кубельця повій, храм Дрібних Божеств, Гільдію жебраків... і справжню колотнечу в шинку, — у голосі Двоцвіта з’явилися підозрілі нотки. — Адже у вас все це є? Ну, ви ж мене розумієте — гойдання на люстрах у височенних залах, гарцювання зі схрещеними шпагами на столах — усе те, у що Гран Варвар та Тхір так полюбляють устрягати. Одним словом — азарт!

Ринсвінд повільно осів на ліжко.

— Ви хочете побачити бійку? — перепитав він.

— Так. А що в тому поганого?

— Як мінімум, люди калічаться.

— О, та я не мав на увазі, щоб ми приєднувались. Я тільки хочу подивитись, і все. А ще — побачити декого з ваших уславлених героїв. Вони ж тут є, правда? Це ж не пусті портові балачки? — тепер, на подив чарівника, Двоцвіт майже благав.

— Правда, правда. Ясна річ, вони тут є, — поспішно відповів Ринсвінд. Він на мить уявив їх собі і здригнувся від самої думки.

Всі герої Округлого моря рано чи пізно проходили через анк-морпоркські брами. Більшість з них належали до варварських племен, що жили ближче до замерзлих Серединних земель, — які в певному розумінні спеціалізувалися на експорті героїв своїм сусідам. Майже в усіх них були примітивні чарівні мечі, чиї невгамовні обертони на астральному плані вносили хаос у делікатні експерименти прикладного чарівництва на багато миль навкруги, та Ринсвінд не мав нічого проти цього. Він пам’ятав, що його витурили з магічної академії, тож анітрохи не переймався тим фактом, що одна лиш поява героя біля міської брами була достатньою, щоб реторти починали вибухати, а демони — матеріалізуватися по всьому Магічному кварталу. Ні, йому не подобалося в них зовсім інше: зазвичай вони були суїцидально-понурі на тверезо і маніакально-навіжені напідпитку. Ну, і надто вже багато їх розвелось. Декотрі найбільш популярні місця для розваг поблизу міста у розпалі сезону перетворювались на справжній балаган. Подейкували навіть про те, щоб запровадити певний графік.

Він потер носа. Єдині герої, для яких у нього завжди знаходився час, були Бравд та Тхір, яких наразі не було у місті, та ще Гран Варвар, який за стандартами Серединних земель був практично професором, оскільки умів думати, не ворушачи при цьому губами — цебто мовчки. Подейкували, що Гран вештається десь у поправній стороні.

— Слухай, — сказав врешті чарівник. — Тобі колись доводилося зустрічати варвара?

Двоцвіт заперечно похитав головою.

— Так я і думав, — сказав Ринсвінд. — Що ж, вони — такі...

З вулиці почувся тупіт ніг, наче хтось біг, рятуючи свою душу, а з шинку унизу — звуки чергової колотнечі. Далі почалася якась метушня на сходах, і наступної миті двері різко прочинилися, перш ніж Ринсвінд встиг оговтатися та кинутися до вікна.

Він очікував побачити якогось очманілого пожадливого волоцюгу, але натомість на нього дивилося кругле червоне обличчя сержанта Міської варти. До нього знову повернулася здатність дихати. Аякже. Варта завжди остерігалася надто рано втручатись у будь-які чвари, коли перевага була явно не на її боці. Така робота приносила пенсію, тож приваблювала обережних і вдумливих людей.

Сержант сердито зиркнув на Ринсвінда, а тоді зосередив свою зацікавленість на Двоцвітові.

— Тут у вас, значить, все спокійно? — спитав він.

— О, все гаразд, — відповів Ринсвінд швидко, і перейшов на тробійську. — Двоцвіте, гадаю, нам краще поснідати деінде. Я знаю кілька місць.

Він вийшов у коридор з таким апломбом, на який лиш спромігся. Двоцвіт слухняно пішов слідом, а за кілька секунд сержант захрипів, ніби чимось давився, — Багаж з тріском зачинив свою кришку, встав, потягнувся і попростував за ними.

Вартові витягували тіла із зали шинку на вулицю. Живих серед них не виявилося. Варта подбала про це, надавши їм предостатньо часу, щоб утекти через чорний хід, — зручний компроміс між обережністю та праведністю, що було вигідно для обох сторін.

— Хто усі ці люди? — спитав Двоцвіт.

— Ну, як вам сказати. Звичайні люди, — відповів Ринсвінд. І перш ніж він стримався, якась доля його мозку, що нудилася від бездіяльності, захопила контроль над його ротом і додала: — По суті, герої.

— Справді?

Коли ти однією ногою застряг у сірих міазмах Г’ралля[18], значно легше ступити туди і другою та потонути, аніж продовжувати борсатися. Ринсвінд дав собі волю.

— Так, отой онде — то Еріґ Міцнорук, а оцей он там — Чорний Каптур...

— А Гран Варвар серед них є? — поцікавився Двоцвіт, захоплено роззираючись навкруги. Ринсвінд зібрався з духом і сказав:

— Ото він, позаду нас.

Неймовірність цієї брехні була настільки великою, що її відголоски розійшлися на одному з нижчих астральних планів аж до Кварталу чарівників за рікою, де вона набрала такої запаморочливої швидкості, наштовхнувшись на велетенську стаціонарну електричну хвилю (яка висіла там завжди), що пружно відскочила аж за Округле море. Обертон дійшов аж до самого Грана, який в той час бився з двома гнолями[19] на крихкому виступі високо в горах Кейдрек[20], — і змусив його на мить відчути тривогу, яку він не міг собі пояснити.

Двоцвіт тим часом відкинув кришку Багажу і поспіхом витягував зі скрині важкий чорний куб.

— Фантастично! — вигукнув він. — Удома цьому нізащо не повірять!

— Про що це він? — підозріло запитав сержант.

— Він радіє, що ви нас врятували, — відповів Ринсвінд і скоса поглянув на чорну коробочку, майже певний того, що вона от-от вибухне або видасть якісь химерні звуки.

— Ага, — сказав сержант. Він також придивлявся до коробки.

Двоцвіт радісно їм усміхнувся.

— Я б хотів зазняти цю подію, — повідомив він. — Чи не могли б ви попросити їх всіх підійти і стати біля вікна? Це займе одну хвилину. І... е... Ринсвінде?

— Так?

Двоцвіт став навшпиньки, щоб прошепотіти йому на вухо.

— Сподіваюсь, ви знаєте, що це таке, чи не так?

Ринсвінд збентежено поглянув на коробку. У неї було кругле скляне вічко, що висовувалось в центрі однієї сторони, і гачок, прикріплений позаду.

— Не зовсім, — відповів він.

— Це пристрій, що миттєво робить картинки, — пояснив Двоцвіт. — Зовсім новий винахід. Я дуже ним задоволений, але зачекайте, не думаю, що ці панове могли б — ну, тобто вони можуть почуватися не зовсім спокійно? Чи не могли б ви їм усе пояснити? Я відшкодую їм затрачений час, певна річ.

— У нього є коробка з демоном усередині, що малює картинки, — коротко пояснив Ринсвінд. — Робіть, що каже цей дивак — і отримаєте золото.

Вартові напружено посміхнулись.

— Ринсвінде, я б хотів, щоб ти теж був на картинці. Отак, добре.

Двоцвіт вийняв золотий диск, який Ринсвінд колись вже підмітив, якусь хвилю вдивлявся примруженими очима у його загадкову передню панель, а тоді, пробурмотівши, — тридцяти секунд має бути достатньо, — бадьоро сказав:

— Усміхайтеся, будь ласка!

— Усміхніться, — проскрипів Ринсвінд. Коробочка заджерготіла.

— Готово!

Високо-високо у небі над диском шугав другий альбатрос; насправді так високо, що його маленькі несамовиті оранжеві очі бачили увесь світ і велике, блискуче Округле море, що його оперізувало. До його лапки була прикріплена жовта капсула зі звісткою. А набагато нижче, невидимий серед хмар, той перший птах, що приніс звістку Патрицію Анк-Морпорка напередодні, розмірено махав крилами, повертаючись додому.

Ринсвінд зачудовано дивився на малесеньке квадратне скельце. Ось він тут, наче справжній, — крихітна фігура в натуральному кольорі, що стоїть попереду групи Вартових, чиї перелякані обличчя завмерли у жалюгідній подобі усмішки.

Страх безсловесно витав над групою чоловіків, що нависли над ним з усіх боків, намагаючись зазирнути через його плече і щось таки побачити.

Хитро всміхаючись, Двоцвіт простягнув йому жменю монет, що були, як Ринсвінд упізнав, — чверть-рину, та підморгнув.

— У мене були подібні проблеми, коли я зупинявся на Кавових островах, — сказав він. — Вони думали, що іконограф краде у них частину душі. Сміховинно, еге ж?

— Тряк, — відгукнувся Ринсвінд, а тоді, оскільки цього видалося недостатнім для підтримання розмови з його боку, додав: — Думаю, все ж таки, воно не дуже на мене схоже.

— Ним легко користуватись, — сказав Двоцвіт, не звертаючи уваги на його ремарку. — Погляньте, все, що вам треба зробити, — це натиснути оцю кнопку. Решту іконограф робить сам. А тепер я стану ось тут, поруч Грана, а ви зробите фотографію.

Отримані монети заспокоїли розхвильованих чоловіків у властивий золоту спосіб, а півхвилини по тому Ринсвінд був приємно вражений тим, що тримає в руках маленький скляний портрет Двоцвіта, де той тримає величезний меч і посміхається так, наче усі його мрії здійснилися.

Вони пообідали у невеликому шинку поблизу Латунного мосту[21] (Багаж тим часом спочивав під столом). Їжа та вино, які були значно кращими за ті, що Ринсвінд зазвичай міг собі дозволити, зняли втому, як рукою. Не так уже й погано все складається, — подумав він собі. Трішки винахідливості і ще трохи кмітливості — ось все, що потрібно.

Двоцвіт, здавалося, теж про щось міркував. Задумливо дивлячись на келих із вином, він зауважив:

— У тутешніх шинках, гадаю, частенько б’ються?

— О, навіть дуже.

— Без сумніву, обладнання та інвентар теж зазнає шкоди?

— Обл... А, я зрозумів. Ви маєте на увазі лавки і все таке. Гадаю, так.

— Це, напевне, дуже засмучує власників шинків.

— Насправді, я ніколи про це не міркував. Думаю, в цьому полягає один із ризиків їхньої роботи.

Двоцвіт подивився на нього із серйозним виглядом.

— Я міг би їм допомогти, — сказав він. — Ризики — це те, з чим я працюю. Слухайте, їжа тут — надто масна, вам не здається?

— Ви ж говорили, що хочете спробувати якусь справжню морпоркську їжу, — відповів Ринсвінд. — А до чого тут ризики?

— О, про ризики я знаю все. Це моя робота.

— Здається, саме так ви і сказали. Мені і першого разу не дуже вірилось.

— Та ні, я не йду на ризик. Мабуть, найбільша неприємність зі мною трапилася, коли я якось перевернув чорнильницю. Я оцінюю ризик. День за днем. Чи знаєте ви, які шанси на те, що дім не постраждає від пожежі в районі Червоного Трикутника у Фест Пеларґіку? П’ятсот тридцять вісім до одного. Я вирахував це, — додав він дещо самовдоволено.

— Для..., — Ринсвінд намагався стримати відрижку, — для чого? Даруйте. — Він налив собі ще трохи вина.

— Для..., — Двоцвіт зробив паузу. — Я не можу пояснити це тробійською, — зізнався він. — Моєю мовою це звучить — (тут він вимовив ряд чудернацьких складів).

— Страх-у-ванні, — повторив Ринсвінд. — Кумедне слово! Шо то таке?

— Ну, припустімо, у вас є корабель, навантажений, скажімо, золотими зливками. Він може потрапити у шторм або його можуть захопити пірати. Ви не хочете, щоб таке сталося, тож берете собі страхів-кум. Я вираховую шанси на те, щоб вантаж не був втрачений, виходячи з прогнозів погоди та статистичних даних про піратство за останні двадцять років, тоді додаю похибку, а тоді ви платите мені певну суму грошей відповідно до цих шансів...

— ...і похибки, — діловито підказав Ринсвінд, киваючи пальцем.

— ...а у випадку, якщо ви все ж втратите свій вантаж, я вам відшкодовую збитки.

— Відчаровую?

— Виплачую вам вартість вашого вантажу, — розтлумачив Двоцвіт.

— Ага. Все ясно. Це як битись об заклад, так?

— Заклад? Ну, гадаю, так. У певному розумінні.

— І ви заробляєте гроші на цьому страху-в-ванні?

— Воно дає прибуток від вкладених коштів, звісна річ.

Оповитий теплом від приємного золотистого напою у келиху, Ринсвінд намагався думати про страх-у-ванні в умовах Округлого моря.

— Я все ж не зовсім розумію цей страх-у-ванні, — сказав він твердо, спостерігаючи між іншим, як світ продовжує свій обертальний рух. — Магію — так. Магію я розумію.

Рот Двоцвіта розтягнувся в усмішці.

— Магія — це одне, а відображені-звуки-духів-потойбіччя — це інше, — сказав він.

— Га?

— Що-що?

— Те смішне слівце, що ви сказали, — сказав Ринсвінд нетерпляче.

— Відображені-звуки-духів-потойбіччя?

— Ніколи такого не чув.

Двоцвіт налаштувався пояснювати.

Ринсвінд налаштувався його зрозуміти.

Пополудні вони довго оглядали місто, рухаючись у поправному напрямку від ріки. Двоцвіт йшов попереду, розмахуючи дивною коробочкою, що висіла у нього на шиї на короткому ремені. Ринсвінд плентався позаду, стогнучи та зупиняючись раз за разом, щоб перевірити, чи його голова все ще тримається на плечах.

За ними назирці йшов ще дехто. У місті, де публічні страти, дуелі, поєдинки, чвари між магами і незвичайні пригоди відбувалися практично щодня, мешканці опанували професію зацікавленого глядача і довели її до абсолютної довершеності. Вони були, всі до одного, професійні роззяви. Хай там як, Двоцвіт з ентузіазмом продовжував робити знімок за знімком людей, зайнятих — як він це пояснив — звичайними повсякденними справами, і оскільки чверть-рину послідовно опинялося щоразу в іншій долоні, «за завданий клопіт», — невдовзі за ним потягнулася довга черга ошелешених і щасливих нуворишів на той випадок, якби цей схиблений вибухнув фонтаном золота.

У храмі Семирукого Сека на поспішно скликаних зборах жерці та майстри ритуальної пересадки серця дійшли згоди, що статуя Сека заввишки сто спан[22] була занадто священною, аби з неї робили магічні знімки, але плата в розмірі двох рину дивовижним чином змусила їх змінити свою точку зору і погодитись, що, можливо, не такий Він уже й святий.

Тривала зустріч у Кубельцях повій завершилась низкою яскравих і повчальних знімків, декотрі з яких Ринсвінд приховав у рукаві, щоб пізніше детально вивчити при зачинених дверях. Коли памороки в його голові розвіялись, він почав серйозно мізкувати над тим, як працює іконограф.

Усі чарівники, навіть ті, кого вважали невдахами, знали, що деякі речовини реагують на світло. Можливо, на ті скельця вплинув якийсь таємничий процес, що заморозив світло, яке крізь них проходило? В усякому разі, щось на те схоже. Ринсвінд завжди підозрював, що десь повинно існувати щось краще за магію. Досі він, як правило, не знаходив цьому підтвердження.

Хай там як, незабаром він не пропускав жодної нагоди зробити знімок. Двоцвіт був цьому тільки радий, адже тепер він також міг з’являтись на своїх знімках. Власне, у цей момент Ринсвінд зауважив щось дивне. Коробка наділяла свого власника певною силою — вона проявлялася в тому, що хто б не опинився перед її гіпнотичним скляним оком, покірно слухався найбільш категоричних наказів щодо пози та виразу обличчя.

І от, саме коли він був зайнятий дослідженням цього феномена на площі Розбитих місяців[23], прийшла біда.

Двоцвіт прийняв відповідну позу, щоб сфотографуватись з приголомшеним продавцем талісманів, — чергова юрба прихильників уважно стежила за ним, на випадок якби він утнув якусь кумедну дурницю.

Ринсвінд опустився на одне коліно (те, з якого легше було знімати), і натиснув на чарівний гачок.

Коробка озвалася:

— Нічого не вийде. В мене закінчилась рожева фарба.

Перед його очима відкрилися досі непомічені дверцята.

Маленька зелена гуманоїдна фігурка, вкрита огидними бородавками, висунулася звідти, показала дощечку з палітрою кольорів у своїй пазуристій руці і заверещала на нього.

— Немає рожевої! Бачиш? — проскреготів гомункул. — Нема чого тиснути на гачок, коли закінчилась рожева, еге ж? Якщо ти хотів рожевої фарби, не треба було стільки знімкувати молодих панянок, так? Відтепер це — монохром, друже. Ясно?

— Ясно. Так, авжеж, — сказав Ринсвінд. В одному неосвітленому кутку коробочки — як йому здалося, він побачив мольберт і малесеньке неприбране ліжко. Він все ж сподівався, що йому це здалося.

— Бувай, якщо все зрозуміло, — сказав бісик і гримнув дверцятами. Ринсвінду здалося, що він чує зсередини приглушені звуки: чиєсь бурмотіння і скрип підлоги, по якій совгають стільцем.

— Двоцвіте... — почав було він, піднявши голову.

Двоцвіт щез. Пильно вдивляючись у метушливу юрбу навколо, Ринсвінд відчув, як колючий холод мурахами пробіг по спині, і тут хтось легенько тицьнув йому чимось твердим у поперек.

— Обертайся, але повільно, — сказав голос, що звучав, як чорний шовк на дотик. — Або ж прощайся зі своїми нирками.

Юрба зацікавлено спостерігала. День обіцяв бути приємним.

Ринсвінд повільно обернувся, відчуваючи, як вістря меча ковзає по його ребрах. По інший бік леза він упізнав Стрена Візела — злодія, лютого головоріза, невдоволеного претендента на титул найбільшого мерзотника в світі.

— Здоров, — сказав він мляво. За кілька ярдів[24] від них він помітив кількох непривітних чоловіків, що піднімали кришку Багажу і збуджено тицяли на торбинки із золотом. Візел посміхнувся. Це ще більше спотворило його перетяте шрамом обличчя.

— Я тебе знаю, — сказав він. — Чарівник-пройдисвіт. Що то за Річ?

Ринсвінд зауважив, що кришка Багажу ледь тремтіла, хоча вітру не було. А він усе ще тримав у руках коробку, що робила знімки.

— Оце? Це робить картинки, — весело відповів він. — Гей, ану поусміхайся отак ще хвильку, гаразд? — він хутко відступив назад і націлив на нього коробку.

Візел вагався якусь мить, а тоді гаркнув:

— Що?

— Усе гаразд, просто всміхайся отак ще трохи... — попрохав Ринсвінд.

Злодій засумнівався, а тоді щось пробурчав і опустив меча. Пролунало клац у супроводі переляканого вереску на два голоси. Ринсвінд не озирався, побоюючись, що побачить жахливі речі, як йому підказувала інтуїція, тож на той момент, коли Візел повернувся по нього, він вже був на іншому боці площі і навіть не думав зупинятись.

Альбатрос велично спускався з-під хмар широкими, повільними змахами крил, втім, цей спуск ганебно закінчився шквалом пір’я та глухим звуком, коли він важко гепнувся на свою платформу у пташиному дворі Патриція.

Доглядач птахів, подрімуючи на сонці і зовсім не сподіваючись отримати ще одну заморську звістку сьогодні — так швидко після тієї, що надійшла вранці, схопився на ноги і почав вдивлятися в небо.

Через кілька секунд він мчав коридорами палацу, тримаючи в руці капсулу з повідомленням і — через недбалість, спровоковану несподіванкою — посмоктуючи на тильному боці долоні дошкульну рану від удару дзьобом. Ринсвінд чимчикував провулком, не зважаючи на сердиті верески, що лунали зі знімкувальної коробки, потім перемахнув через високу стіну — від чого його обшарпана мантія тріпотіла навколо нього, наче пір’я скуйовдженої галки. Він приземлився у передньому дворі крамниці з килимами і, розкидавши на своєму шляху крам та покупців, вигулькнув через чорний вхід на її іншому боці з вибаченнями напоготові, після чого прослизнув ще одним провулком, і коли вже було збирався бездумно пірнути у води ріки Анк, — спинився, небезпечно балансуючи біля самого краю води.

Кажуть, існують певні загадкові ріки, один ковток води з яких може коштувати людині життя. Долаючи щоразу свій бурхливий шлях через двоєдине місто, ріка Анк цілком могла виявитись однією з таких рік.

У далині до обурених криків додалася пронизлива нота жаху. Ринсвінд відчайдушно озирнувся навкруги, чи нема десь поблизу човна або поручня на гладких стінах обабіч нього. Він потрапив у пастку.

Непрохане, з глибин його свідомості почало виринати заклинання. Було б неправдою сказати, що він колись його вивчив: це воно його вивчило. Через той епізод його виключили з Невидної академії: побившись об заклад, він насмілився зазирнути у сторінки «Октави»[25] — останньої наявної копії особистого гримуару[26] Творця (поки бібліотекар Академії був зайнятий іншими справами). Заклинання вискочило зі сторінки і тут же глибоко врізалося у його розум, звідкіля навіть спільні зусилля талантів Факультету медицини не змогли його дістати. Які саме чари то були — вони також не могли впевнено сказати, окрім факту, що це було одне з восьми основних заклинань, хитромудро вплетених в саму канву часу та простору як таких.

Відтоді заклинання виявляло тривожну властивість: коли Ринсвінд почувався стомленим, а особливо коли йому загрожувала небезпека, воно домагалося, щоб його промовили.

Він заціпив зуби, та перший склад десь у кутику рота вже пробивався назовні. Його ліва рука мимовільно піднялася догори і, коли довкола нього закрутився вихор магічної сили, почала сипати октаринові іскри...

Багаж метнувся за кут, задіявши усі свої кількасот колінець, що рухалися швидко і злагоджено, наче поршні.

Ринсвінд позіхнув. Заклинання вмерло, так і не народившись.

А скрині, здавалося, анітрохи не заважав ні декоративний килимок, похапцем накинутий на неї, ні злодюга, якого вона волочила за собою, защемивши йому руку кришкою. Це був, у прямому розумінні, мертвий вантаж. В іншому місці з-під кришки стирчали рештки того, що колись було двома пальцями, — невідомо чиїми.

Багаж зупинився за кілька футів[27] від чарівника і за хвилю сховав свої ніжки. У нього не було очей, принаймні таких, щоб Ринсвінд міг помітити, однак він був впевнений, що Багаж пильно на нього дивиться. В очікуванні.

— Киш! — сказав він безсило. Багаж не поворухнувся, зате його кришка зі скрипом відчинилася і виплюнула мертвого злодія.

Ринсвінд пригадав собі золото. Ймовірно, скрині потрібно було мати господаря. Невже вона обрала його, за відсутності Двоцвіта?

Починався відлив, і тепер він бачив, як у жовтому вечірньому світлі різний непотріб спливав по воді вниз до Річкової брами, розташованої якихось сто ярдів нижче за течією. Це було секундною справою — відрядити мертвого злодія в останню подорож водами Анку. Навіть якщо його пізніше знайдуть, навряд чи це когось зацікавить. А от акули у гирлі ріки звикли до регулярних і ситних сніданків.

Ринсвінд дивився, як тіло відносить водою, і обмірковував свій наступний крок. Багаж, напевне, уміє триматись на воді. Все, що йому треба було зробити, — це дочекатись сутінків, а тоді вислизнути, коли вода спаде. Нижче по ріці було чимало місць, де він міг вибрести на берег, ну а тоді — якщо Патрицій і справді розіслав про нього попередження, змінити одяг, поголитись — це мало б вирішити проблему. В будь-якому разі є й інші землі, а в нього є мовний хист. Хай лиш він добереться до Химерії чи Ґоніму, чи Екелпону[28], і жодна армія не зможе його повернути. А тоді — багатство, комфорт і безпека.

Звісно, була ще проблема з Двоцвітом. Ринсвінд дозволив собі відчути сум, втім ненадовго.

— Могло бути й гірше, — сказав він, наче прощаючись. — Це могло б статися зі мною.

Він хотів рушити з місця, аж раптом виявив, що його мантія зачепилась за якусь перешкоду.

Витягнувши шию, він побачив, що за її край міцно вхопилася кришка Багажу.

— О, Ґорфале, — привітно сказав Патрицій. — Заходь. Сідай. Може, я вмовлю тебе спробувати зацукровану морську зірку?

— Я до ваших послуг, володарю, — спокійно відповів старий чоловік. — Окрім, мабуть, всього, що має стосунок до консервованих голкошкірих.

Патрицій знизав плечима і кивнув на згорток, що лежав на столі.

— Прочитай оце, — сказав він.

Ґорфал взяв у руки пергамент — одна його брова тихенько поповзла вгору, коли він побачив знайомі ідеограми Золотої імперії[29]. Якусь хвилю він мовчки читав, а тоді обернув пергамент іншим боком, щоб поглянути на печатку на звороті.

— Відомо, що ти вивчав Управління справами Імперії, — сказав Патрицій. — Чи можеш ти це пояснити?

— Знання державного управління більше стосується вивчення певного складу розуму, аніж тлумачення окремих подій, — відповів старий дипломат. — Звістка, безумовно, цікава, однак цілком очікувана.

— Сьогодні вранці Імператор наказав, — Патрицій дозволив собі розкіш скорчити гримасу, — наказав мені, Ґорфале, захищати оту особу на ім’я Двоцвіт. А тепер схоже на те, що його хтось убив. Тобі це не видається дивним?

— Ні. Імператор — як мала дитина. Він — ідеаліст. Запальний. Бог для своїх людей. Тоді як лист, що прийшов пополудні, — якщо я не помиляюсь, від Дев’яти Мінливих Дзеркал, Великого візира. Він усе своє життя провів на службі у кількох імператорів. Він сприймає їх як необхідний, проте надокучливий компонент успішного управління Імперією. Він не любить, коли трапляється щось недоречне. Імперія була створена саме завдяки тому, що не допускала подібних речей. Принаймні так він вважає.

— Починаю розуміти — сказав Патрицій.

— Саме так, — Ґорфал усміхнувся в бороду. — Цей турист якраз і є чимось недоречним. Погодившись з волею свого повелителя, Дев’ять Мінливих Дзеркал, безперечно, вживе власних заходів, які гарантуватимуть, що певний мандрівник не повернеться додому з імовірною хворобою невдоволення. Імперія хоче, щоб люди залишались там, де вона їм наказує. Тож як буде зручно, якщо цей Двоцвіт щезне назавжди у варварських землях. Тобто тут, володарю.

— І яка ж твоя порада? — запитав Патрицій.

Ґорфал розвів руками.

— Просто не втручатись. Справи самі про себе подбають. Хоча, — він задумливо потер вухо, — можливо, Гільдія найманців...

— О, так, — відгукнувся Патрицій. — Гільдія найманців. Хто там у них наразі президент?

— Злорф М’якоступ, володарю.

— Побесідуй з ним.

— Авжеж, володарю.

Патрицій кивнув. Це було таки полегшення. Він погоджувався з Дев’ятьма Мінливими Дзеркалами — життя таки досить непроста річ. Людям краще залишатись на своєму місці.

Яскраві сузір’я осяяли дискосвіт. Один за одним торговці зачиняли віконниці у своїх крамницях. Один за одним злодюги, шахраї, волоцюги, ілюзіоністи, відступники та нічні квартирні крадії прокидалися і снідали. Чарівники бралися за свої багатовимірні справи. Цієї ночі склався союз двох потужних планет, і містом уже витав легкий туман від перших вранішніх чарів.

— Послухай, — сказав Ринсвінд, — так діла не буде. — Він трішки відсунувся вбік. Багаж, зі зловісно роззявленою кришкою, слухняно посунувся за ним. У Ринсвінда промайнула думка зробити відчайдушну спробу і відскочити на безпечну віддаль. Кришка ляснула, наче читала його думки.

Хай там як, сказав він собі, майже зневірившись, — бісова штука переслідуватиме мене й надалі. Багаж виглядав впертим і рішучим. Навіть якщо йому вдасться дістатися до коня, він мав недобре передчуття, що Багаж переслідуватиме його у своєму темпі. І так без кінця. Перепливатиме ріки й океани. Поволі надолужуючи відстань, коли йому потрібно буде зупинитись, щоб перепочити. А тоді одного дня, в якомусь екзотичному місті та багато років по тому, він почує, як сотні ніжок тупотять по дорозі, поспішаючи за ним...

— Ти обрав собі не того! — застогнав він. — Це не моя провина. Я його не викрадав!

Скриня трохи підсунулась уперед. Тепер між п’ятами Ринсвінда і рікою залишалась тільки вузька смуга слизького пірсу. Раптовий проблиск інтуїції попередив його, що скриня зможе плисти швидше, ніж він сам. Він намагався не думати про те, на що це було б схоже — втопитися в ріці Анк.

— Знаєш, він не зупиниться, доки ти не піддасися, — доброзичливо сказав тихий голос.

Ринсвінд опустив очі на іконограф, що все ще висів у нього на шиї. Його дверцята були відчинені, і гомункул був там — спершись на одвірок, попахкуючи люлькою та спостерігаючи за усім, що відбувалося, з очевидним задоволенням.

— Принаймні, я заберу тебе зі собою, — процідив Ринсвінд.

Бісик вийняв трубку з рота.

— Що ти сказав? — запитав він.

— Я сказав, що заберу тебе зі собою, чорт забирай!

— Опануй себе, — бісик багатозначно постукав по боковій панельці коробки. — Побачимо, хто першим потоне.

Багаж позіхнув і підсунувся трішечки ближче.

— Ну, гаразд, — роздратовано відповів Ринсвінд. — Але дай мені час подумати.

Багаж неквапом позадкував. Ринсвінд прослизнув назад на відносно безпечне місце і сів, притулившись спиною до стіни. За річкою горіли вогні міста Анк.

— Ти ж чарівник, — сказав бісик-знімкар. — Ти придумаєш спосіб його знайти.

— Боюся, не такий уже я й чарівник.

— Ти ж можеш на кожного просто налетіти і перетворити його на черв’яка, — підбадьорливо додав бісик, пропустивши повз вуха його останню репліку.

— Ні. Перетворення на тварин — це заклинання восьмого рівня. А я ж навіть не закінчив підготовчий. Я знаю тільки одне заклинання.

— Що ж, цього досить.

— Сумніваюся, — понуро відповів Ринсвінд.

— І все-таки, що воно робить, оте твоє заклинання?

— Не знаю. Не хочу взагалі про це говорити. Та щиро кажучи, — зітхнув він, — від усіх заклинань небагато користі. Потрібно три місяці, щоб запам’ятати навіть простеньке, а тоді, щойно ти ним скористався — фіть! — і його нема. Ось чому усі магічні справи такі безглузді. Ти витрачаєш двадцять років на те, щоб навчитися заклинанню, яке змушує нагих дів з’явитись у твоїй опочивальні, а тоді ти настільки одурманений випарами ртуті і напівсліпий від читання старих гримуарів, що не пам’ятаєш подальших подій.

— Я завжди уявляв собі це по-іншому, — сказав бісик.

— Отакої! Слухай — це все неправильно. Коли Двоцвіт сказав, що у них в Імперії є кращі чари, я думав — я подумав...

Бісик дивився на нього і чекав продовження. Ринсвінд подумки вилаявся.

— Гаразд, якщо тобі так кортить знати, я подумав, що він не мав на увазі магію. Магію як таку.

— Тоді що б це могло бути?

Ринсвінд став почуватися справді кепсько.

— Не знаю, — сказав він. — Може, інший підхід до речей. Щось таке, в чому було б більше сенсу. Приборкання... загнуздання блискавки чи щось подібне.

Бісик кинув на нього співчутливий погляд.

— Блискавка — це списи, що їх жбурляють велетні-громовержці, коли б’ються один з одним, — м’яко зауважив він. — Це встановлений метеорологічний факт. Її не можна приборкати чи загнуздати, як ти собі це уявляєш.

— Я знаю, — сказав Ринсвінд нещасним голосом. — Це слабке місце в моєму аргументі, згоден.

Бісик кивнув головою і щез у глибині іконографа. За якусь хвилю Ринсвінд відчув запах підсмаженого бекону. Він чекав, аж доки його шлунок більше не міг витримувати такої муки, і постукав по коробці. Бісик з’явився знову.

— Я ото думав над тим, що ти сказав, — почув Ринсвінд перш, ніж встиг розтулити рота. — Та навіть якщо б тобі вдалося загнуздати її, наче коня, — як би ти змусив її тягнути віз?

— Що ти таке верзеш?

— Блискавка. Вона рухається вниз і вгору. А ти хочеш, щоб вона рухалася уперед. У будь-якому випадку, вона би спалила упряж.

— Начхати мені на блискавку! Як я можу думати, коли мої кишки грають марша?

— То з’їж що-небудь. Проста логіка.

— Як? Щоразу як я ворухнуся, ця клята скриня шкіриться на мене — ледве з петель не злітає.

Багаж, наче за підказкою, широко позіхнув.

— Бачиш?

— Вона не намагається тебе вкусити, — сказав бісик. — Там усередині є їжа. З тебе, замореного голодом, їй — користь невелика.

Ринсвінд вдивився у темне нутро Багажу. Там, серед безладної купи коробок і торбин із золотом, справді були декілька пляшок та пакунків у вощеному папері. Він зловтішно реготнув, а тоді пішов на безлюдний пірс і тинявся там доти, доки не знайшов кусок дерева потрібного розміру, засунув його так делікатно, як лиш зміг, у щілину між кришкою та самою скринею — і витягнув зісередини один з пласких пакунків.

То виявилось сухе печиво, що було твердим, як кора діамантового дерева.

— ‘рокляття, — промимрив він, тамуючи язиком біль у зубах.

— «Пігулки для травлення Капітана Ейтпантера» у поміч мандрівникам, саме те, що треба, — підказав бісик, визираючи з порога своєї коробки. — Врятували не одне життя у морських подорожах, ой, не одне.

— Ну, звісно. Ти використовуєш їх як рятівне коло чи просто згодовуєш акулам і спостерігаєш, як вони, типу, тонуть? А в пляшках що? Отрута?

— Вода.

— Але ж води повно усюди! Чого б він надумав везти її зі собою?

— Довіра.

— Довіра?

— Еге ж. До тутешньої води її у нього нема. Розумієш?

Ринсвінд відкоркував одну з пляшок. Рідина всередині, може, колись і була водою. Вона була абсолютно без смаку і не мала жодних ознак живої енергії.

— Ні запаху, ні смаку, — пробурчав він.

Багаж неголосно рипнув, привертаючи увагу. Неквапливо, з умисно-загрозливим виглядом він гримнув своєю кришкою, змоловши імпровізовану підпорку Ринсвінда, наче сухий батон.

— Ну добре, добре, — сказав він. — Я думаю.

Штаб-квартира Їмора містилася в Похилій вежі на перехресті Слизької вулиці та Скрижанілої алеї. Опівночі самотній вартовий, нудячись о пізній порі, поглянув на небо, де планети вишикувались, мов на парад, і подумав знічев’я, які ж переміни долі вони могли йому віщувати.

Почувся звук — такий тонкий і тихий, наче комар позіхнув.

Вартовий окинув поглядом безлюдну вулицю, і тут помітив, як місячне сяйво відблискує від чогось, що лежало в багнюці за кілька ярдів від нього. Він підібрав знахідку. То було золото, по якому ковзали місячні промені, — він охнув, і його здивування покотилося гучною луною по алеї.

Знову почувся тихенький звук — і ще одна монета викотилася в рівчак на іншому боці вулиці.

Поки він її підбирав, трохи подалі вигулькнула і завертілася дзиґою третя. Він пригадав, що золото, кажуть, утворюється з кристалізованого зоряного сяйва. До цього моменту він ніколи не вірив, що це правда — що щось таке важке, як золото, може впасти просто з неба.

Коли він дістався до кінця алеї, впало ще декілька. Та їх ще залишалось повно у торбині, тож Ринсвінд, натужившись, поклав її собі на голову.

Отямившись, вартовий побачив перед собою шалені очі чарівника, який наставив на його горло меча. Крім того, щось — у темряві було важко розібрати, що саме — міцно тримало його за ногу.

Це був затиск, розрахований на те, щоб збити з пантелику, — було ясно, що нападник міг би схопити його набагато міцніше, якби захотів.

— Де він, той багатий чужеземець? — просичав чарівник. — Швидко!

— Що це тримає мене за ногу? — налякано пробелькотів неборак. Він спробував звільнитися з невидимих лещат і відчув, що тиск посилився.

— Тобі краще не знати, — відповів Ринсвінд. — Не смикайся, будь ласка. То де чужинець?

— Його тут нема! Вони повели його до Товстопуза у шинок! І чого раптом усі його шукають! Ти — Ринсвінд, так? Скриня — скриня, що кусає людей, — о-ні-ні-ні-ні-ні... не треба-а-а-а-а...

Ринсвінд пішов, і вартовий відчув, що невидимий загарбник його ноги послабив — чи, йому було моторошно навіть подумати про таке, воно послабило — свій затиск. А тоді, якраз коли він намагався зіпнутися на ноги, щось велике, важке і квадратне налетіло на нього у темряві і помчало далі, слідом за чарівником. Щось із сотнею ніжок.

Маючи на допомогу тільки свій власноруч зроблений розмовник, Двоцвіт намагався пояснити таємниці страху-в-ванні Товстопузові. Огрядний чоловік слухав уважно, поблискуючи своїми маленькими чорними очима.

За цим усім, потішаючись, спостерігав Їмор, що сидів за столом навпроти і час від часу кидав недоїдки з тарілки одному зі своїх воронів. Біля нього туди-сюди походжав Візел.

— Ти надто нервуєшся, — сказав Їмор, не зводячи очей з двох чоловіків, що сиділи навпроти. — Я це відчуваю, Стрене. Ну хто б насмілився напасти на нас отут? А чарівник появиться. Надто великий він боягуз, щоб не прийти. І спробує з нами торгуватись. А ми його візьмемо. І золото. І скриню теж.

Єдине вціліле око Візела спалахнуло хижим вогнем, і він вдарив кулаком по долоні своєї другої руки, затягнутої в чорну рукавицю.

— Хто б міг подумати, що стільки мудрої грушки росте по всьому диску? — не міг заспокоїтись він. — Звідки ж нам було знати?

— Ти надто вже нервуєшся, Стрене. Цього разу, я певен, ти не схибиш, — сказав Їмор дружелюбно.

Його заступник роздратовано чмихнув і пішов муштрувати своїх людей. Їмор продовжував пильнувати туриста.

Як не дивно, куций чоловік, здавалося, не усвідомлював усю серйозність свого становища. Їмор кілька разів помічав, як він обводить залу шинку цілком задоволеним поглядом. Попри те він без упину щось говорив Товстопузу, а тоді Їмор побачив, як якийсь папір перейшов з рук в руки. І Товстопуз дав чужинцю кілька монет. Дивина, та й годі.

Коли Товстопуз нарешті встав і перевальцем подибав повз стілець, на якому сидів Їмор, рука ватажка усіх злодіїв вистрелила, наче сталева пружина, і схопила товстуна за фартух.

— Що це у вас там відбувалося, друже? — спокійно запитав Їмор.

— Н-нічого, Їморе. Суто приватна справа, начебто.

— Між друзями немає секретів, Товстопузе.

— Еге. Та я й сам не дуже розумію, що воно таке, чесно. Знаєш, щось типу парі? — проторохтів нервово шинкар. — Страх-у-ванні, так воно називається. Це ніби побитись об заклад, що «Тріснутий барабан» не згорить.

Їмор прикував Товстопуза поглядом до місця і не відпускав, аж доки той не сіпнувся від страху і цілковитого зніяковіння. Тоді головний злодій розсміявся.

— Оця проїдена черв’яками стара трухлява халабуда? — сказав він. — Той чоловік, напевне, несповна розуму!

— Так, але ж грошовитий. Він каже тепер, що у нього є — не пригадаю те слово, щось пов’язане із кумом — так ти можеш назвати заставлені гроші, — які сплатять люди, на яких він працює в Агатійській імперії, якщо «Тріснутий барабан» згорить. Не те, щоб я такого сподівався. Щоб згорів. «Тріснутий барабан». Тобто. Ну, тобто наче дім для мене є, мій «Барабан»...

— Ба, а ти не повний дурень! — завершив розмову Їмор і відштовхнув від себе шинкаря.

Двері з гуркотом відчинились, мало не вирвавши завіси, і гепнули в стіну позаду.

— Гей, це ж мої двері! — загорлав Товстопуз. Наступної миті він усвідомив, хто саме завітав у його шинок, і вчасно шмигнув під стіл, ухилившись від короткого чорного дротика, що просвистів через залу і уп’явся в дерев’яну панель стола.

Їмор простягнув руку до глечика і налив собі ще пива.

— Не присядеш біля мене, Злорфе? — запропонував він спокійним тоном. — І забери свого меча, Стрене. Злорф М’якоступ — наш друг.

Президент Гільдії найманців склав свою духову трубку і вставив її у чохол одним швидким вправним рухом.

— Стрене! — повторив Їмор.

Злодій у чорному невдоволено зашипів, але вклав у піхви свого меча. Його рука, втім, залишилась лежати на руків’ї, а очі продовжували стежити за найманцем.

Це було непросто. Просування по кар’єрній драбині у Гільдії найманців відбувалося за результатами конкурсного іспиту, і практичне завдання було його найважливішою, якщо не Єдиною частиною. Тому широке, відкрите обличчя Злорфа було безладно всіяне рубцями — як наслідок багатьох надто близьких сутичок. Воно, скоріш за все, ніколи не вирізнялося особливою красою і без того — подейкували, що Злорф обрав собі професію, яка асоціюється з чорними капюшонами, плащами та нічними прогулянками здебільшого через те, що в його родині простежувалась спадкова світлобоязнь, чимось схожа на ту, що в тролів. Люди, які наважувалися сказати таке в межах чутності Злорфа, як правило повертались додому, несучи свої вуха в капелюсі.

Він зійшов сходами вниз у супроводі групи найманців. Зупинившись прямо перед носом Їмора, він сказав:

— Я прийшов по туриста.

— Хіба ця справа тебе якось стосується, Злорфе?

— Авжеж. Ґрінджо, Ермонде — візьміть його.

Двоє найманців виступили вперед. Тут перед ними з’явився Стрен: меч матеріалізувався за дюйм від їхніх горлянок так блискавично, що здавалось, йому не довелося щойно розсікти між ними повітря.

— Можливо, мені вдасться вбити тільки одного з вас, — прогарчав він, — та пропоную вам самим вирішити — кого?

— Поглянь вгору, Злорфе, — озвався Їмор.

Ціла низка жовтих, зловісних очей лупала вниз із темряви поміж крокв.

— Ще крок, і ви підете звідси, не дорахувавшись власних очей, — попередив ватажок злодюг. — Тож сядь, випий пива, Злорфе, і поговорімо про це як розумні люди. Я вважав, у нас з тобою — угода. Ти не грабуєш — я не вбиваю. Не за плату принаймні, — додав він за якусь хвилю.

Злорф узяв запропонований кухоль.

— Отже? — сказав він. — Я його вб’ю. Тоді ти його пограбуєш. Кумедний чоловічок за отим столом — це він?

— Так.

Злорф перевів погляд на Двоцвіта, який привітно йому всміхався, і знизав плечима. Він рідко витрачав час на марні роздуми, чому одні люди бажають смерті іншим. Він просто заробляв собі на життя.

— Хто твій клієнт, дозволь поцікавитись? — не стримався Їмор.

Злорф підняв руку на знак протесту:

— Даруй! Професійна етика.

— Так, звісно. До речі...

— Що?

— Гадаю, кілька моїх людей чатують надворі...

— Чатували.

— А ще двійко перед входом будинку на іншому боці вулиці...

— Були колись.

— І двоє лучників на даху.

Сумнів пробіг обличчям Злорфа, як чорна тінь по добре зораному полі.

Двері знову відчинилися навстіж, добряче прибивши найманця, що стояв біля них.

— Припиніть це! — зверескнув Товстопуз, визираючи з-під стола.

Злорф та Їмор витріщилися на постать, що стояла на порозі. Вона була невисока, огрядна і розкішно вбрана. Дуже розкішно вбрана. Позаду неї невиразно окреслювалися кілька високих, кремезних тіней. Дуже високих, загрозливих тіней.

— Хто це? — спитав Злорф.

— Я його знаю, — відповів Їмор. — Його звати Рерпф. Він — власник шинку «Ситний таріль» трохи далі звідси, біля Латунного мосту. Стрене, прибери його.

Рерпф підняв догори руку, унизану перснями. Стрен Візел застиг на півдорозі до дверей, побачивши, як декілька великих тролів, переступили через поріг, пригнувши голови, і стали по обидва боки від товстуна, кліпаючи очима, незвиклими до освітлення.

На довжелезних, як два провислі мішки з мукою, руках випиналися м’язи, наче стиглі дині. Кожен троль тримав бойову двосічну сокиру. Між великим та вказівним пальцями.

Товстопуз виліз із свого сховку, червоний від гніву, мов печений рак.

— Геть! — заверещав він. — Заберіть звідси отих тролів!

Ніхто не поворухнувся. У залі раптом стало тихо. Товстопуз швидко озирнувся довкола себе. До нього поволі почало доходити, що він сказав і кому. Не стримавшись, він тихенько заскімлив, чого йому хотілося не вперше за цей вечір.

Він вже був біля дверей, що вели до комірок, коли один з тролів недбалим рухом руки, завбільшки як добрий огузок, запустив сокирою через залу. Двері ляснули і з оглушливим тріском розкололися навпіл — все злилося в один звук тієї миті, коли у них поцілила сокира.

— Трясця! — вигукнув Злорф М’якоступ.

— Чого тобі треба? — запитав Їмор.

— Я представляю Гільдію купців та крамарів, — поважно сказав Рерпф. — Щоб захистити наші інтереси, так би мовити. А саме отого куцого чоловіка.

Їмор насупив брови.

— Даруйте, — сказав він. — Мені почулось, ви сказали Гільдію купців?

— І крамарів, — підтвердив Рерпф. За його спиною, окрім інших тролів, тепер з’явилося кілька чоловіків, чиї обличчя здалися Їмору начебто знайомими. Ймовірно, він бачив їх раніше за шинквасом — з одного чи іншого боку. Невиразні постаті, яких легко не помітити і ще легше забути. Десь на задвірках свідомості почало зароджуватися неприємне відчуття. Він подумав собі, як ото бути, скажімо, лисицею, яка раптом зустрілась із роздратованою вівцею. Вівцею, яка до того ж може дозволити собі найняти на службу вовків.

— І скільки часу, дозволю собі запитати, ця — Гільдія — існує? — продовжив він.

— Від сьогодні пополудні, — відповів Рерпф. — А я, знаєте, — заступник цехмайстра у справах туризму.

— Про який саме туризм ви говорите?

— Е... ми в цьому не зовсім впевнені...— загнувся Рерпф. Якийсь старий з бородою висунув голову з-за плеча заступника і проквоктав:

— Від імені виноторговців Морпорка, кажу вам — Туризм означає Бізнес. Ясно?

— І що? — сухо сказав Їмор.

— А те, що ми захищаємо свої інтереси, як я вже казав, — відповів Рерпф.

— ЗЛОДІЇВ ГЕТЬ, ЗЛОДІЇВ ГЕТЬ! — почулося квоктання старого виноторговця. Кілька чоловіків підхопили заклик. Злорф вищирився.

— І найманців туди ж! — не вщухав старий. Злорф загарчав.

— Все очевидно, — продовжив Рерпф. — Коли тут довкола грабують та вбивають посеред вулиці, які ж враження повинні залишитися в туристів? Ви долаєте чималий шлях, щоб побачити наше прекрасне місто з його багатьма історичними та культурними пам’ятками, познайомитись з його самобутніми звичаями, і одного ранку бачите, як ваше мертве тіло лежить у канаві якогось провулка чи, що теж вірогідно, спливає водами Анку, — як же ви зможете розповісти своїм друзям, як чудово проводите тут час? Визнайте правду — вам треба рухатися в ногу з часом.

Злорф та Їмор перекинулися поглядами.

— Авжеж, треба — чи не так, Злорфе? — сказав Їмор.

— То починаймо, друзяко, — погодився Злорф. Одним вправним рухом він вихопив і приклав до рота духову трубку, і дротик зі свистом полетів у бік троля, що стояв попереду. Той закрутився на місці, і щосили метнув свою сокиру, яка гулко пронеслася над головою найманця та поцілила у безталанного злодія за його спиною.

Рерпф пригнувся, і троль позаду, не гаючи часу, підняв самостріл і випустив стрілу, що швидше скидалась на гарпун — така була довга, — у найближчого найманця. Це був тільки початок...

Як зазначалося раніше, той, хто здатен сприймати випромінювання насиченого октарину — восьмого кольору, пігменту Уяви — може бачити те, що іншим недоступно.

Сталося так, що Ринсвінд, поспішаючи крізь людні, освітлені спалахами вогнів базари Морпорка, з Багажем, що плентався за ним по п’ятах, нехотячи штовхнув високу темну постать, обернувся, щоб відповідно лайнутися, і побачив перед собою Смерть. Це був Смерть[30], певна річ. Хто ж іще розгулює базаром з порожніми очницями, та й коса за плечима тільки підтверджувала його здогад. Поки Ринсвінд стояв і дивився на нього, заклякнувши від страху, закохана пара, сміючись над якимось зі своїх приватних жартів, пройшла просто крізь примару і навіть того не помітила.

Смерть, наскільки це було можливо для того, чиє обличчя не здатне на мімічні рухи, мав здивований вигляд.

— РИНСВІНДЕ? — промовив Смерть таким глухим голосом, що здалося, наче важкі свинцеві двері гримнули глибоко в підземеллі.

— Е... — спромігся вимовити Ринсвінд, намагаючись ухилитись від того безокого погляду.

— АЛЕ ЧОМУ Ж ТИ ТУТ? (Гу-гуп! — прогуділи двері склепу в облюбованій хробаками твердині під віковічною горою...)

— Е... А чому б і ні? — сказав Ринсвінд. — Так чи інакше, у вас, напевне, багато справ, тож якщо ви просто...

— Я ЗДИВУВАВСЯ, ЩО ТИ МЕНЕ ШТОВХНУВ, РИНСВІНДЕ, БО ТОБІ ПРИЗНАЧЕНО ЗУСТРІТИСЬ ЗІ МНОЮ САМЕ СЬОГОДНІ ВНОЧІ.

— О, ні, не може...

— АВЖЕЖ, ТЕ, ЩО Я ОЧІКУВАВ ЗУСТРІТИ ТЕБЕ У ПСЕФОПОЛОЛІСІ — СТРАШЕННО ПРИКРИЙ МОМЕНТ У ВСІЙ ЦІЙ СПРАВІ.

— Але ж це за п’ятсот миль звідси!

— Я Й САМ ЦЕ ЗНАЮ, УСЯ СИСТЕМА ЗНОВУ ДАЛА ЗБІЙ, ТЕПЕР МЕНІ ЯСНО. ПОСЛУХАЙ, А ЧИ НЕ МІГ БИ ТИ..?

Ринсвінд позадкував, витягнувши перед собою руки, наче хотів від нього відгородитись. За прилавком неподалік продавець в’яленої риби з цікавістю спостерігав за цим божевільним.

— Аж ніяк!

— МОЖУ ПОЗИЧИТИ ТОБІ ДУЖЕ ПРУДКОГО КОНЯ.

— Не треба.

— ЦЕ БУДЕ ЗОВСІМ НЕ БОЛЯЧЕ.

— Ні! — Ринсвінд повернувся і щодуху побіг. Смерть подивився йому вслід і скрушно зітхнув.

— НУ І ДІДЬКО З ТОБОЮ! — буркнув Смерть. Він обернувся і тут угледів продавця риби. Скреготнувши зубами, Смерть скерував на нього свій кістлявий палець, і серце бідолахи зупинилося. Втім, це Його не дуже втішило.

А потім Смерть пригадав, що мало статися пізніше цього ж вечора. Сказати, що Смерть посміхнувся, було б не зовсім точно, адже на Його обличчі завжди був отой вимушений вираз закам’янілого вищиру. Та Він замугикав якийсь мотивчик, веселий, як заупокійні псалми, і — зупинившись лиш для того, щоб забрати життя мухи-одноденки, що пролітала повз, та одну дев’яту життя кішки, що вичікувала нагоду поживитись під прилавком із рибою, (усі коти, між іншим, чудово розрізняють октарин у спектрі кольорів) — Смерть повернувся і рушив до «Тріснутого барабана».

Вулиця Коротка, що у Морпорку, є фактично однією з найдовших вулиць міста. Філігранна вулиця перетинає той її кінець, звідки шлях веде у поправну сторону, на кшталт поперечної риски у літері Т, а «Тріснутий барабан» розташований у тому самому місці, з якого видно усю вулицю від початку до кінця.

У найдальшому кінці Короткої вулиці якийсь темний подовгастий силует зіпнувся на сотню куцих ніжок і пустився бігти.

Спершу він рухався незграбною риссю, але ще до того, як дістався середини шляху, він вже нісся вперед, наче куля.

Ще темніший силует просувався дюйм за дюймом вздовж однієї зі стін «Тріснутого барабана», за кілька ярдів від двох тролів, що чатували на дверях. Ринсвінд аж зіпрів. Якщо вони почують бодай найменше брязкання із торб, які він причепив собі ланцюжком до пояса...

Один з тролів поплескав свого товариша по плечу — звук був достоту, ніби хтось постукав по камінню щербатим кругляком. Він мовчки показав на залиту місячним сяйвом вулицю...

Ринсвінд вискочив зі сховку, розвернувся і закинув свою ношу у найближче вікно «Барабана».

Візел бачив, як вона приземлилася. Торба перелетіла через кімнату, виписуючи у повітрі кренделі, і розчахнулася на краєчку одного зі столів. За хвилю по підлозі покотилися золоті монети, пританцьовуючи і підморгуючи присутнім.

У залі враз стало тихо, чути було тільки слабеньке дзеленчання золота та стогони тих, кому вже дісталося на горіхи. Вилаявшись, Візел відпустив найманця, з яким бився.

— Це підстава! — крикнув він. — Усі залишайтесь на місцях!

Близько трьох десятків чоловіків та з десяток тролів, що навпомацки шукали розсипані на долівці монети, завмерли на місці.

Тоді, вже втретє, двері мало не винесло разом зі стіною. Двоє тролів заскочили усередину, прожогом зачинили їх за собою і, опустивши важкий засув, збігли сходами у шинок.

Знадвору несподіваним крещендо долинув тупіт ніг. Востаннє різко прочинилися двері. Насправді вони просто розлетілися вщент: масивний дерев’яний засув відкинуло далеко вглиб зали, одвірок теж не витримав натиску.

Двері разом з одвірком бухнулися на стіл, від якого тепер залишилась гора трісок. Отоді власне перестрашені забіяки помітили ще щось посеред купи мотлоху. Це була скриня, яка розлючено намагалася обтруситися від потрощеного дерев’яного сміття, що тут і там застрягло у її боках.

В отворі дверей, відтепер неіснуючих, з’явився Ринсвінд і закинув усередину ще одну золоту гранату. Вона врізалася в стіну і вибухнула потоками монет.

А внизу, у погребі Товстопуз подивився на стелю, промимрив щось собі під ніс й повернувся до свого заняття. Увесь його запас свічок на період зимового коловороту вже був розкиданий по підлозі, впереміш зі скіпками для розпалювання вогню. Тепер він узявся за бочку з гасом для ламп.

— Страх-у-ванні, — бурмотів він. Гас хлюпнув потоками, розходячись колами біля його ніг.

Візел метався залою шинку, мов ураган, з перекошеним від люті лицем. Ринсвінд уважно прицілився і вперіщив злодія торбою з монетами прямо по грудях.

Але тут закричав Їмор, вказуючи на кривдника пальцем. Ворон злетів зі свого насидженого місця на кроквах і кинувся на чарівника, виставивши уперед великі блискучі кігті.

Та в нього нічого не вийшло. Перш ніж він дістався цілі, Багаж зіскочив з підстилки, намощеної з трісок, коротко позіхнув — вже на льоту, і ляснув кришкою.

Він м’яко приземлився. Ринсвінд бачив, як його кришка знову відчинилася, цього разу зовсім трішки. Рівно настільки, щоб язик, великий, як листок лопуха та червоний, як рута, упіймав кілька пір’їн, що кружляли в повітрі.

У цей момент величезне колесо-свічник гахнуло зі стелі вниз, і кімнату поглинув морок. Ринсвінд згрупувався і, вистреливши наче пружина, стрибнув високо догори, де вхопився руками за балку, а тоді так спритно підтягнув своє тіло у відносно безпечне положення, що аж сам здивувався.

— Вражаюче, правда? — сказав йому голос над вухом.

Знизу під ними злодії, найманці, тролі, купці — усі майже одномоментно збагнули, що в приміщенні, де вони перебували, стало небезпечно рухатись через золоті монети, розсипані по підлозі, до того ж щось було там серед тіней — ще зловісніших у напівтемряві, — що справді наганяло жаху. Наче змовившись, вони усі кинулись до дверей, щоправда тепер у кожного було своє уявлення, де саме ті двері розташовані.

Вгорі, над усім цим хаосом, Ринсвінд пильно поглянув на Двоцвіта.

— Це ти скинув світильник додолу? — просичав він.

— Так.

— А яким дивом ти опинився тут, угорі?

— Я подумав, буде краще, якщо я не втручатимусь.

Ринсвінд зважив його слова. Здається, він не знав, що на це відповісти. Двоцвіт додав:

— Справжня колотнеча! Кращої годі було й уявити! Гадаєш, мені слід їм подякувати? Чи це ти усе влаштував?

Ринсвінд подивився на нього байдужим поглядом.

— Гадаю, зараз нам треба звідси спускатися, — сказав він глухо. — Усі пішли.

Він потягнув Двоцвіта через захаращену залу, а тоді — сходами уверх на вихід. Вони вийшли в ніч, що добігала свого кінця. На небі ще було видно поодинокі зірки, але місяць вже майже сховався, і на обрії займалася вранішня зоря. Що найголовніше, вулиця була безлюдна.

Ринсвінд принюхався.

— Ти відчуваєш запах гасу?

Тут із тіней вигулькнув Візел і збив його з ніг.

Товстопуз стояв навколішки на верхній сходинці драбини, що спускалася в погреб, і нишпорив у своїй трутниці. Вона виявилася вологою.

— Я вб’ю ту кляту кішку, — пробурчав він і почав намацувати запасну коробку, що зазвичай лежала на виступі біля дверей. Її там не було. Товстопуз не втримався від міцного слівця.

Раптом у повітрі, прямо перед ним, заблимав вогник тонкої воскової свічки.

— ОСЬ, ВІЗЬМИ ЦЮ.

— Дякую, — сказав Товстопуз.

— НЕ ВАРТО.

Товстопуз збирався було кинути свічку вниз у погреб. Його рука, однак, застигла, на півдорозі. Він поглянув на свічку — брови на його переніссі зійшлися, виказуючи стурбованість. Тоді він розвернувся і підніс свічку догори, щоб з’ясувати ситуацію. Хоч світла від неї було й не багато, зате темрява набула обрисів...

— О, ні... — видихнув він.

— О, ТАК, — сказав Смерть.

Ринсвінд покотився в траву.

Йому здалося, що Візел зараз простромить його своїм мечем отут, на цьому ж місці. Але все було значно гірше. Той чекав, поки він підведеться.

— Бачу, в тебе є меч, чарівнику, — мовив він спокійно. — Пропоную тобі встати і показати, як добре ти ним володієш.

Ринсвінд підвівся так повільно, як лиш йому вдалося, а тоді витягнув з-за пояса короткого меча, якого він забрав у вартового кілька годин і сотню років тому. Це була коротка тупа штукенція, порівняно з рапірою Візела, тонкою, як волосина.

— Але ж я не вмію ним користуватись, — заскиглив він.

— Чудово.

— Ти знаєш, що чарівників не можна убити холодною зброєю? — сказав Ринсвінд на межі відчаю.

Візел холодно посміхнувся.

— Чув про таке, — відповів він. — А тепер мені кортить це перевірити.— Він зробив випад.

Ринсвінду пощастило відбити удар, після чого він відсмикнув руку, наче ужалений; від другого удару він ухилився геть випадково, а за третім разом меч пройшов крізь його мантію і дістав грудей на рівні серця.

Щось брязнуло.

Тріумфальне гарчання застрягло у Візела в горлі. Він витягнув меч і ще раз шпигонув чарівника, що був напівживий від жаху і провини. Знову почувся брязкіт, і з подолу мантії почали сипатися золоті монети.

— Ти, значить, стікаєш золотом — не кров’ю? — прошипів Візел. — Цікаво, чи в твоїй обідраній бороді теж заховане золото, ти, дрібний...

Тільки-но він замахнувся, щоб нанести чарівникові останній удар, як невиразне світло, що ставало дедалі яскравішим на порозі «Тріснутого барабана», замиготіло, потьмяніло, а тоді виверглося ревучою вогняною кулею, від чого стіни шинку випнулися назовні, а дах викинуло в повітря на сотню футів уверх, перш ніж пробити його бризками розпеченої до червоного черепиці.

Візел збентежено дивився на збурене полум’я. Тим часом Ринсвінд стрибнув. Він проскочив під рукою, в якій злодій тримав меча, і мимовільно описав таку бездарну дугу своїм власним клинком, що той спершу повалив злодюгу долілиць, а тоді вискочив з чарівникової руки. Небо сипало іскрами і розхлюпувало бризки розпеченого гасу, а Візел тим часом, потягнувшись обома руками у грубих рукавицях, ухопив Ринсвінда за шию і повалив його на землю.

— Це ти зробив! — заверещав він. — Ти і твоя облудна скриня!

Його великий палець перетиснув Ринсвіндові горло.

— Ну ось і все, — подумав чарівник. — Втім, куди б я не потрапив, там не може бути ще гірше, аніж тут...

— Перепрошую, — сказав Двоцвіт.

Ринсвінд відчув, що затиск послабшав. А Візел вже потрохи підводився з виразом лютої ненависті на лиці.

Тліюча жаринка впала чарівникові на щоку. Він похапцем змахнув її і так-сяк зіп’явся на ноги.

Двоцвіт тепер стояв позаду Візела, чий гостролезий меч тепер впирався вістрям злодію у його ж поперек. Очі Ринсвінда звузились. Він шаснув рукою в складки мантії, а за хвилю вийняв її звідти, затиснуту в кулак.

— Не рухайся! — попередив він.

— Я це правильно роблю? — занепокоївся Двоцвіт.

— Він каже, що проштрикне твою печінку, якщо ворухнешся, — Ринсвінд дозволив собі вільний переклад.

— Сумніваюся, — відповів Візел.

— Парі?

— Ні.

Візел напнув м’язи, щоб розвернути себе лицем до туриста, та Ринсвінд виявився прудкішим — метнувшись уперед, він зацідив злодію в щелепу. Якусь мить Візел приголомшено витріщався на нього, а тоді м’яко перекинувся в багно.

Чарівник розтиснув кулак, що пік, мов ошпарений, і з тремтячих пальців вислизнув клуночок із золотими монетами. Він поглянув на злодія, що розпростерся біля його ніг.

— Сили небесні! — зітхнув він.

Він підвів очі до неба і зойкнув — за комір впала ще одна жаринка. Язики вогню гасали дахами будівель по обидва боки вулиці. Повсюди довкола них люди викидали з вікон своє майно і силкувалися вивести із задимлених стаєнь очманілих коней. Ще один вибух із розжареного до сліпучо-білого вулкану, яким тепер був «Барабан», висадив у повітря камін, і мармурові кахлі з нього тепер сипалися їм на голови.

— Найближче звідси — до Супротилежної брами! — Ринсвінд намагався перекричати тріщання дерев’яних балок, що завалювалися під натиском вогню.

Схопивши Двоцвіта за руку, він потягнув його за собою по вулиці, хоч той і впирався.

— Мій Багаж...

— До дідька твій багаж! Залишишся тут ще хвилю — і підеш туди, де багаж тобі не знадобиться! Ходімо! — загорланив Ринсвінд.

Доки вони підтюпцем пробігли через натовп переляканих людей, що теж покидали це місце, чарівник встиг нахапати повні легені холодного ранішнього повітря. Його щось бентежило.

— Я переконаний, що всі свічки загасли, — мовив він. — Як же тоді загорівся «Барабан»?

— Не знаю, — простогнав Двоцвіт. — Це жахливо, Ринсвінде. А ми так добре з ними порозумілися, справді.

Ринсвінд зупинився, ошелешений, і якийсь утікач наштовхнувся на нього з розгону, вилаявся і помчав далі.

— Добре порозумілися?

— Так, знаєш, така приємна ватага — щоправда, були певні труднощі через мову, але вони охоче прийняли мене в свою компанію, та вони би просто образилися, якби я відмовив — дуже привітні, як на мене...

Ринсвінд хотів було його виправити, а тоді зрозумів, що не знає, як почати.

— Це буде ударом для Товстопуза, — продовжував Двоцвіт. — Та він був завбачливий. Я досі маю те рину, яке він мені заплатив як першу страхову премію.

Ринсвінд не знав, що означає слово «премія», але його голова працювала швидко.

— Ти за-страхі-вив «Барабан»? — спитав він. — Ти заклався з Товстопузом, що він не згорить?

— Так, звісно. Стандартна оцінка. Дві сотні рину. А чого ти питаєш?

Ринсвінд повернувся, подивився на вогонь, що горів чимраз ближче, і задумався, яку частку Анк-Морпорка можна було придбати за двісті рину. Чималеньку, вирішив зрештою. Однак, не тепер, зважаючи на те, як швидко поширюється вогонь...

Він зміряв туриста поглядом.

— Ти... — почав було він і затнувся, шукаючи в пам’яті найпаскудніше слово тробійською мовою; щасливі маленькі тробійці таки не вміли по-справжньому лаятись.

— Ти, — повторив він. На нього знову хтось налетів, ледве не зачепивши його закинутим за плече лезом. Ринсвінду врешті-решт увірвався терпець.

— Ах, ти ж (такий-сякий з мідним кільцем у носі, котрий полоще ноги в чані з водою на вершині гори Раруаруага під час сильної грози і горлає, що Алогура, Богиня Блискавки, обличчям не ліпша за гнилий корінь юлоравги[31])!

— Я ЛИШ РОБЛЮ СВОЮ РОБОТУ, — сказала постать і пішла собі.

Кожне слово впало на нього, наче гранітна плита; більш того, Ринсвінд чомусь подумав, що він був єдиний, хто чув ті слова.

Він знову схопив Двоцвіта за барки.

— Вшиваймося звідси! — прогримів він.

Один із цікавих побічних ефектів пожежі в Анк-Морпорку стосується тієї самої страхів-кум, яка покинула терени міста через зруйнований дах «Тріснутого барабана» і — після того, як її далі підхопив висхідний потік теплого повітря і заніс високо в атмосферу дискосвіту, — повернулася на землю через декілька днів і за кілька тисяч миль звідти, осівши на кущ юлоравги на острові племені троб. Простодушні, веселі остров’яни згодом почали вшановувати її як божество, на чималу потіху їхніх більш досвідчених сусідів. За дивним збігом обставин, кількість опадів та врожаї впродовж наступних кількох років були майже надприродно багатими, що в свою чергу спонукало Факультет другорядних релігій Невидної академії послати на острови дослідницьку групу. Їхній висновок тільки підтвердив попередні дані.

Вогонь розносило вітром на всі боки від «Барабана» швидше, аніж людина могла від нього утекти. Дерев’яні балки Супротилежної брами вже яскраво палали, так само, як і обличчя Ринсвінда — почервоніле від жару, геть усе в пухирцях, — коли він нарешті туди дістався. До цього часу вони з Двоцвітом просувалися верхи — знайти тварину під сідло було не так уже й складно. Лукавий торговець загнув за своїх коней в п’ятдесят разів більше від того, чого вони дійсно вартували, тож ледве не проковтнув язика, коли йому вручили утисячу більше від їхньої вартості.

Тільки-но вони від’їхали за браму, як перша велика опорна балка, спалахнувши вогняним стовпом, гахнула додолу. Морпорк перетворився на пекельний казан.

Коні мчали галопом по залитій багряним сяйвом дорозі, і Ринсвінд раз по раз крадькома поглядав на свого супутника, що з усіх сил намагався втриматись у сідлі.

— Бісова ковінька! — подумав він. — Він живий! І я теж. Хто б міг подумати? Мабуть, в тому звуко-відображенні-духів-потойбіччя таки щось є? — то була неоковирна фраза. Ринсвінд намагався не зламати язика, вимовляючи хитросплетіння складів, щільно нанизаних один на одного, що рідною мовою Двоцвіта позначали одне слово.

— Еколірика? — спробував він. — Екро-гнотика? Ехо-гноміка?

Цього було достатньо. Тепер вони звучали зовсім пристойно.

На кількасот ярдів нижче по ріці від останнього тліючого передмістя Морпорка химерний прямокутний і добряче розмоклий предмет черкнув дном намулистого супротилежного берега. Він моментально випустив силу-силенну ніжок і почав шукати точку опори. Видряпавшись на самий вершечок дамби — увесь в патьоках сажі, розкислий від води і дуже-дуже сердитий — обтрусився і якийсь час визначав своє розташування. Потім він жвавим кроком кудись почимчикував, а на його кришці зручно вмостився маленький, надзвичайно потворний бісик і зацікавлено споглядав довколишній пейзаж.

Бравд перевів погляд на Тхора, і його брови поповзли вгору.

— Отакі справи, — сказав Ринсвінд. — Багаж наздогнав нас, невідомо як. Хлюпніть мені ще трохи.

Тхір потрусив порожнім бурдюком.

— Гадаю, на сьогодні тобі вже досить, — сказав він.

Бравд насупив брови.

— Золото — усюди золото, — сказав він нарешті. — Як може людина, в якої золота як мишей в стодолі, вважати себе бідною? Ти або бідний, або багатий. Звичайна логіка.

На Ринсвінда напала гикавка. У цей момент логіка весь час утікала йому з поля зору.

— Так, — сказав він, — з цього приводу я думаю, річ в тім... коротше, ви чули про октирон?

Двоє мандрівників ствердно закивали. Дивовижний райдужний метал так високо цінувався на землях довкола Округлого моря, як і мудра грушка, і був настільки ж рідкісним. Той, хто володів голкою з октирону, ніколи не збивався зі шляху, бо вона завжди вказувала вістрям на Осердя дискосвіту завдяки своїй надзвичайній чутливості до магічного поля диска; вона також пречудово церувала шкарпетки.

— Отже, що я хотів сказати, ага — золото також має своє магічне поле. Такі собі фінансові чари. Ехо-гноміка, — Ринсвінд захихотів.

Тхір встав з місця і потягнувся. Сонце тепер було високо над головою, а місто внизу вже вбралося в серпанок і потрохи просякало смородом. І золотом, вирішив він. Навіть мешканець Морпорка в свою передсмертну годину віддав би всі скарби, щоб врятувати свою шкуру. Час рушати в дорогу.

Куций чоловік на ім’я Двоцвіт, як виявилося, міцно спав. Тхір подивився на нього і тільки похитав головою.

— Хай там як, місто чекає на нас, — мовив він. — Дякую за гарну оповідку, Чарівнику. Що робитимеш тепер? — він глипнув на Багаж, і той відразу ж чкурнув, ляснувши на нього кришкою.

— Ну, кораблі тепер не відчалюють з міста, — посміюючись, сказав Ринсвінд. — Думаю, ми подамося до Карма[32] сухопутним шляхом. Як бачиш, хтось має за ним наглядати. Але послухай, я того не робив...

— Так, так, звісно, — заспокоїв його Тхір. Тоді розвернувся і заскочив у сідло на коні, якого притримував Бравд. За лічені секунди в куряві на дорозі можна було побачити лиш дві малі цятки, якими тепер були двоє героїв, що прямували до обвугленого міста...

Ринсвінд затуманеним поглядом дивився на сплячого туриста. На двох сплячих туристів. Доки він перебував у такому дещо вразливому стані, випадкова думка, що блукала вимірами у пошуках гостинного дому, прибилась до порогу його свідомості і прошмигнула йому до голови.

— Ось і ще одна халепа, в яку ти мене втягнув, — похнюпився він і безсило осів на землю.

— Навіжений, — сказав Тхір. Бравд, що галопом нісся за кілька футів від нього, кивнув на знак згоди.

— Усі чарівники стають такими на старість, — зауважив він. — Це все випари ртуті. Зачмелюють їхні мізки. Ну, і грибочки також.

— Ти ба! — сказав його супутник у брунатному вбранні. Сягнувши рукою у складки туніки, він вийняв золотий диск на короткому ланцюжку. Брови Бравда поповзли уверх.

— Чарівник сказав, що у того куцого чоловіка начебто є золотий диск, що показує йому час, — пояснив Візел.

— Пробуджується твоя жадібність, мій друже? Ти завжди був неперевершеним злодієм, Тхоре.

— Атож, — скромно погодився Тхір. Він торкнувся кнопки на обідку диска, і той миттєво відчинився.

Маленький демон, що сидів всередині, відірвав погляд від крихітної рахівниці і злісно нахмурився.

— Не вистачає десяти хвилин до години восьмої, — огризнувся він. Кришка годинника захряснулася, ледве не прихопивши зі собою Тхорові пальці.

Тхір зашпурив годинником якнайдалі у верес, де він, ймовірно, лупнувся об камінь. Щось, в усякому випадку, змусило його корпус розколотися навпіл; майнув яскравий октариновий спалах, і в повітрі потягнуло самородною сіркою, а істота з годинника розтанула і полинула до своєї домівки, який би демонічний вимір вона не вважала домівкою.

— Навіщо ти це зробив? — запитав Бравд, який був недостатньо близько, щоб почути демонові слова.

— Зробив що? — сказав Тхір. — Нічого я не робив. Абсолютно нічого не сталося. Ну ж бо — ми марнуємо час!

Бравд кивнув головою. Разом вони розвернули своїх добрих вірних коней і помчали, як вітер, до древнього Анка назустріч справжнім дивам.

Місія восьми

пролог

Дискосвіт пропонує нашій увазі краєвиди набагато дивовижніші за ті, які можна побачити у світах, створених Творцями з біднішою уявою, хоч і з кращими технічними здібностями.

Сонце над диском — це всього лиш маленький штучний супутник із протуберанцями, не більшими за кільця у крикеті, — цей незначний недолік можна пояснити контрастом із приголомшливим виглядом Великої Черепахи А’Туїна, на Чиєму давньому, подірявленому метеорами панцирі тримається увесь диск. Іноді, пропливаючи неквапом вздовж берегів Нескінченності, Він ледь повертає голову — завбільшки з цілу країну, — щоб проковтнути комету, яка пролітає повз.

Та краєвид, що вражає чи не найбільше, — вже хоча б тому, що розум тих, хто на власні очі побачив неосяжні галактичні розміри А’Туїна, здебільшого відмовляється їм повірити — це нескінченний Краєпад, звідки усі моря дискосвіту безупинно переливаються через Край у космічний простір. А може, це Крайдуга — восьмиколірна веселка, що оперізує світ, повиснувши в імлі над Водоспадом. Восьмий колір — це октарин, який виникає внаслідок розсіяного впливу інтенсивного сонячного світла на потужне магічне поле.

І знову ж таки, можливо, найпрекрасніший краєвид — це саме Осердя світу. Шпиляста вершина зеленого льодовика здіймається на десять миль угору і понад хмарами на своєму піку тримає королівство Дунманіфестін, оселю богів дискосвіту. Самі ж боги, не зважаючи на чарівність світу, що розкинувся біля їхніх ніг, рідко бувають у доброму гуморі. Ніяково знати, що ти бог у якомусь одному зі світів лиш тому, що за законом неймовірності кожна крива таки має десь свій кінець; тим паче коли можна зазирнути в інші виміри і побачити інші світи, чиї Творці розумілися в механіці краще, ніж у сфері фантазії. Тож недивно, що боги дискосвіту більше часу присвячували суперечкам, аніж своєму безпосередньому обов’язку — всевіданню.

Власне цього дня Сліпий Іо, що завдяки своїй невсипущій пильності був головним серед богів, сидів, підперши рукою щоку, і дивився на гральну дошку, що стояла перед ним на червоному мармуровому столику. Сліпий Іо отримав таке ім’я, бо на тому місці, де би мали бути його очниці, виднілася тільки гладка рівна шкіра. Його очі, яких насправді він мав пребагато, вели власний напівнезалежний спосіб життя. Деякі з них саме зависли над столом.

Гральною дошкою була дбайливо вирізьблена карта дискосвіту, поверх якої була нанесена сітка, розкреслена на квадрати. Декілька чудово змодельованих фігур зараз саме займали позиції у певних її квадратах. Хтось із людей, поглянувши на дошку, міг би помітити схожість двох із них на, скажімо, Бравда та Тхора. Інші представляли різних героїв та чемпіонів, яких на диску було більш ніж достатньо.

У грі все ще брали участь Іо, крокодилобог Оффлер, бог легких вітрів Зефірус, Фатум та Пані. Тепер, коли всі менш важливі гравці вибули з гри, атмосфера довкола грального столу стала напруженою. Шанс вилетіла з гри ще на початку, завівши свого героя у дім, повний озброєних гнолів (наслідок вдалого ходу Оффлера), а незабаром після того Ніч обміняв свої фішки на гроші, посилаючись на домовлену зустріч із Долею. Прибуло кілька малих богів і тепер штовхались довкола гравців, пхаючись зі своїми порадами.

Осторонь робилися ставки на те, що Пані вийде з гри наступною. Останній з її постійних чемпіонів тепер був лиш дрібкою попелу в руїнах Анк-Морпорка, що досі димів, а в неї навряд чи були які-небудь інші фігури, яких вона могла б висунути на першу позицію.

Сліпий Іо взяв шкатулку для гри в кості, а точніше череп, усі отвори в якому були надійно закупорені рубінами і, не зводячи деяких з усіх своїх очей із Пані, викотив на стіл три і п’ять.

Вона всміхалася. І це була природна властивість її очей: яскраво зелені, без райдужки та зіниць, вони горіли м’яким внутрішнім світлом.

Балачки в кімнаті стихли, коли Пані почала порпатися у своїй шкатулці, і ось зі самого дна вона дістала дві фігури і рішучим жестом виклала їх на дошку. Решта гравців, синхронно — ніби одне божество, нахилились вперед, щоб розгледіти їх.

— Венегат-сарівник та якийфь клевк, — сказав Оффлер, крокодилобог, якому, як завжди, заважали його ікла. — Ні, спвавді! — однією лапою він підсунув купку кістяно-білих фішок на середину столу.

Пані ледь помітно кивнула. Вона взяла кубок для гри в кості і якусь хвилю непорушно тримала його у руках, втім, усі боги добре чули, як три кубики калатають всередині. Тоді вона викинула їх на стіл.

Шість. Три. П’ять.

Та щось незрозуміле коїлося з п’ятіркою. Шокована випадковим зіткненням з кількома мільярдами молекул, гральна кістка скочила на ребро, далі на кут, тоді спокійно покрутилась навколо своєї осі і випала сімкою догори.

Сліпий Іо підняв кубик і полічив його сторони.

— Ну ж бо, — стомлено мовив він. — Грай чесно.

Місія восьми

Дорога з Анк-Морпорка до Квірма — тридцять ліг суцільних вибоїн та каміння, що повилазило тут і там з-під землі, — тягнеться білою, звивистою стрічкою високо над рівнем моря, підіймається по спіралі в гори та спускається у прохолодні зелені долини, порослі цитрусовими деревами, перетинає обвиті ліанами ущелини по старих скрипучих підвісних мостах і загалом більше милує око, аніж відповідає своєму прямому призначенню.

Мальовничий. Це було новим словом для чарівника Ринсвінда (бакалавра магічних наук, Невидна академія, відрахованого). Воно було одним із цілої низки слів, які він дізнався, відколи покинув обвуглені руїни Анк-Морпорка. «Чудернацький» було ще одним. «Мальовничий» означало — як він вирішив після уважного споглядання краєвиду, що надихнув Двоцвіта вжити це слово — ландшафт із жахливими урвищами. «Чудернацькими» Двоцвіт називав поодинокі села, через які вони проїжджали, і це слово, очевидно, означало «зморений пропасницею і занедбаний».

Двоцвіт був туристом: першим, хто за усі часи вирушив у мандри дискосвітом. «Турист», дійшов висновку Ринсвінд, означало «ідіот».

Вони неспішно їхали далі, насолоджуючись пахощами чебрецю у повітрі та гудінням бджіл, а Ринсвінд тим часом розмірковував про події останніх кількох днів. Хоч отой куций чужоземець був вочевидь несповна розуму, але він також був щедрим і безперечно менш смертним, ніж половина людей, з якими Ринсвінд мав справу у місті. Ринсвінд відчув, що мимоволі йому симпатизує. Проявити до нього неприязнь було б наче копнути цуценя.

Двоцвіт же на цей час виявляв жваве зацікавлення теорією та практикою магії.

— Мені це все здається, гм... досить безглуздим, — сказав він. — Бачиш, я завжди думав, що чарівник просто говорить магічні слова, та й по всьому. Без всякого нудного заучування напам’ять.

Ринсвінд з похмурим виглядом кивнув. Він взявся пояснювати, що магія і справді була колись дика і свавільна, але потім її, ще в далекі смутні часи, приборкали Старійшини, які змусили її підкоритись, окрім іншого, Закону Збереження Реальності; цей закон передбачав, що зусилля, потрібне для досягнення мети, повинно бути однаковим, незалежно від засобів її досягнення. З практичної точки зору це означало, що створити, скажімо, ілюзію келиха вина було відносно легко, оскільки це передбачало лише незначну зміну структури світлових моделей. З іншого боку, підняти справжній келих на кілька футів у повітря самою лиш ментальною енергією потребувало кілька годин систематичної підготовки, якщо чарівник не хотів, щоб завдяки простому принципу урівноваження сил йому зірвало дах.

Далі він додав, що на давню магію, принаймні на певні її прояви, все ще можна натрапити у її первісному стані, і посвячені легко її впізнають — за восьмигранною кристалічною формою, в яку вона структурує простір і час. Існував, наприклад, метал октирон і газ октоген. Обидва випромінювали небезпечну кількість неприборканої магії.

— Все це дуже сумно, — завершив свою розповідь Ринсвінд.

— Сумно?

Ринсвінд обернувся, не злізаючи з сідла, і подивився на Багаж Двоцвіта, який на той момент перебирав своїми куцими ніжками по дорозі, подеколи клацаючи кришкою на безтурботних метеликів. Він зітхнув.

— Ринсвінд думає, що він неодмінно має спробувати загнуздати блискавку, — сказав бісик-знімкар, що спостерігав за ситуацією з малюсіньких дверцят коробки, яку Двоцвіт повісив собі на шию. Він увесь ранок розфарбовував для свого хазяїна картинки з мальовничими краєвидами та незвичними епізодами їхніх мандрів і тепер заслужив перекур.

— Коли я говорив загнуздати, я не мав на увазі загнуздати в прямому розумінні, — сказав Ринсвінд. — Я мав на увазі, тобто я просто хотів сказати, що — не знаю, не можу дібрати потрібних слів. Одним словом, світ мав би бути більш організованим чи що.

— Про таке можна тільки мріяти, — сказав Двоцвіт.

— Знаю. В тім і проблема, — Ринсвінд знову зітхнув. Добре було просторікувати про логіку і те, як вона повинна керувати світом, і про гармонію чисел теж, та проста правда життя полягала в тому, що дискосвіт подорожував у просторі на спині велетенської черепахи, а боги мали звичку навідуватись до атеїстів в оселю і бити їм вікна.

Почувся якийсь тихенький звук — не гучніший за гудіння бджіл у зарослях розмарину при дорозі. Він звучав по-особливому твердо і глухо — так, як гримить мішок з кістками чи торохтить калатало. Ринсвінд уважно подивився на всі боки. Поблизу нікого не було.

Це його чомусь стривожило.

Тоді подув легенький вітерець, що здійнявся і вщух протягом кількох секунд. Від того світ не став іншим, однак з’явилось декілька цікавих деталей.

На дорозі, наприклад, тепер стояв п’ятиметровий гірський троль. Він був надзвичайно розлючений. Частково тому, що тролі зазвичай такими і є, але він до того ж був неабияк роздратований тим, що несподівана миттєва телепортація з його лігва у Раммероркських горах, що височать за три тисячі миль звідси і на тисячу ярдів ближче до Узбіччя, змусила температуру його тіла підскочити до небезпечної позначки, згідно із законом збереження енергії. Тож він вищирився і пішов у наступ.

— Яка дивна істота, — зауважив Двоцвіт. — Вона кусається?

— Тільки в компанії людей! — крикнув Ринсвінд. Він вихопив меча і, метнувши його одним граціозним рухом від плеча, цілковито промазав. Лезо пірнуло у верес на узбіччі дороги.

Почувся найтихіший — з усіх можливих — звук, наче заскрипіла стара калоша.

Меч встромився у валун, що маскувався у вересі — маскувався, сказав би хтось збоку, так майстерно, що здавалося, ніби ще хвилю тому його там зовсім не було. Далі він вискочив з нього, як жаба з окропу, і відлетівши напіврикошетом глибоко заїхав у сіру потилицю троля.

Істота загарчала, а тоді, змахнувши кігтем, роздерла бік Двоцвітового коня — той дико заіржав і рвонув до дерев, що росли при дорозі. Троль розвернувся і спробував схопити Ринсвінда.

Та тут його млява нервова система повідомила йому, що він мертвий. Якусь мить троль виглядав щиро здивованим, а тоді бухнув на землю і розсипався купою піску (оскільки тролі належать до кварцевих форм життя, їхні тіла в момент фізичної смерті одразу ж перетворюються на камінь).

— А бодай тебе! — подумав Ринсвінд, коли його кінь став дибки від жаху. Він відчайдушно вчепився у його гриву, намагаючись втриматись у сідлі, доки той на двох ногах продибав через дорогу, а тоді заіржав і, розвернувшись, понісся до лісу.

Звук копит затих вдалині. Чути було лише, як гудуть бджоли та іноді метелик шурхне крильцями неподалік. Втім, був ще якийсь звук — дивне торохтіння, як на таку світлу пору дня.

Так торохтять гральні кості.

— Ринсвінде?

Голос Двоцвіта відлунював у довгому тунелі дерев обабіч нього і повернувся, ніким не почутий. Він усівся на камінь і спробував зібратися з думками.

Було ясно, що він заблукав. Прикро, звичайно, але не це зараз хвилювало його найбільше. Ліс мав цікавий вигляд: там, напевне, були ельфи чи гноми, а може, усі разом. По правді, кілька разів йому здалося, що він бачив дивні зелені обличчя, які розглядали його крізь віття дерев. Двоцвіт завжди хотів зустріти ельфа. Взагалі-то він хотів зустріти дракона, але й ельфа теж було б непогано. Або справжнього ґобліна.

Його Багаж пропав — іще одна проблема. До того ж почав накрапати дощ. Двоцвіт засовгався на вологому камені і спробував думати про щось приємне. Ну, от хоча б коли його кінь збеленився і понісся через чагарі, по дорозі він потривожив ведмедиху з малюками, але забрався їй з-перед очей, перш ніж вона встигла відповісти на вторгнення. Тоді він стрілою промчав через велику вовчу зграю, в якої саме була сієста, і знову завдяки своїй швидкості залишив далеко позаду несамовите вовче виття. День помалу згасав і, можливо, було б непогано — подумав Двоцвіт — знайти якесь менш відкрите місце для ночівлі. Можливо, тут був якийсь... він напружив пам’ять, намагаючись пригадати, який тип поселення традиційно пропонують у лісі... хатинку з пряника абощо? На камені справді було дуже незручно. Двоцвіт поглянув на нього і вперше помітив дивне різьблення.

Витесаний малюнок скидався на павука. Чи то був кальмар? Мох та лишайники заліпили окремі його фрагменти. Але руни під ним було видно добре. Двоцвіт ясно розібрав, що вони говорять — а саме: «Мандрівниче, гостинний храм Бель-Шамгарота лежить за тисячу кроків звідси в напрямку до Середини світу». Оце вже дійсно було дивним, подумалось Двоцвітові — хоч він і зумів прочитати напис, самі літери йому були цілковито незнайомі. Якимось чином повідомлення транслювалося в його мозок, оминаючи необхідне зазвичай сприйняття очима.

Він встав і відв’язав від гілки свого коня, що відтепер звикав до прив’язі. Він не мав уявлення, де саме лежить Осердя світу, але поміж дерев начебто проглядався якийсь старий путівець. Цей Бель-Шамгарот, здавалося, був ладен всіляко допомагати мандрівникам, що опинилися в скрутному становищі. У всякому разі, або туди — або в пащу вовкам. Двоцвіт рішуче кивнув — вибір був очевидним.

Цікаво, що кілька годин по тому на цю галявину вийшло кілька вовків, які вистежували Двоцвіта за запахом, їхні зелені очі зупинилися на дивному восьмирукому зображенні — воно й справді могло б виявитись павуком чи восьминогом, чи іще чимось далебі незвичайним — і вовки мигцем усвідомили, що не такі вони вже й голодні, зрештою.

Приблизно за три милі звідти невдаха-чарівник висів на березі, міцно тримаючись обома руками за верхню гілку.

Цим закінчились п’ять хвилин попередньої бурхливої діяльності. Спочатку розлючена ведмедиха продерлася крізь хащу і одним ударом пазуристої лапи розірвала шию його коня. Потім Ринсвінд, утікаючи від кривавої розправи, вискочив на галявину, де його зустріла зграя роздратованих вовків. Його наставники у Невидній академії, які колись втратили надію на те, що Ринсвінд зможе опанувати левітацію, були би приємно здивовані, якби побачили, з якою швидкістю він домчав і видряпався на найближче дерево, практично його не торкаючись.

Тепер залишилась тільки одна невеличка проблемка — змія.

Це була велика зелена зміюка, яка, звиваючись, просувалася вперед по гілці з незворушністю рептилії. Ринсвінд на хвильку замислився, чи може вона бути отруйною, і відразу дорікнув собі за дурне питання. Ну звичайно ж, вона виявиться отруйною.

— Чого це ти скалиш зуби? — запитав він істоту на сусідній гілці.

— НІЧОГО НЕ МОЖУ ВДІЯТИ, — сказав Смерть. — А ТЕПЕР ЧИ НЕ МІГ БИ ТИ ЛЮБ’ЯЗНО ВІДПУСТИТИ ГІЛКУ? Я НЕ МОЖУ СТИРЧАТИ ТУТ УВЕСЬ ДЕНЬ.

— А я можу, — зухвало відповів Ринсвінд.

Вовки, що зібралися в коло під деревом, з цікавістю поглянули догори на свою наступну їжу, яка розмовляла сама зі собою.

— БОЛЯЧЕ НЕ БУДЕ, — сказав Смерть. Якби слова мали фізичну вагу, одним-єдиним реченням, почутим від Смерті, можна було б поставити на якір корабель.

Руки Ринсвінда волали про свої нестерпні муки. Він сердито глипнув на майже прозору, хижу постать.

— Не боляче? — перепитав він. — Буде не боляче, коли вовки розриватимуть мене на шматки?

Тут він помітив гілку, що трохи далі перетиналася з тією, на якій він висів і яка — що йому дуже не подобалось — ставала дедалі тоншою. Якби лиш він зміг до неї дотягнутися...

Він гойднувся уперед, чимдалі витягнувши руку.

Гілка, що й до того під ним вгиналася, на диво не тріснула. Вона тільки жалісно зойкнула і зігнулася ще більше.

Ринсвінд виявив, що тепер він тримається за клапоть кори, який, відшаровуючись у протилежному від росту гілки напрямку, ставав все довшим. Він подивився униз і з відчуттям такого собі фатального задоволення відзначив, що упаде прямо на голову найбільшому вовку.

Він поволі сунувся додолу, тоді як смужка кори все більше оголювала гілку. Змія уважно за ним спостерігала.

Та поки що кора витримувала його вагу. Ринсвінд трохи підбадьорився, допоки — глянувши униз, не помітив те, що раніше не впадало йому в око. Перед ним висіло величезне — найбільше з тих, які він коли-небудь бачив, — гніздо шершнів.

Він міцно заплющив очі.

— Але чому троль? — він спитав себе. — Все інше — то моє звичайне невезіння, але до чого ж тут троль? Що це, в біса, коїться?

Трісь. Можливо, це ламалася гілка, якщо не брати до уваги, що звук пролунав ніби у нього в голові. Трісь, трісь. А ще вітерець, який не сколихнув жодного листочка.

Гніздо шершнів зірвалося з гілки саме тоді, коли Ринсвінд рухався повз нього. Воно просвистіло біля його вуха, і він бачив, як воно стає усе меншим, стрімко падаючи вниз на коло задертих догори морд.

Коло під деревом враз зімкнулося.

Коло під деревом знов розімкнулося.

Вищання від болю в один голос довго відлунювало поміж дерев, поки зграя намагалася втекти від розлютованого рою. Ринсвінд по-дурному вишкірився.

Несподівано він вперся ліктем у щось тверде. Це був стовбур дерева. Смужка кори протягнула Ринсвінда аж до початку гілки. Та інших гілок поряд не було. На гладкому стовбурі, куди не кинь оком, не було за що вхопитися.

Зате були долоні. Дві з них саме простягалися до нього через вкриту мохом кору; тонкі долоні, зелені, як молоде листя. Тоді з’явилася витончена рука, а далі й сама гамадріада[33] висунулася зі стовбура і, міцно схопивши приголомшеного чарівника, затягнула його у дерево, з тією рослинною силою, що змушує коріння пробиватися крізь скелі. Міцна кора розсіялась, наче туман, і зімкнулася, як стулки молюска.

Смерть незворушно спостерігав.

Він подивився на комашню, яка радісно роїлася біля Його черепа. Клацнув пальцями. Комахи посипались додолу. Втім, це знову було не зовсім те, чого Йому хотілося.

Сліпий Іо посунув свою купку фішок через стіл, зиркнув спідлоба тими зі своїх очей, які на ту хвилю були в кімнаті, і вийшов. Кілька напівбогів захихотіли. Оффлер, в усякому разі, сприйняв втрату одного славного троля гідно, хоч і безпристрасно, як справжня рептилія.

Останній суперник Пані пересів на інше місце так, щоб опинитись якраз навпроти неї за гральною дошкою.

— Пане, — сказала Пані ввічливо.

— Пані, — відгукнувся він. Їхні погляди зустрілися.

Він був мовчазним богом. Ходили чутки, що він прибув у дискосвіт після якогось жахливого і загадкового випадку в іншій Подієвості. Це був достоту божественний привілей контролювати свою видиму зовнішню форму, навіть для богів; бог дискосвіту Фатум мав наразі вигляд добродушного літнього чоловіка з сивіючим волоссям, що гарно обрамлювало обличчя — всяка молодиця запропонувала б йому кухлик пива, якби він постукав у її двері пізньої години. А чемний юнак такому панові радо допоміг би зійти східцями. Якби не його очі.

Жодне божество не може приховати форму та природу своїх очей. Природа обидвох очей Фатума була такою: якщо на перший погляд вони здавалися просто темними, то придивившись уважніше, ви б виявили — втім, надто пізно! — що то були лише пустоти, які відкривались у таку холодну і глибоку чорноту, що ви відчули б, як вас невблаганно затягує у два колодязі безкінечної ночі, в якій кружляють їхні страхітливі зірки.

Пані чемно кашлянула і виклала двадцять одну білу фішку на стіл. Тоді зі своїх шат вона вийняла ще одну — сріблясту і напівпрозору, вдвічі більшу за інші фішки. Душа справжнього героя завжди обмінюється за вищим курсом і високо цінується богами.

Фатум підняв одну брову.

— І без обману, Пані, — сказав він.

— Хто би зміг обманути Фатума? — спитала вона. Він знизав плечима.

— Ніхто. Однак усі намагаються.

— І все ж, мені здається, що я відчуваю з твого боку певну підтримку супроти інших?

— Ну звісно. Щоб завершальна гра стала ще приємнішою, Пані. А тепер...

Він сягнув рукою у свою шкатулку і з задоволеним виглядом виклав із неї на гральну дошку фігуру. Боги, що спостерігали за ними, дружно охнули. Навіть Пані на якусь мить сторопіла.

Фігура була однозначно огидною. Різьблення — якесь незрозуміле, так, наче руки майстра трусилися від страху перед тим, що набувало форми під його нерішучими пальцями. Здавалося, воно мало самі лиш хоботки та щупальця. І жувальця, помітила Пані. І одне велике око.

— Я гадала, такі, як Він, вимерли ще до початку Часів, — сказала вона.

— Напевне, наш некротичний друг не хотів навіть наближатись до теперішніх часів, — засміявся Фатум. Він явно потішався.

— Його взагалі не варто було створювати.

— Та сталося інакше, — зауважив Фатум глибокодумно. Він згорнув гральні кості у їхню незвичайну шкатулку і поглянув на Пані.

— Хіба що ти хочеш вийти з гри... — додав він.

Вона заперечно хитнула головою.

— Граймо, — сказала вона.

— В тебе є чим відповісти на мою ставку?

— Граймо.

Ринсвінд знав, що мало бути всередині дерев: деревина, соки, можливо, вивірки. Аж ніяк не палац.

Проте подушечки під ним були однозначно м’якіші за дерево, вино в дерев’яному кубку було значно смачнішим за сік із дерев, і зовсім неможливо було порівняти вивірку з дівчиною, що сиділа біля нього, обхопивши руками коліна, і пильно за ним спостерігала (якщо не брати до уваги її певну волохатість).

Кімната була простора, з високою стелею, а також освітлена м’яким теплим світлом, джерело якого Ринсвінд не міг визначити. Через викривлені, вкриті наростами арки було видно інші покої та щось схоже на великі гвинтові сходи. А ззовні, здавалося, то було звичайнісіньке дерево.

Дівчина була зеленою — зеленошкірою. У цьому Ринсвінд мав повну впевненість, тому що все її вбрання складалося тільки з медальйона, що висів на шиї. Довге волосся чимось нагадувало мох. Яскраві, осяйні очі не мали зіниць і теж були зеленого кольору. Ринсвінд пожалкував, що в Академії не приділяв достатньо уваги лекціям з антропології.

За увесь час вона нічого не сказала. Вказавши йому на канапу і запропонувавши вино, вона просто сиділа і дивилася на нього, потираючи час від часу глибоку подряпину на руці.

Ринсвінду відразу ж пригадалося, що дріада настільки тісно пов’язана зі своїм деревом, що терпить разом із ним його страждання від ран...

— Мені прикро, що так сталося, — швидко проказав він. — Це було випадково. Тобто, там були оті вовки, тож...

— Тобі довелося вилізти на моє дерево, а я тебе врятувала, — продовжила дріада спокійно. — Тобі пощастило. І твоєму другові, мабуть, теж?

— Другові?

— Куцому чоловічку з чарівною скринею, — сказала дріада.

— О, так... йому, — неуважно відповів Ринсвінд. — Ну звісно. Сподіваюсь, з ним все гаразд.

— Йому потрібна твоя допомога.

— Як завжди. Його теж занесло на якесь дерево?

— Його занесло у храм Бель-Шамгарота.

Ринсвінд захлиснувся вином. Його вуха намагалися зіщулитись і заповзти назад туди, звідки виросли, від страхітливих складів, які щойно почули. Пожирач Душ! Потік спогадів накотився на нього, перш ніж він встиг його зупинити. Якось, ще студентом практичної магії в Невидній академії, він побився об заклад і пробрався у невелику кімнатку позаду головної зали бібліотеки — кімнату, стіни якої були розписані могутніми захисними пентаграмами, кімнату, в якій нікому не було дозволено перебувати довше, ніж чотири хвилини і тридцять дві секунди — такою була відмітка, якої досягали після двохсот років обережних експериментів...

Він боязко розгорнув Книгу, що була прикута ланцюгом до постаменту з октирону посередині розписаної рунами підлоги — не для того, щоб хтось її не поцупив, а щоб вона сама не втекла; бо це була «Октава», настільки переповнена чарами, що від неї по кімнаті розходилось м’яке сяйво. Одне заклинання все ж вискочило зі скрипучих сторінок і міцно вклинилося у найпотаємніший закуток його мозку. Крім того факту, що то було одне з Восьми Великих Заклинань, ніхто не міг сказати, яке саме, доки він його не промовить. Навіть Ринсвінд цього не знав. Однак деколи він відчував, як воно крадькома визирає з-за спини його его, вичікуючи свого часу...

На передній сторінці «Октави» було зображення Бель-Шамгарота. Він не був Злом, бо навіть Зло має певну життєдайну силу — Бель-Шамгарот був стороною монети, на якій Добро і Зло зображені з одного боку.

— Пожирач Душ. Число Його — між дев’ять і сім; двічі по чотири, буде... — процитував Ринсвінд, і мозок його заціпенів від страху. — О ні. А де той храм?

— У напрямку до Середини світу, в самій гущі лісу, — відповіла дріада. — Він дуже давній.

— Але хто був би настільки дурним, щоб вшановувати Бель... — ну, ти знаєш кого? Хіба що чорти, але ж він пожирає душі...

— У цьому були... певні переваги. А раса, що колись жила у цих краях, мала своєрідні уподобання.

— Що ж з ними сталося, у такому разі?

— Я ж сказала, що вони жили тут колись, — дріада підвелася і простягнула до нього руку. — Ходімо. Моє ім’я — Друелла. Ходімо зі мною і подивімося на долю твого друга. Тобі буде цікаво.

— Я не впевнений, що... — почав було Ринсвінд.

Дріада звернула на нього погляд своїх зелених очей.

— Гадаєш, у тебе є вибір? — спитала вона.

Сходи, широченні, як головна дорога, підіймались по спіралі через усе дерево аж до самої верхівки, з просторими кімнатами на кожному рівні, що вели назовні. Повсюди було оте жовтяве світло, що йшло з невідомого джерела. Також було чути якийсь звук, подібний до... Ринсвінд зосередився, намагаючись його розпізнати. Подібний до ударів грому або шамотіння водоспаду десь вдалині.

— Це дерево, — коротко пояснила дріада.

— А що воно робить? — запитав Ринсвінд.

— Живе.

— Саме так я й думав. Тобто, ми справді усередині дерева? Мене що — зменшили в розмірі? Ззовні воно здавалося мені достатньо вузьким, щоб я міг охопити його руками.

— Так і є.

— Гм, але ж я — тут, усередині?

— Так, усередині.

— Ти ба, — тільки й спромігся Ринсвінд.

Друелла засміялася.

— Я бачу твої думки, чарівнику-самозванцю! Чи ж я не дріада? Хіба ти не знаєш — те, що ти так зневажливо називаєш деревом, насправді є чотиривимірним аналогом цілого багатовимірного всесвіту, який — ні, я бачу, ти таки не знаєш. Я мала б здогадатися, що ти не справжній чарівник, коли зауважила, що в тебе немає посоха.

— Згорів у пожежі, — автоматично відповів Ринсвінд.

— Ні капелюха з вигаптуваними магічними символами.

— Його здуло вітром.

— Ні магічної тваринки-помічника.

— Вона згинула. Послухай, дякую за те, що врятувала мене, але якщо ти не заперечуєш, гадаю, мені вже час йти. Якщо б ти люб’язно показала мені, як звідси вийти...

Щось у виразі обличчя дріади змусило його обернутися. Позаду нього стояло троє дріад чоловічої статі. Вони, так само, як і жінка, не мали на собі ані нитки, — і зброї також. Останнє, втім, було недоречним. Вони не скидалися на тих, кому потрібна була б зброя, щоб подужати Ринсвінда. Вони, швидше, мали вигляд таких, хто міг плечем пробити скелю і побороти полчище тролів на додачу. Троє красивих велетнів дивилися на нього зверхньо, з погрозою, що задеревіла на їхніх обличчях. Їхня шкіра мала відтінок недозрілого грецького горіха, а під нею випиналися м’язи, наче гарбузи.

Він повернувся і мляво посміхнувся Друеллі. Життя знову поверталося у звичне русло.

— Отже, мене не врятували? — сказав він. — Мене полонили, так?

— Саме так.

— І ти не дозволиш мені піти? — це було радше ствердженням, аніж запитанням.

Друелла заперечно похитала головою.

— Ти завдав шкоди дереву. Але тобі щастить. Твого друга чекає зустріч із Бель-Шамгаротом. Ти ж тільки помреш.

Дві руки з-за Ринсвіндової спини обхопили його плечі майже так само, як коріння старого дерева невблаганно обплітає камінь.

— Звісно ж, із певними урочистостями, — вела далі дріада. — Після того, як Патрон Восьми впорається з твоїм другом.

Все, що Ринсвінд спромігся сказати, було:

— Знаєш, я ніколи не думав, що існують дріади-чоловіки. Навіть у дубах.

Один з велетнів криво посміхнувся на ті слова.

Друелла пирхнула зі сміху.

— От дурень! Звідки ж, по-твоєму, беруться жолуді?

Було у Дереві одне велике просторе місце, наче зала, що стелею впиралася в золотий серпанок. Нескінченні сходи вели саме через неї.

Кілька сотень дріад стояли групами у протилежному кінці зали. Вони шанобливо розступилися перед Друеллою і мовби не помічали, як позаду неї стусанами заохочують не відставати Ринсвінда.

Більшість з них були жіночої статі, хоча можна було помітити й кількох велетнів-чоловіків поміж них. Вони стояли, наче витесані богом статуї серед малих, витончених дріад-жінок. Комашня, подумав Ринсвінд. А Дерево — великий вулик.

Але звідки ж тут узагалі взялися дріади? Наскільки він пам’ятав, лісовий народ вимер не одне століття тому. Їх занапастили люди, як і багато інших Сутінкових Народів. Тільки ельфи та тролі пережили появу Людини у дискосвіті; ельфи — тому що були загалом вдвічі розумніші за людей, а тролівський народ — бо вони принаймні не поступалися людям у підлості, злостивості та жадібності. Дріади, як вважалося, вимерли, разом з гномами[34] та феями.

Гул, що був звичним фоном життя у палаці дріад, у залі став гучнішим. Іноді пульсуюче золотисте сяйво ковзало прозорими стінами і невдовзі тануло у серпанку високо над головою. У повітрі відчувалася якась сила, що змушувала його вібрувати.

— О чарівнику-нездаро, — мовила Друелла, — подивись на справжню магію. Не оту твою хитромудру приручену магію, а магію дерев та зілля, первісну магію. Неприборкану магію. Дивись.

П’ятдесятеро, а може, й більше дріад-жінок зібрались у тісний гурт, взялися за руки, а тоді розійшлися, утворивши велике коло. Решта дріад почали тихо наспівувати. Потім, за кивком Друелли, коло почало рухатися проти сонця.

Темп потрохи наростав, складна мелодія наспіву переходила на щораз вищий тон, і Ринсвінд відчув, що не може відвести очей від дійства в центрі зали. Він чув про Стародавню Магію ще в Академії, хоч вдаватися до неї чарівникам було заборонено. Він знав, що коли коло обертається досить швидко у стаціонарному магічному просторі дискосвіту, який теж поволі крутиться, астральне тертя в результаті дасть значну різницю потенціалів, яка зрештою заземлиться через потужний викид Стихійної Магічної Сили.

Тепер коло оберталося так швидко, що здавалося розмитою плямою, а стіни Дерева бриніли відлунням голосів...

Ринсвінд відчув знайоме настирливе поколювання на маківці, що свідчило про накопичений поблизу високий заряд неприборканої магічної енергії, тож зовсім не здивувався, коли через кілька секунд сніп світла яскраво-октаринового кольору пробився з невидимої стелі донизу і зупинився, потріскуючи, в центрі кола.

Там у ньому з’явився образ овіяного вітрами, опоясаного лісами пагорба, на вершині якого стояв храм. Його форма разила око. Ринсвінд подумав, що якби це був храм Бель-Шамгарота, він мав би вісім сторін. (Вісім також було і числом самого Бель-Шамгарота, а тому розсудливий чарівник ніколи би не промовив його без нагальної потреби. «Бо в разі тім, будеш з’їдений зо всім»[35], як жартома застерігали студентів. Бель-Шамгарота особливо приваблювали маги-дилетанти, які були, так би мовити, приблудами на берегах надприродного, тому вже напівзаплуталися у його тенетах. У студентському гуртожитку Ринсвіндові дісталася кімната з номером 7а. Він цьому не дивувався).

Дощ струменів по чорних стінах храму. Єдиною ознакою присутності життя в ньому був кінь, прив’язаний надворі, і це був кінь не Двоцвіта. Передусім, він був значно більший. Білий бойовий кінь, із копитами завбільшки з великі макітри, і шкіряною збруєю, що засліплювала золотим оздобленням. Він саме насолоджувався сніданком з торби, яку йому повісили на шию.

Кінь мав знайомий вигляд. Ринсвінд намагався пригадати, де він бачив його раніше.

У будь-якому разі, скидалося на те, що він міг розвинути велику швидкість. Швидкість, з якою — щойно він до неї призвичаїться, — можна мчати досить довго. Все, що Ринсвінду залишалося зробити, — це позбутися своєї сторожі, вибратися назовні з Дерева, відшукати храм і викрасти коня з-під Його носа — чи що б там не було у того Бель-Шамгарота натомість.

— Здається, Патрон Восьми матиме на обід двох гостей, — сказала Друелла, пильно дивлячись на Ринсвінда. — Кому належить цей жеребець, чарівнику-самозванцю?

— І гадки не маю.

— Ні? Що ж, неважливо. Дуже скоро ми самі це побачимо.

Вона махнула рукою. У зображенні появилась глибина, і його фокус змістився усередину, пронісся через велику восьмикутну арку і коридором, що відкривався за нею, поплив далі.

Там хтось прокрадався боком уздовж стіни. Ринсвінд помітив блиск золота і бронзи.

Не впізнати цю постать було неможливо. Він бачив її багато разів. Широкий торс, шия, наче стовбур дерева, на диво маленька голова під копицею чорного волосся, що пасувала до решти тіла, як приший кобилі хвіст... Він, звичайно, міг назвати її ім’я — то був Гран Варвар.

Гран був одним із найбільш довговічних героїв Округлого моря: винищувач драконів, розкрадач храмів, найманий убивця і ключова фігура у кожній вуличній чварі. Він міг навіть — на відміну від багатьох знайомих героїв Ринсвінда — говорити словами, довшими, ніж два склади, якщо був час, щоб подумати і, може, отримати підказку чи дві.

Здаля почувся якийсь звук — так тихо, що вухо чарівника заледве його вчуло. Він прозвучав, наче в’язка черепів, що котилася сходами додолу у якійсь віддаленій в’язниці. Ринсвінд скоса зиркнув на свою сторожу, щоб побачити, чи вони теж його чули.

Та вони всю свою обмежену увагу зосередили на Гранові, який, правду кажучи, був зліплений з того ж тіста, що й вони. Їхні руки спокійно лежали на плечах чарівника.

Ринсвінд присів, відхилився назад і з низького старту рвонув уперед. Позаду нього почулися крики Друелли, і він подвоїв швидкість.

Капюшон його мантії за щось зачепився і відірвався. Дріада-воїн, що підстерігав його на сходах, широко розкинув руки і ще ширше посміхнувся фігурі, яка мчала прямо на нього. Не збиваючись з ритму, Ринсвінд знову пірнув, на цей раз так низько, що підборіддям майже торкнувся колін, і саме вчасно — кулак, як колода, розсік повітря біля його вуха.

Попереду виріс цілий гайок мешканців Дерева. Він розвернувся в протилежний бік, ухилився від удару ще одного оторопілого вартового і побіг назад на зімкнуте коло дріад, обганяючи по дорозі тих, хто його переслідував, і збиваючи їх, як кеглі з доріжки.

Та попереду їх було ще чимало. Вони проштовхувались через юрби дріад-жінок і з зосередженою завзятістю лупили кулаками в свої мозолясті долоні.

— Не рухайся, чарівнику-самозванцю, — сказала Друелла, виходячи вперед. Позаду неї кружляли в гіпнотичному трансі танцівниці; увага кола тепер була спрямована на коридор, залитий фіолетовим сяйвом.

Ринсвінд зірвався.

— Ти це припиниш чи ні! — рикнув він. — Закарбуй собі на носі, гаразд? — Я справжній чарівник! — він зухвало тупнув ногою.

— Справді? — сказала дріада. — Тоді покажи нам якесь заклинання.

— Ет... — почав Ринсвінд. Справа в тім, що відтоді, як прадавнє загадкове заклинання застрягло в його мозку, він був нездатним пригадати навіть найпростіші короткі чарки[36], щоб, скажімо, упіймати таргана чи потерти носа без допомоги рук. Маги Невидної академії намагалися пояснити це тим, що мимовільне запам’ятовування заклинання, мовляв, заморозило усі ті клітини його мозку, що утримують чари у сховищах пам’яті. У свої найскрутніші часи Ринсвінд вигадав власне пояснення, чому навіть найпростіше заклинання відмовлялося залишатись в його голові довше, ніж кілька секунд.

Заклинання були перелякані, вирішив він.

— Ну... — почав він знову.

— Вистачить і маленького, — сказала Друелла, дивлячись, як його губи кривляться від нестямної злості і зніяковіння. Вона подала знак, і двійко дріад-чоловіків виросли перед ним щільною стіною.

Чари скористалися цим моментом, щоб ускочити у тимчасово вільне сідло гарцюючої свідомості Ринсвінда. Він відчував, як вони там сидять і показують йому язика.

— Я все ж знаю одне заклинання, — зморено сказав він.

— Ось як? То будь ласкавий, покажи, — сказала Друелла.

Ринсвінд не знав, чи наважиться, однак чари вже намагалися захопити контроль над його язиком. Він опирався, як міг.

— Ти сгазала, шо можеш шитати мої тумки, — пробубнів він. — Прошитай їх.

Вона ступила вперед, глумливо дивлячись йому у вічі.

Усмішка застигла на її обличчі. Вона різко підняла руки, наче захищаючись від чогось, тоді позадкувала. Звук, що вирвався з її горла, виражав панічний страх.

Ринсвінд озирнувся. Решта дріад теж поволі відступали назад. Що він такого зробив? Очевидно, щось дуже-дуже погане.

З його власного досвіду, те, як швидко у всесвіті відновиться природний баланс і почне викидати йому свої звичні коники, було лиш питанням часу. Тож він поспішив забратися звідси — шурхнув, пригнувши голову, поміж дріад, що досі кружляли, підтримуючи магічне коло, і зупинився, не знаючи, чого чекати від Друелли далі.

— Схопіть його! — закричала вона. — Відведіть його якнайдалі від Дерева і вбийте!

Ринсвінд миттю розвернувся і дав драпака.

Через центр кола.

Спалахнуло сяйво.

І стало темно.

І Ринсвінд став лиш невиразною тінню фіолетового кольору, що зменшилася до цятки й зникла.

Все решта зникло теж.

Гран Варвар безшумно пробирався коридорами, освітленими таким густим фіолетовим світлом, що вони здавалися майже чорними. Його нещодавня розгубленість минула. Він збагнув, що цей храм був магічним, і це багато чого пояснювало.

Тепер було зрозуміло, чому раніше пополудні він натрапив на скриню на узбіччі дороги, якою їхав через отой дрімучий ліс. Її кришка була привідчинена, наче заохочувала подивитись, скільки золота було всередині. Та коли він зіскочив із коня, щоб до неї наблизитись, скриня раптом випустила ніжки і чимдуж помчала до лісу, зупинившись знову через сотню ярдів від нього.

Тепер, після кількагодинної гри в «упіймай мене», він загубив її у цих диявольських тунелях. Взагалі-то, відразливі різьблення та розкидані тут і там скелети не викликали в Грана страху. Частково тому, що він не був винятково розумним, зате був винятково позбавлений уяви, але також і тому, що старовинні різьблення та погрозливі тунелі були звичайними атрибутами його щоденної роботи. Він провів чимало часу в таких ситуаціях, у пошуках золота чи демонів, чи дівиць, що потрапили в біду, і позбавляючи їх відповідно — від їхніх власників, життів і принаймні однієї з причин для лементування.

Погляньте лиш на Грана — ось він по-котячому м’яко перестрибнув через підозрілий отвір у тунелі. Навіть при цьому фіолетовому світлі його шкіра має приємний мідний відтінок. У нього чимало золотих браслетів на щиколотках та зап’ястках, та загалом він зовсім нагий, не рахуючи пов’язки на стегнах зі шкіри леопарда. Він надбав її в паруючих лісах Говондаландії[37], після того, як перегриз її власнику горлянку.

У правиці він тримає магічний чорний меч Кринґ, якого викували з громових стріл[38] і наділили душею — не дивно, що він не зносить піхов. Гран викрав його з неприступного палацу Архімандрита Б’Ітуні лише три дні тому і вже встиг про це пошкодувати. Меч починав його дратувати.

— Кажу тобі, вона звернула в отой останній прохід праворуч, — просичав Кринґ голосом, що різав вухо, мов лезо — камінь.

— Помовч!

— Я тільки сказав, що...

— Заткнися!

А Двоцвіт...

Він заблукав, тепер у цьому не було сумніву. Або ця будівля була значно більшою, ніж здавалась на перший погляд, або він опинився на якомусь цокольному рівні, хоч і не спускався вниз жодними сходами, або ж — як він починав підозрювати — внутрішні параметри цього місця, були більшими, ніж ззовні, цим суперечили фундаментальному принципу архітектури. А усі ці дивні ліхтарі навіщо? Це були восьмигранні кристали, встановлені через однакові проміжки у стінах і стелі, що відкидали досить неприємне світло, яке не стільки освітлювало, скільки підкреслювало темряву.

А той, хто зробив усі ці різьблення на стінах — ким би він не був — напевне, прикладався до плящини надто часто, благодушно подумав Двоцвіт. І не один рік.

З іншого боку, це була дивовижна будівля. Її будівельники були одержимі числом вісім.

Підлога була вкрита суцільною мозаїкою з восьмигранних кахлів, стіни коридору та стелі розходились під таким кутом, що коридори, з усіма їхніми поверхнями, також мали вісім сторін, а в тих місцях, де штукатурка частково відпала, Двоцвіт помітив, що навіть камені — восьмигранні.

— Мені воно не подобається, — озвався бісик-знімкар зі своєї коробки, що теліпалася в Двоцвіта на шиї.

— Чому так? — поцікавився Двоцвіт.

— Якесь воно химерне.

— Але ж ти — демон. Хіба демони можуть вважати щось химерним. Тобто, що може здаватися демонові химерним?

— Ну, знаєш, — обережно почав демон, нервово озираючись довкола і переминаючись з лапи на лапу. — Різне. Всяка всячина.

Двоцвіт суворо на нього подивився.

— Яка така всячина?

Демон закашлявся, знітившись (демони не дихають; проте, кожній розумній істоті, дихає вона чи ні, доводиться закашлятись у деякі моменти свого життя. Для демона це був саме той момент).

— Ну, різне, — вимучив він нарешті. — Різні погані речі. Речі, про які ми не говоримо, і які я загалом намагаюсь оминати, хазяїне.

Двоцвіт сумно похитав головою.

— Шкода, що Ринсвінда тут немає, — сказав він. — Він би знав, що робити.

— Він? — чмихнув демон. — Не уявляю, щоб котрийсь чарівник сюди навідався. Вони не мають жодних справ з будь-чим, якщо воно стосується числа вісім. — Демон затулив собі рота рукою, наче сказав щось заборонене.

Двоцвіт поглянув на стелю.

— Що то було? — спитав він. — Ти чув щойно звук?

— Хто — я? Чув звук? Ні! Нічогісінько! — запевнив демон і чкурнув назад у коробку, гримнувши за собою дверима. Двоцвіт легенько по ній постукав. Двері відчинились зовсім на трішечки.

— То був звук, наче десь загуркотіло каміння, — пояснив він. Дверцята захряснулись перед його носом. Двоцвіт знизав плечима.

— Здається, ця будівля ось-ось розвалиться, — подумав собі він. Тоді підвівся на ноги.

— Ей! — крикнув він. — Тут є хто-небудь?

— ПУТЬ, Путь, путь, — відповіли темні тунелі.

— Агов! — спробував він ще раз.

— ОВ, Ов, ов.

— Я знаю, тут хтось є — чув, як ви кидали кості.

— ГОСТІ, Гості, гості.

— Послухайте, я лише...

Двоцвіт зупинився. Його увагу привернула яскрава цятка світла, що з’явилась за кілька футів на рівні його очей. Вона швидко збільшувалась і вже за кілька секунд набула форми крихітного чоловічка. У якийсь момент цей силует почав бриніти чи, радше, Двоцвіт почав розрізняти бриніння, що чулося від нього з самого початку. Воно звучало, наче обірваний крик, що застиг в одній нескінченній миті.

Чоловік у сяючому коконі був тепер завбільшки з лялечку — викривлена форма у прозорому коконі, що повільно обертався в повітрі навколо своєї осі. Двоцвіт раптом подумав, як дивно звучить фраза «обірваний крик»... краще б він його не чув.

Фігурка потрохи починала набувати знайомих рис. Рот чарівника був розтулений, а його обличчя сяяло яскравим відображеним світлом — від чого? Від дивних небесних світил, подумав Двоцвіт. Тих світил, які люди зазвичай не бачать. Він здригнувся.

Ринсвінд, що продовжував обертатися, був вже завбільшки як півлюдини. Він продовжував збільшуватися на очах, аж раптом відчулося якесь напруження, тоді — рвучкий порив вітру і врешті оглушливий звук. Ринсвінд з криком викотився з кокона. Гучно гепнувши на підлогу, він якийсь час хапав ротом повітря, тоді перекотився, обхопивши голову руками і міцно підтиснувши коліна до грудей. Коли пилюка трохи вляглася, Двоцвіт несміливо простягнув руку і торкнув чарівника за плече. Той тільки зіщулився ще більше.

— Це я, — радо озвався до нього Двоцвіт. Чарівник трохи розпрямився.

— Що?

— Я.

Ринсвінд миттєво випростався і, підскочивши до куцого чоловіка, з відчаєм схопив його за плечі. Його очі несамовито вирячились.

— Не промовляй його! — просипів він. — Не промовляй, і можливо, нам вдасться звідси вибратися!

— Вибратися? А як ти сюди потрапив? Хіба ти не знаєш...

— Не промовляй його!

Двоцвіт відсахнувся від цього навіженого.

— Не промовляй його!

— Не промовляти що?

— Число!

— Число? — перепитав Двоцвіт. — Гей, Ринсвінде...

— Так, число! Те, що між сім і дев’ять. Двічі по чотири!

— Ага, віс...

Ринсвінд обома руками міцно затиснув йому рота.

— Щойно ти промовиш його, нам кінець. Не думай зараз про нього узагалі. Просто довірся мені!

— Я не розумію! — занудив Двоцвіт. Ринсвінд дещо заспокоївся — настільки, що скрипкова струна порівняно з ним все ще мала б вигляд миски драглів.

— Ходімо, — сказав він. — Треба спробувати звідси вибратись. А я спробую тобі пояснити.

Коли перша Епоха Магії добігла кінця, серйозною проблемою у дискосвіті стало знешкодження гримуарів[39]. Чари залишаються справжніми чарами, навіть якщо вони тимчасово ув’язнені в пергаменті й чорнилі. Вони зберігають свою силу. Доки власник гримуару живий, вони не створюють проблем, та після його смерті книга заклинань стає джерелом неконтрольованої сили, якої не так легко позбутися.

Одним словом, чари непомітно просочуються назовні із книг заклинань. Розв’язати цю проблему пробували по-різному. Країни, що лежали на Узбіччі, просто скріплювали книги померлих магів свинцевими пентаграмами і скидали їх через Край диска. Ближче до Осердя вдавались до менш ефективних рішень. Одним із них було помістити бунтівні книги в каністри з негативно зарядженим октироном і викинути їх у бездонну морську пучину (захоронення у глибоких печерах на суші було заборонено ще раніше — після того, як у деяких місцевостях почали скаржитися на дерева, що розгулювали вулицями в компанії п’ятиголових кішок), та невдовзі магія все ж почала просочуватись, і в результаті рибалки почали скаржитися на зграї риб-невидимок та молюсків-оракулів.

Як тимчасове вирішення проблеми, було запропоновано споруджувати у різних осередках магічного знання великі приміщення з денатурованого октирону, непроникного для більшості форм магії. Тут можна було зберігати найбільш небезпечні гримуари, аж доки їхня сила не вичерпається сама по собі.

Ось так у Невидній академії з’явилася «Октава», найвідоміша книга заклинань, що колись належала Творцю Всесвіту. Власне цю книгу Ринсвінд і розгорнув якось, побившись об заклад. В нього була лиш секунда, щоб глянути на якусь із її сторінок, перш ніж різноманітні охоронні чари здіймуть лемент, та цього часу було достатньо, щоб одне заклинання вискочило звідти і втелющилося Ринсвіндові в пам’ять, наче жаба в камінь.

— А тоді що було? — запитав Двоцвіт.

— О, мене звідти витягнули, ну і відшмагали, звісно.

— І ніхто не знає, що робить те заклинання?

Ринсвінд похитав головою.

— Воно щезло зі сторінки, — сказав він. — Ніхто й не дізнається, доки я його не промовлю. Або доки не помру, звичайно. Тоді воно типу само себе назве. Наскільки мені відомо, воно призводить до кінця світу чи зупинки Часу — щось таке.

Двоцвіт підбадьорливо поплескав його по плечу.

— Нема змісту журитися, — сказав він. — Краще пошукаймо звідси вихід.

Ринсвінд похитав головою. Він більше не відчував нічого, увесь його резерв страху вичерпався під час телепортації. Мабуть, він пробився через останній поріг страху, після якого розум перебуває у стані цілковитого спокою — на іншому боці свідомості. Хай там як, він більше не торохтів.

— Нам — кінець, — запевнив він. — Ми ходили по колу усю ніч. Кажу тобі, це місце — диявольське павутиння. Яким би шляхом ми не пішли, все одно опинимося в центрі.

— Знаєш, з твого боку було дуже люб’язно піти мене розшукувати, — сказав Двоцвіт. — Як тобі вдалося сюди проникнути? Це було справді ефектно.

— Ну, як тобі сказати... — зніяковіло відказав чарівник. — Просто подумав: «Я не можу залишити друзяку Двоцвіта напризволяще» і...

— Тоді все, що нам потрібно зробити — це знайти отого Бель-Шамгарота і пояснити йому ситуацію, і він, можливо, сам нас випустить, — сказав Двоцвіт.

Ринсвінд кілька разів смикнув себе за вухо.

— Тут, напевне, якісь дивні відголоски, — зауважив він. — Мені здалося, я почув смішні слова, щось ніби «знайти» і «пояснити»!

— Правильно.

Ринсвінд поглянув на нього, у відблисках криваво-червоного сяйва, — не вірячи власним вухам.

— Знайти Бель-Шамгарота? — не міг повірити він.

— Так. Ми ж не зобов’язані брати у всьому цьому участь.

— Знайти Пожирача Душ і не брати в цьому участь? Напевне, просто кивнути йому мимохідь і запитати, куди тут на вихід? Пояснити ситуацію Патронові Вось... ням-м-м, — Ринсвінд проковтнув кінець слова в останню мить, а тоді підсумував: — Ти — навіжений! Агов! Повернися!

Він кинувся коридором вслід за Двоцвітом, та вже за мить зупинився, стогнучи.

Фіолетове світло тут було густішим, надаючи оточенню нових неприємних відтінків. Це вже був не коридор, а простора кімната, де стіни налічували те число, про яке Ринсвінд не насмілювався навіть подумати, з вісьм... 7а коридорами, що розходилися від неї.

Трохи віддалік Ринсвінд зауважив низький вівтар з кількістю сторін, що дорівнює чотирьом, помноженим на два. Однак він був не в центрі кімнати. В центрі лежала велика кам’яна плита, що мала удвічі більше сторін, ніж квадрат. Плита була важезною на вигляд. У цьому дивному освітленні здавалося, що вона ледь перекошена, і один її край гордовито підносився над плитами довкола.

На ній стояв Двоцвіт.

— Гей. Ринсвінде! Поглянь, що я знайшов!

Багаж із невимушеним виглядом крокував до них одним із коридорів, що розходилися з кімнати.

— Чудово, — сказав Ринсвінд. — Гаразд. Він і виведе нас звідси. Негайно ж.

Двоцвіт тим часом вже нишпорив у скрині.

— Так, — погодився він. — Після того, як я зроблю кілька знімків. Дай-но лиш я прилаштую додаток...

— Я сказав негайно...

Ринсвінд замовк на півслові. Гран Варвар стояв у проході коридору прямо навпроти нього, стиснувши у руці великий чорний меч, завбільшки з огузок.

— Ти? — невпевнено мовив Гран.

— Ги-ги. Я, — відповів Ринсвінд. — Гран, якщо не помиляюсь? Давненько не бачились. Що тебе сюди привело?

Гран вказав на Багаж.

— Оте, — сказав він. Така довга бесіда, здавалося, втомила Грана. Потім він все ж додав тоном, що одночасно виражав ствердження, вимогу, погрозу та ультиматум:

— Моє.

— Він належить Двоцвіту — он тому, — сказав Ринсвінд. — Моя тобі порада. Не чіпай оте.

До нього раптом дійшло, що саме цього казати було не слід, та Гран вже відштовхнув Двоцвіта і обома руками тягнувся до Багажу...

...який випустив ніжки, відсунувся трохи назад і погрозливо припідняв свою кришку. В мерехтливому світлі Ринсвіндові здалося, що він побачив два ряди величезних зубів, білих, як вибілений бук.

— Гране, — квапливо сказав він, — я мушу щось тобі сказати.

Гран повернувся до нього, дещо збентежений.

— Шо?

— Це стосується чисел. Отже, послухай, якщо ти додаси сім та один, або три і п’ять, або віднімеш два від десяти — отримаєш певне число. Доки ти перебуваєш у цьому місці, не промовляй його — і ми всі матимемо шанс вибратись звідси живими. Чи просто лиш мертвими.

— Хто це такий? — запитав Двоцвіт. В руках у нього була клітка, яку він вигріб із самісінького дна Багажу. В ній виявилося повно похнюплених рожевих ящірок.

— Я — Гран, — гордо заявив Гран. Тоді він згадав про Ринсвінда.

— Що? — перепитав він.

— Просто не промовляй його, ДОБРЕ?

Його погляд впав на меч у руці Грана. Він був чорного кольору, отого особливого відтінку, що менше нагадує колір як такий, аніж його відсутність, а вгорі на його лезі був якийсь хитромудрий рунічний напис. Та передусім у вічі впадало м’яке октаринове сяйво, що його огортало. Меч, очевидно, також його помітив, бо зненацька озвався різким, скреготливим голосом, так, ніби кіготь шкрябав по скельцю.

— Дивно, — сказав він. — Чому він не може сказати «вісім?»

— ВІСІМ, З’їм, їм, — пішли відголоски. Глибоко з-під землі почувся дуже-дуже тихий гуркіт.

Та відголоски, хоч і стали слабші, вперто не хотіли завмирати. Вони відстрибували від стін, перетинались і розминались, і фіолетове світло виблимувало з ними в одному ритмі.

— Ти таки зробив це! — заверещав Ринсвінд. — Я ж казав тобі в жодному разі не промовляти число вісім!

Він замовк, нажаханий словом, яке щойно сказав сам. Але воно вже злетіло з його губ і приєдналося до своїх товаришів у багатоголосий шепіт.

Ринсвінд повернувся, щоб тікати світ за очі, та раптом повітря стало густим, наче патока. Накопичувався заряд магії небаченої досі сили; коли він повільно поворухнувся — долаючи біль і спротив повітря, — його тіло залишило по собі шлейф золотистих іскор, що у просторі повторювали його обриси.

Позаду нього щось загурчало — велика восьмикутна плита, піднявшись у повітря, зависла в ньому ребром догори, а тоді бахнула додолу.

З ями виповзло щось тонке і чорне, і обвилося довкола його щиколотки. З криком він упав додолу — на кам’яні плити, що глухо вібрували. Щупальце почало тягнути його по підлозі.

Тут перед ним опинився Двоцвіт і спробував до нього дотягнутися. Він відчайдушно схопився за руки куцого чоловічка, і так вони лежали якийсь час, дивлячись один одному в обличчя. Ринсвінд продовжував зсовуватись назад — попри усе.

— А тебе що схопило? — через силу видихнув він.

— Н-нічого! — сказав Двоцвіт. — Що тут таке діється, га?

— Мене затягує в оцю яму, а ти що думав?

— О, Ринсвінде, мені так прикро...

— Тобі прикро...

Почувся звук, так наче десь поруч заджерґотіла пила, і тиск, який Ринсвінд відчував на своїх ногах, раптово припинився. Він повернув голову і побачив Грана, що стояв навкарачки перед ямою і завзято орудував мечем, відсікаючи щупальця, які все лізли та лізли з чорноти.

Двоцвіт допоміг чарівникові підвестися, і вони прокралися повз вівтарну плиту, дивлячись, як ошаліла постать дає відсіч сотні спраглих крові рук.

— Це не спрацює, — сказав Ринсвінд. — Патрон здатний без упину матеріалізувати нові щупальця. Що ти робиш?

Двоцвіт гарячково прилаштовував клітку з принишклими ящірками до знімкувальної коробки, яку він поставив на триногу.

— Я неодмінно мушу це зазнімкувати, — бурмотів він. — Це приголомшливо! Ти мене чуєш, бісику?

Бісик-знімкар відчинив крихітну засувку, кинув оком на видовище довкола ями та й щез у своїй коробці. Ринсвінд підскочив, як ужалений, коли відчув, як щось торкнулося його ноги, і з люттю розчавив п’ятою щупальце, що шукало поживи.

— Ну ж бо, — гукнув він. — Час звідси драпцювати. — Він схопив Двоцвіта за руку, але турист уперся.

— Утекти і залишити Грана самого з тією гидотою? — обурився він.

Ринсвінд зчудовано глипнув на нього.

— А що такого? — сказав він. — Це його робота.

— Але ж воно його уб’є!

— Могло бути й гірше, — сказав Ринсвінд.

— Як?

— На його місці могли бути ми, — логічно припустив Ринсвінд. — Ходімо вже!

Двоцвіт тицьнув пальцем кудись убік.

— Гей! — крикнув він. — У нього мій Багаж!

Перш ніж Ринсвінд зміг йому перешкодити, Двоцвіт вже оббіг довкола ями і кинувся до скрині, яка безуспішно клацала своєю кришкою на щупальце, що тягнуло її за собою по підлозі. Не тямлячи себе від злості, куций чоловічок заповзявся його копати.

У цей момент інше щупальце вискочило з епіцентру колотнечі довкола Грана і обхопило його за пояс. Сам Гран вже був лиш невиразною тінню у кільці, що ставало дедалі тіснішим. Ринсвінд ще стояв, зціпенівши від жаху, коли повзучі бестії вирвали меч Грана з його руки, і він відлетів до стіни.

— Твоє заклинання! — закричав Двоцвіт.

Ринсвінд не поворухнувся. Він прикипів поглядом до Сутності, що підіймалася над ямою. То було велетенське око, і воно дивилося прямо на нього. Він застогнав, коли відчув, як щупальце починає стискати його ребра.

Слова заклинання мимовільно зринули в пам’яті і підкотились на язик. Наче у сні він розтулив губи і зронив перший варварський склад. Ще одне щупальце розсікло повітря, наче батіг, і, обвившись чарівникові довкола горла, почало його душити. Воно потягло за собою Ринсвінда, напівпритомного від жаху та нестачі кисню.

Один відросток, що молотив повітря, наче ціпок, ухопив знімкувальну коробку Двоцвіта, коли вона пробігала повз разом зі своєю триногою. Він інстинктивно схопився за неї — так, як його предки, мабуть, хапалися за камінь, несподівано зустрівши тигра, що вийшов на полювання. Якби лиш було достатньо місця, щоб замахнутися і пожбурити нею в Око...

...Око, що тепер заповнило собою увесь світ перед ним. Ринсвінд відчував, як воля витікає з нього, мов з решета.

У клітці, що стояла попереду на знімкувальній коробці, мляво ворушилися ящірки. Так само безглуздо, як той, кому ось-ось відітнуть голову, помічає кожну подряпину та пляму на дошках ешафоту, Ринсвінд помітив, що у них надто великі хвости, білі з синюватим відтінком. І хвости ці тривожно посіпувались. Відстань між ним та Оком ставала чимраз меншою, і Ринсвінд, напівживий від страху, підняв перед собою коробку як (хоч і не бозна-яке, та все ж) прикриття, аж тут почув, як бісик-знімкар сказав:

— Вони вже практично готові, не можу тримати їх довше. Усміхайтесь, будь ласка.

І раптом...

...зблиснуло світло, таке сліпучо-біле...

...наче й не світло, а щось зовсім інше.

Бель-Шамгарот завищав — спочатку то був високий ультразвук, що далі скотився і завмер десь у Ринсвіндових нутрощах. Тієї ж миті щупальця застигли на місці, наче громом прибиті, і, облишивши свої трофеї, що розлетілись на всі боки, скупчились перед ображеним Оком, утворивши захисний щит. Вони гуртом звалились у яму і за хвилю кілька десятків інших щупалець підхопили кам’яну плиту і з гуркотом закрили нею отвір, залишивши решту кінцівок Ока гамселити по ній ззовні.

Гран, приземлившись, покотився по долівці, відскочив від стіни, наче м’ячик, і врешті знову твердо стояв на ногах. Він підібрав свій меч і почав методично рубати ним покинуті напризволяще кінцівки. Ринсвінд лежав долілиць, з усіх сил намагаючись не зійти з розуму. Глухий звук, наче поруч нього впало щось важке і дерев’яне, змусив його підняти голову.

Багаж приземлився на свою вигнуту кришку і тепер сердито на ній погойдувався, дриґаючи в повітрі куцими ніжками.

Ринсвінд — обережно — озирнувся довкола, шукаючи поглядом Двоцвіта. Куций чоловік лежав під обваленою стіною, та його стогін принаймні свідчив, що він живий.

Чарівник підтягнувся до нього ближче, наскільки зміг, і прошепотів:

— Що то, в біса, таке було?

— Чому вони були такі яскраві? — промимрив Двоцвіт. — Ой леле, моя голова...

— Такі яскраві? — не зрозумів Ринсвінд. Він кинув оком на клітку з ящірками у протилежному кінці кімнати. Ящірки, тепер помітно тонші, дивились на нього із зацікавленням.

— Саламандри, — прохрипів Двоцвіт. — Знімок буде перетриманим, не сумніваюсь...

— То це — саламандри? — не вірилось Ринсвінду.

— Ну так. Стандартний додаток.

Ринсвінд прошкандибав кімнатою до коробки і взяв її в руки. Він вже колись бачив саламандр, але то були дрібні екземпляри. Крім того, вони плавали у банці з формальдегідом на вітрині кюріобіологічного музею[40] у підвальних приміщеннях Невидної академії, оскільки живі саламандри на узбережжях Округлого моря давно вимерли як вид.

Він спробував пригадати ті кілька фактів, які про них знав. Передусім, вони були магічними істотами. Також у них не було рота, адже вони живилися виключно енергією октарину із сонячного світла, що доходило до диска, і засвоювали цю енергію через шкіру. Звісно, інший спектр сонячної хвилі вони також мимовільно поглинали і відкладали у спеціальному мішечку, доки він не вивільнявся з тіла природним шляхом. Пустеля, заселена саламандрами, що жили на диску, світилася, наче маяк темної ночі.

Ринсвінд поклав їх на землю і похмуро похитав головою. Враховуючи, скільки октаринового випромінювання було в цьому магічному місці, ці істоти наїлися донесхочу — про решту подбала природа.

Знімкувальна коробка покульгала на своїй тринозі вбік. Ринсвінд брикнув ногою їй навздогін, але не влучив.

Мудра грушка вже починала йому не подобатись.

Щось маленьке вжалило його в щоку. Він сердито відмахнувся.

Раптом почулося якесь джерґотіння, він озирнувся, і голос, наче лезом по шовку, проїхав по його вуху:

— Дуже нечемно.

— Стулиппельку, — сказав Гран. Він саме вовтузився біля вівтаря, орудуючи Кринґом як важелем, щоб зняти з нього кришку. Він поглянув на Ринсвінда і заусміхався. Ринсвінду, в усякому разі, хотілося думати, що ота гримаса від вуха до вуха була усмішкою.

— Сильна магія, — прокоментував варвар, щосили тиснучи рукою завбільшки з добрячий окіст на меч, що бідкався на свою долю. — Тепер ділитимемо скарб, еге?

Ринсвінд невдоволено буркнув і відчув, як щось маленьке і тверде вкололо його у вухо. Дмухнув вітерець, ледь-ледь.

— А звідки ти знаєш, що всередині є скарб? — спитав він.

Гран наліг на меча, рвучко смикнув плиту догори і зумів підчепити її знизу пальцями.

— Де діброва — там гриби. Де вівтар — там і скарби. Логічно.

Він заскреготав зубами. Камінь підлетів догори і важко гупнув додолу.

Цього разу щось боляче вдарило Ринсвінда по руці.

Він хапнув повітря рукою і поглянув на те, що спіймав. Це був камінець, що мав п’ять-плюс-три сторони. Він перевів погляд на стелю. Вона збирається впасти їм на голову чи що? Гран мугикав під ніс якусь пісеньку, витягуючи з оскверненого вівтаря шкіряний згорток, що ледве тримався купи.

Повітря раптом затріскотіло, замерехтіло, задзижчало. Невидимі вітри підхопили мантію чарівника, і вона затріпотіла вихором синьо-зелених іскор. Над головою Ринсвінда голосили, вищали, торохтіли безумні напівпроявлені духи, захоплені у повітряну коловерть.

Він спробував підняти руку. Навколо неї тут же утворився октариновий ореол, що сяяв тим ясніше, чим дужчим ставав магічний вітер. Вихор промчав кімнатою, не здійнявши ані пилинки, однак очі Ринсвінда пекло наче вогнем. Вихор пронісся підземними коридорами, і його несамовите виття ще довго відлунювало в камені голосінням банші[41] Двоцвіт тільки-но зіпнувся на ноги, як одразу ж зігнувся удвоє, відчувши на собі подих астрального смерчу.

— Що це, до дідька, таке?

Ринсвінд повернувся до нього в півоберта. Тієї ж миті шалений вітер мало не перекинув його догори дриґом. Зграя полтерґейстів, затягнутих вихором у шалений танок, схопила його за ноги.

Рука Грана майнула, мов блискавка, і упіймала Ринсвінда саме вчасно. За хвилю їх із Двоцвітом відкинуло до сплюндрованого вівтаря, і вони, відсапуючись під його укриттям, якийсь час лежали непорушно. Неподалік виблискував балакучий меч Кринґ, чия магічна сила зросла у стократ завдяки вітру.

— Тримайтесь! — закричав Ринсвінд.

— Вітер! — так само гучно відізвався Двоцвіт. — Звідки він узявся? І куди він віє? — Вираз панічного жаху, що застиг на обличчі Ринсвінда, змусив його вчепитися в каміння з подвійною силою.

— Ми приречені! — пробурмотів Ринсвінд, коли стеля над його головою тріснула і зсунулася вбік. — А звідки приходять тіні? От туди цей вітер і віє!

Насправді, як чарівник добре знав, відбувалося ось що: коли осквернений Бель-Шамгарот опускався на все нижчі хтонічні рівні, його бентежний дух потрохи розсіювався в стінах храму, линучи в те місце, яке, згідно слів найповажніших жерців дискосвіту, було одночасно під землею і Ще Деінде. Як наслідок, його храм залишився на поталу Часу, який до того тисячі років боязливо оминав це місце десятими дорогами. Тепер, звільнившись від довговічного полону лихого духа за якихось кілька секунд, старі кам’яні стіни двиготіли і, не маючи опори, починали потрохи просідати.

Гран поглянув догори на розломи у стелі — вони все ширшали. Зітхнув. Тоді — несподівано — поклав два пальці в рота і свиснув.

Несподівано живий звук пролунав поверх псевдозвучання астрального вихору, що і набирався сили у центрі великої восьмикутної плити. Тоді пішов глухий відголосок, що прозвучав, на Ринсвіндовий подив, наче гуркотіння якихось дивних костей. А за тим почувся звук, що був цілковито нормальний. Це був приглушений стукіт копит.

В отворі арки, що небезпечно поскрипувала, з’явилась розмаяна вітром грива, і ось бойовий кінь Грана став дибки біля свого хазяїна. Варвар зіп’явся на ноги, закинув торби зі скарбами у мішок, причеплений до сідла, а тоді рвучко закинув себе на спину коня. Нахилившись, він схопив Двоцвіта за комір і підняв на коня, поклавши його перед собою поперек сідла. Кінь розвернувся, тож Ринсвінд, не гаючи часу, зробив відчайдушний стрибок і опинився в сідлі позаду Грана, який, зрештою, не заперечував.

Кінь упевнено погупотів тунелями, перестрибуючи через несподівані обвали дрібного каміння та спритно оминаючи великі камені, що сипалися з деформованої стелі. Ринсвінд, міцно тримаючись за Грана, обернувся назад.

Зрозуміло, чому кінь так хутко мчав уперед. Позаду, на відстані витягнутої руки, два силуети у мерехтливому фіолетовому світлі щодуху поспішали слідом за ними — зловісна на вигляд скриня та знімкувальна коробка, що непевно балансувала на своїй тринозі. Слідувати за своїм господарем будь-куди було настільки чудовою властивістю мудрої грушки, що культові предмети, які супроводжували імператорів у загробне життя, традиційно виготовляли саме з неї...

Вони вибралися на свіже повітря за мить до того, як восьмикутна арка врешті не витримала і розпалася на окремі плити.

Сходило сонце. Позаду них високо в небо здійнялася хмара пилюки — храм завалився під власного вагою. Та вони не оберталися.

Шкода, звичайно, адже Двоцвіт міг би отримати на пам’ять знімки, незвичайні навіть за стандартами дискосвіту.

У задимлених руїнах щось відбувалося. Там, здавалося, швидкими темпами росте зелений килим. За ним потягнувся угору старий дуб, випускаючи молоде віття, наче зелені ракети, і перш ніж вершечки його старих гілок припинили тріпотіти, довкола нього розкинувся предковічний ліс.

Бук пустився в ріст, мов бур’ян навесні, відмаяв, зігнив і зсипався купою труту серед своїх молодих паростків. Храм тепер був лише купою порослого мохом каміння, що осідало під землю.

Та Час, впоравшись спочатку із найголовнішим, тепер збирався закінчити свою роботу. Межі бурхливої взаємодії між магією, що згасала, та ентропією, що набирала сили, швидко поширювались: вона буревієм пронеслася пагорбом аж до підніжжя і наздогнала коня в галопі та його трьох вершників, які й самі були підвладні дії Часу, тож нічого не помітили. Та вона продовжувала шмагати зачарований ліс батогом століть.

— Вражає, правда? — обізвався голос десь біля коліна Ринсвінда, коли вони проїжджали через клуби випарів гнилої кори та зіпрілого листя.

В тому голосі була моторошна металева нотка. Ринсвінд поглянув униз на меч Кринґ. На руків’ї красувалися кілька рубінів. У нього виникло відчуття, наче вони за ним спостерігають.

З вересового пустирища, що простягалося за лісом ген аж до Узбіччя, вони спостерігали битву між деревами та Часом, яка могла закінчитися лиш одним. Це було приємним доповненням до основної програми під час привалу, а саме — поїдання великої кількості ведмежатини, яка ще недавно розгулювала на чотирьох лапах і мала необачність підійти до Грана на відстань польоту стріли.

Ринсвінд придивився до Грана, що схилився над своїм шматком свіжого жирного м’яса. Гран, беручись за свої геройські справи, був далебі не тим гулякою Граном, що цмулив вино, наче воду, коли навідувався до Анк-Морпорка. Він був обережним, наче кіт, гнучким та спритним, мов пантера, і загалом почувався на такій роботі вельми комфортно.

«А я вирвався живим з обіймів Бель-Шамгарота, — нагадав собі Ринсвінд. — Фантастика».

Двоцвіт допомагав герою посортувати награбовані в храмі скарби. То були здебільшого срібні прикраси, оздоблені відразливими багряними каменями. Прикраси переважно зображали павуків, восьминогів та октарсів[42], що живуть на деревах у безплідних Серединних землях.

Ринсвінд спробував не слухати голос, що скрипів у нього над вухом. Марна справа.

— ...А потім я належав паші Ре’дурату і відіграв вирішальну роль у битві Великого Нефу, саме тоді я й отримав оту невеличку щербинку, яку ви могли помітити на верхній третині мого леза, — оповідав Кринґ зі свого тимчасового прихистку в купині. — Якийсь поганець мав на собі октиронове намисто, вельми нечесно з його боку, ну і я, звичайно, був значно гострішим у ті дні, мій хазяїн мав звичку розтинати мною у повітрі шовкові хустинки і... я вас забалакав?

— Га? О, ні-ні, зовсім ні. Це все дуже цікаво, — сказав Ринсвінд, не зводячи погляду з Грана. Наскільки йому можна довіряти? Ось вони тут, самі у диких землях, а довкола тролі...

— Я відразу збагнув, що ви — культурна людина, — продовжив Кринґ. — Так рідко випадає зустріти справді цікавих людей, хоч би ненадовго. От чого мені б дійсно хотілося, то це гарну камінну поличку, на якій можна було б відпочити, якесь таке гарне і спокійне місце. Одного разу я кількасот років провів на дні озера.

— Мабуть, було класно, — неуважно відгукнувся Ринсвінд.

— Не зовсім, — сказав Кринґ.

— Так, гадаю, зовсім ні.

— Але чого б я таки справді хотів — це бути оралом[43]. Не знаю, що воно таке, але схоже на життя, в якому є певний сенс.

Двоцвіт поспішно підійшов до чарівника.

— У мене є чудова ідея, — випалив він.

— Ага, — втомлено відгукнувся Ринсвінд. — Чому б нам не вмовити Грана супроводжувати нас до Квірма?

Двоцвіт щиро здивувався.

— Звідки ти знав, що я збирався сказати?

— Просто подумав, що тобі таке прийде в голову, — відповів Ринсвінд.

Гран підбадьорливо їм усміхнувся, закінчуючи пакувати срібні брязкальця у сідельні в’юки. А тоді його погляд знову ковзнув до Багажу.

— Якщо він поїде з нами, хто ж насмілиться на нас напасти? — сказав Двоцвіт.

Ринсвінд пошкріб підборіддя.

— Сам Гран? — припустив він.

— Але ж ми врятували йому життя у храмі!

— Ну, якщо під напасти ти маєш на увазі вбити, — сказав Ринсвінд, — то ні, не думаю, що він на таке здатний. Не та він людина. Він, сподіваюся, просто пограбував би нас, зв’язав і залишив на поталу вовкам.

— Та ну, облиш.

— Слухай, це реалії життя, — різко сказав Ринсвінд. — Сам подумай, коли ти носиш зі собою повну скриню золота, чи кожен, хто при своєму розумі, не скористався б нагодою її відібрати? — я б точно спробував, додав він подумки — якби не бачив, що Багаж учинив з допитливими пальцями.

Тоді його раптом осінила блискуча ідея. Він подивився на Грана, потім — на знімкувальну коробку. Бісик-знімкар затіяв велике прання у маленькому тазику, а саламандри мирно подрімували у своїй клітці.

— Здається, я знаю, що ми зробимо, — сказав він. — Ось скажи, чого герої прагнуть найдужче?

— Золота? — припустив Двоцвіт.

— Ні. Маю на увазі, — по-справжньому хочуть.

Двоцвіт наморщив лоба.

— Я не зовсім розумію, — сказав він врешті.

Ринсвінд підняв іконограф.

— Гране, — покликав він. — Підійди сюди, будь ласка.

Дні минали спокійно. Щоправда, одного разу невелика ватага тролів влаштувала їм засідку під мостом, а якось група розбійників майже заскочила їх зненацька, напавши серед ночі (але вони нерозумно вирішили обстежити Багаж, перш ніж перерізати горлянки усій компанії, що безтурботно похропувала). Гран запрагнув, і таки отримав, подвійну платню за обидва випадки.

— Якщо з нами щось станеться, — сказав Ринсвінд, — ніхто не знатиме, як користуватись знімкувальною коробкою. І більше жодних тобі картинок із доблесним Граном. Ти ж розумієш?

Гран покивав головою, не зводячи очей з останнього знімка. Він зображав Грана у героїчній позі — Гран біля купи перебитих тролів, одна нога гордо попирає їхні тлінні останки.

— Я і ти, і маленький друг Два Квітки — хокей? — сказав він. — А завтра, може, спробуємо кращий ракурс, хокей?

Він акуратно загорнув знімок у клапоть тролячої шкіри і запхнув його до решти у в’юк під сідлом.

— Здається, твоя ідея працює, — задоволено всміхнувся Двоцвіт, дивлячись, як Гран поскакав уперед розвідати дорогу.

— Атож, — погодився Ринсвінд. — Що герої люблять найбільше, то це — себе.

— А знаєш, ти потрохи стаєш профі у знімкуванні?

— Еге ж.

— То, може, захочеш залишити собі на згадку ось це. — Двоцвіт простягнув йому знімок.

— Це що? — спитав Ринсвінд.

— Та так... знімок, який ти зробив у храмі.

Ринсвінд, шокований, дивився на зображення. На ньому, з деяким натяком на щупальця по краях знімка, був величезний, скарлючений, зашкарублий, протравлений магічними настоянками великий палець — у повному розфокусі.

— І отак — усе життя, — стомлено сказав він.

— Ти виграла, — сказав Фатум, підсовуючи на середину грального столу свою купку душ. Товариство довкола них з полегшенням зітхнуло. — Та це — не остання партія, — додав він.

Пані всміхнулась, дивлячись в очі навпроти, що були наче дві діри на канві всесвіту.

А далі все щезло, залишились тільки ліси, які продовжували швидко занепадати, і хмара пилюки на горизонті — втім, її теж відносило кудись легким вітерцем. Та ще постать у чорних лахміттях, яка скоцюрблено сиділа на покришеному порослому мохом камені, що був орієнтиром для подорожніх. Постать мала такий вигляд, наче її ошукали, наче її незаслужено сахаються і бояться, хоча вона насправді є чи не єдиним другом жебраків та найкращим лікарем смертельно поранених.

Смерть — хоч у нього, звісно, не було очей — дивився, як Ринсвінд віддаляється, з таким виразом обличчя, — якби воно взагалі могло що-небудь виражати, — який зазвичай називають насупленим. Смерть завжди був винятково зайнятою персоною, однак тепер вирішив, що матиме хобі. Було щось таке у чарівникові, що Його несказанно дратувало. Ну хоча б те, що той не дотримувався домовленостей.

— НУ ПОСТРИВАЙ, ГОЛУБЕ, — сказав Смерть голосом, схожим на гуркіт могильних плит, — ПОБАЧИМО, ХТО КОГО.

У лігві дракона

Гора називалася Вірмберґ[44] і височіла понад зеленою долиною, піднімаючись ще на півмилі угору; велика, сіра, перевернута догори дриґом гора.

Біля підніжжя вона була всього кілька ярдів завширшки. Далі, чіпляючись за хмари, гора здіймалася у небо, граційно вивертаючись назовні, мов перекинута духова труба, аж доки її верхівку не утинало плато, повні чверть милі завширшки. Там був невеличкий гай з такою пишною рослинністю, що вона каскадом спадала через край плато. І якісь хатини. І навіть маленька річка, що збігала через край водоспадом і від дошкульних вітрів проливалася на землю дощем.

Там також було кілька печер, на кілька ярдів нижче від плато. Входи до них мали такий природно-грубуватий вигляд, що прохолодного осіннього ранку Вірмберґ скидався на гігантський голуб’ятник, що висів попід хмарами.

Це, правда, мало б означати, що місцеві «голуби» мають розмах крил трохи більший, ніж сорок ярдів.

— Я відчував це, — сказав Ринсвінд. — Це місце має сильне магічне поле.

Двоцвіт та Гран саме обстежували невелику печеру, де вони пополудні спинились на перепочинок. Вони перезирнулись. Коні спокійно пощипували соковиту траву біля потоку. Жовті метелики пурхали поміж кущів. Кругом пахло чебрецем, над яким вдоволено гуділи бджоли. На рожні тихенько шкварчав дикий кабан.

Гран пересмикнув плечима і продовжив змащувати жиром свої біцепси. Вони сяяли як мідні чани.

— Нормально, як на мене, — сказав він.

— Може, кинемо жереб? — запропонував Ринсвінд.

— Шо?

— Ну ж бо. Кинь монетку.

— Хокей, — погодився Гран. — Коли ти так хочеш. — Він сягнув рукою у свою торбинку і дістав звідти жменю дрібних монет, награбованих у різних королівствах. Обережно вибрав із купки свинцевий чверть-йотем (монетку, що була в обігу в королівстві Злотий) і поклав її на пурпуровий ніготь свого великого пальця.

— Називай, — сказав він. — Решка чи..., — він подивився на зворотний бік монети з усією уважністю, на яку був здатен, — якась така риба з ногами.

— Назву, коли побачу монету в повітрі, — відказав Ринсвінд. Гран всміхнувся і підкинув монетку догори.

Йотем підлетів, обертаючись довкола осі.

— Ребро, — кинув Ринсвінд, перш ніж монета торкнулась землі.

Магія не вмирає. Вона просто видихається з часом.

Ніде це не було більш очевидним на всіх широких голубих просторах дискосвіту, аніж у тих землях, що були місцем визначних битв під час Війн Магів, які відбувались невдовзі після Сотворення світу. У ті дні магія у своїй первозданній формі існувала повсюди і охоче застосовувалась Першими Людьми у їхньому протистоянню Богам.

Точна першопричина Війн Великих Магів загубилась в туманах Часу, але філософи диска погоджуються, що Першим Людям, невдовзі після їхнього створення, цілком природно увірвався терпець. І битви були славні — з шумом, тріском, феєрверками: сонце ходило колесом по небокраю, моря кипіли, бурі спустошували землю, малі білі голуби загадковим чином з’являлись нізвідки в кишенях одежі людей, і стійкість самого диска (який несли крізь простір на своїх спинах чотири гігантські слони, що й самі везлися верхи на черепасі) була під загрозою. Це закінчилось жорстким втручанням Верховних Старійшин, яким підкорялись навіть самі Боги. Богів зіслали в піднебесся, людей сотворили заново — значно меншими цього разу, і більшу частину старої свавільної магії забрали від людей.

Це, однак, не вирішило проблеми з тими місцями, які безпосередньо зазнали впливу чарів протягом періоду воєн. Магія видихалася — повільно, упродовж тисячоліть і, розпадаючись, вивільняла міріади субастральних частинок, що суттєво спотворювали реальність навкруги...

Ринсвінд, Двоцвіт та Гран спантеличено дивились на монету.

— Таки ребро, — сказав Гран. — Ти ж чарівник. То що?

— Я не... не практикую таких чарів.

— Тобто ти їх не знаєш.

Ринсвінд пропустив його шпильку, бо це було правдою.

— Спробуй ще раз, — запропонував він.

Гран вийняв жменю монет.

Перші дві впали звичайно. Так само, як і четверта монета. Третя приземлилась на ребро — так і залишилась. П’ята монета перетворилась на маленьку жовту гусінь і відразу ж поповзла геть у своїх справах. Шоста, сягнувши в польоті найвищої точки, щезла з гучним «лясь!». За хвилю небо загуркотіло і вдарило блискавкою, легенько.

— Гов, ота була срібною! — обурено вигукнув Гран. Схопившись на ноги, він сердито дивився уверх. — Ану, віддай!

— Я не знаю, куди вона поділася, — стомлено сказав Ринсвінд. — Напевне, все ще летить. В усякому разі ті, що я підкинув вранці, не повернулися.

Гран продовжував стояти, задерши голову в небо.

— Як це? — не зрозумів Двоцвіт.

Ринсвінд зітхнув. Власне того він і боявся.

— Ми приблукали у зону з високим показником магії, — сказав він. — Не питайте чому. Колись давно тут, очевидно, сформувалося потужне магічне поле, а ми тепер відчуваємо на собі його побічний ефект.

— Атож, — сказав, проходячи мимо, якийсь кущ.

Голова Грана різко опустилася.

— Ти хочеш сказати, що це — одне з тих самих місць? — спитав він. — Вибираймося звідси!

— Добре, — погодився Ринсвінд. — Якщо ми підемо назад по власних слідах, можливо, нам і вдасться. Приблизно через кожну милю можемо зупинятися і підкидати монету.

Він негайно підхопився на ноги і почав пакувати речі назад у свої в’юки.

— Що? — розгубився Двоцвіт.

Ринсвінд зупинився.

— Послухай, — різко почав він. — Тільки не сперечайся. Ми йдемо далі.

— Але ж воно нормальне на вигляд, — сказав Двоцвіт. — Ну хіба що трішки малонаселене, та й усе...

— Еге, — сказав Ринсвінд. — Дивно, чи не так? Ходімо!

Десь угорі, понад їхніми головами, щось ляснуло — наче вперіщили батогом по мокрому камені. Тоді якась блискуча невиразна тінь промайнула над головою Ринсвінда, здійнявши хмару попелу над багаттям, і наступної миті туша кабана, злетівши з рожна, шуганула у височінь.

Вона зробила віраж, щоб не зачепити групу дерев попереду, тоді вирівняла курс і, з гучним ревом описавши невелике коло, полетіла в напрямку Середини світу, залишаючи позаду сліди, наляпані по землі гарячим свинячим жиром.

— Що вони зараз роблять? — спитав старий.

Молода жінка заглянула у кришталеву кулю.

— Прямують до Узбіччя, дуже швидко, — відповіла вона. — До речі — з ними все ще ота скриня на ніжках.

Старий захихотів — у темному запорошеному склепінні це прозвучало якось недоречно.

— Мудра грушка, — зауважив він. — Чудово. Так, гадаю, це те, що нам треба. Подбай про це, моя люба — а то, чого доброго, ще вислизнуть поза межі дії твоєї сили?

— Замовкни! Або...

— Або що, Ліссо? — сказав старий чоловік (те, як він сидів — безформною масою у витесаному з каменю кріслі — здавалося дивним у цьому тьмяному освітленні). — Ти вже вбила мене одного разу, пам’ятаєш?

Вона пирхнула і підвелася, зневажливо тріпнувши волоссям. Воно було руде, помережане золотавими ниточками. Випроставшись, Лісса мала справді приголомшливий вигляд. Вона була практично гола, не враховуючи кількох мізерних клаптиків найтоншої кольчуги та чобіт для верхової їзди зі шкіри дракона, що вигравала усіма барвами веселки. З одного чобота виглядала тростина для верхової їзди, незвична з огляду на дві особливості: вона була десь як спис завдовжки і мала наконечник із маленькими сталевими шпичаками.

— Моєї сили вистачить, не хвилюйся, — холодно сказала вона.

Невиразна тінь, здавалось, кивнула або принаймні заколихалась.

— Як ти продовжуєш мене запевняти, — почулося у відповідь. Лісса пирхнула знову і вийшла з келії.

Її батько навіть не поглянув їй услід. По-перше, тому, що, оскільки він помер ще три місяці тому, його очі, зрозуміло, були не в найкращому стані. А по-друге тому, що оскільки він був чарівником — чарівником п’ятнадцятого рівня, навіть якщо вже покійним — його оптичні нерви довгий час були налаштовані на сприйняття рівнів та вимірів, що виходили далеко поза межі звичайної реальності, тож були дещо неефективні, коли йшлося про сприйняття звичайного земного світу. (За його життя вони здавалися його оточенню химерними, як у комах — з вісьмома гранями). До того ж, перебуваючи тепер у тому вузькому просторі між яскравим живим світом та похмурим світом мертвих тіней, він міг охопити поглядом усю Причинність, як вона є. Ось чому він, разом зі слабкою надією на те, що цього разу його нікчемну доньку таки уб’ють через її амбіційність, не переймався тим, щоб за допомогою своїх визначних здібностей дізнатися більше про трьох мандрівників, які чимдуж утікали з його королівства.

За кількасот ярдів звідти Лісса намагалася дати лад своїм думкам, спускаючись стертими сходинами, що вели в підземелля Вірмберґу. За нею слідував десяток вершників. Раптом саме це і є ота нагода? Може, ось він — шлях розірвати замкнуте коло і посісти трон Вірмберґу. Він по праву належав їй, звичайно; але згідно традиції тільки чоловік міг бути правителем Вірмберґу. Це неабияк дратувало Ліссу, а коли вона сердилася, Сила текла через неї інтенсивніше, і дракони ставали особливо великими й потворними.

Якби у неї був чоловік, все було б інакше. Бажано, якийсь дужий парубок із довгими руками і куцими мізками. Хтось, хто б робив, що йому велять.

Найбільший з усіх трьох, що утікав з драконових земель, міг би підійти. А якщо б раптом вийшло навпаки, то у драконів завжди добрий апетит і годувати їх потрібно регулярно. А вона вже подбає, щоб вони були мерзенні.

Мерзенніші, ніж зазвичай — в усякому разі.

Вона пройшла сходами крізь кам’яну арку і наблизилася до вузького виступу під самим дахом великого грота, де ночували дракони.

Сонячні промені, пробиваючись через численні отвори у стінах, прошивали запорошену пітьму, наче тонкі бурштинові смолоскипи, що зберігали в собі мільйони золотистих комах. Внизу, у напівмороці, не було видно нічого. Нагорі...

Кільця для прогулянок брязнули так близько біля Ліссиної голови, що вона могла б торкнутися одного з них, лиш простягнувши руку. Вони висіли тут повсюди, розтягнуті від краю до краю на багато акрів перевернутої догори дриґом стелі грота. Щоб забити гаки для усіх тих кілець, знадобилося чимало часу і чимало каменярів, які чіплялися за щойно закріплені кільця і просувалися далі й далі. Та вони були нічим порівняно з вісімдесятьма вісьмома головними кільцями, що окремою групою висіли під самим куполом. Ще п’ятдесят було втрачено давним-давно, коли їх, обливаючись потом, встановлювали на місце цілі ватаги рабів (а рабів було пребагато в ті дні, коли Сила тільки-но з’явилась), і великі кільця з гуркотом полетіли в прірву, потягнувши за собою тих нещасних спритників.

Та вісімдесят вісім було встановлено — величезні, наче веселки, і поруділі, наче їх скропили кров’ю. З тих пір вони ведуть свій власний літопис. Ось. Від них...

Дракони відчувають присутність Лісси. Потоки повітря шугають у гроті, коли вісімдесят вісім пар крил розгортаються, наче вибагливий візерунок калейдоскопа. Величні голови із зеленими фасетковими очима стежать за нею згори.

Ці тварюки все ще досить прозорі. Доки чоловіки довкола неї виймають свої черевики з гачками зі сітки на стіні, Лісса зосереджується на процесі візуалізації; вгорі над нею у затхлому повітрі дракони стають повністю видимі, тьмяно віддзеркалюючи бронзовою лускою сонячне проміння. Їі мозок стугонить, але тепер, коли Сила проходить через неї потужним потоком вона може, практично не втрачаючи зосередженості, подумати і про інші речі.

Вона теж застібає черевики і граціозно пройшовшись колесом на руках, опиняється біля пари кілець на стелі, з якими, негучно брязнувши, зчіплюються її гаки.

Тільки тепер це вже не стеля, а підлога. Світ перемінився. Тепер вона стоїть на краю глибокого амфітеатру чи кратера, встеленого невеликими кільцями, по яких, розгойдуючись, як маятники, вже рухаються вершники драконів. У центрі амфітеатру їх чекає зграя їхніх величезних їздових драконів. Високо над головою невиразно видніється кам’яниста долівка грота, загиджена впродовж століть драконячим послідом.

Легким, плавним рухом, що було природною манерою її ходи, Лісса прямує до свого дракона, Лаоліта, який повертає до неї велику, трохи схожу на конячу голову. Його щоки — масні від кабанячого жиру.

«Це було дуже смачно», — звучить його голос у її голові.

— Здається, я казала, що не дозволяю жодних польотів без супроводу? — різко мовила вона.

«Я був голодний, Ліссо».

— То стримуй свій голод. Скоро матимете коней на обід.

«Віжки застрягають нам у зубах. А воїни будуть? Нам до смаку воїни».

Лісса зісковзнула з посадкової драбини і приземлилася на шорсткій, мов невичинена шкіра, шиї Лаоліта, обхопивши її ногами з обох боків.

— Воїн — мій. З ним є ще двійко інших, ними і поласуєш. Один — начебто якийсь чарівник, — додала вона підбадьорливо.

«О, ти ж знаєш, як воно з тими чарівниками. Вже через півгодини ти знову голодний», — пробурчав дракон.

Він розпростав свої крила і шугонув униз...

— Вони нас наздоганяють! — закричав Ринсвінд. Він ще нижче пригнувся до гриви коня і застогнав. Двоцвіт намагався не відставати та водночас вертів головою на всі боки, щоб роздивитися драконів, що ширяли в небі.

— Ти не розумієш! — крикнув турист поверх оглушливого лопотіння крил. — Я усе своє життя хотів побачити драконів!

— Зісередини? — відгукнувся Ринсвінд. — Замовкни і дивись, куди скачеш! — він підганяв коня, щосили натягуючи вуздечку, і прикипів очима до лісу попереду, намагаючись силою волі притягнути його ближче. Під тими деревами вони будуть у безпеці. Під тими деревами жоден дракон не пролетить...

Він почув, як зовсім близько ляснули крила, і його накрила чорна тінь. Інстинктивно він скрутився в калачик у сідлі, відчувши пронизливий біль, коли щось гостре дряпонуло його по спині.

Позаду нього закричав Гран, але то був, швидше, лютий бойовий клич, ніж болісний зойк. Варвар зіскочив з коня у верес і витягнув свого чорного меча, Кринґа. Побачивши, що один з драконів завертає, щоб атакувати ще раз, він почав розмахувати ним над головою.

— Жодна погана ящірка так зі мною не поводитиметься! — прогримів він.

Ринсвінд перехилився і вхопив Двоцвітового коня за віжки.

— Рухайся! — прохрипів він.

— Але ж дракони... — сказав Двоцвіт, геть зачудований видовищем.

— До біса дра... — почав чарівник і наче язика проковтнув. Інший дракон відокремився від зграї цяток, що кружляли високо понад їхніми головами, і тепер планерував прямо на них.

Ринсвінд відпустив Двоцвітового коня, вилаявся на чім світ стоїть і, пришпоривши свого власного коня, помчав до дерев, сам. Він не озирнувся, почувши якийсь переполох позаду себе, а коли над його головою майнула тінь, тільки тихо щось забелькотів і ще дужче втиснувся у гриву коня.

Він вже був готовий відчути пекучий, різкий біль, але натомість на нього посипався град дрібних ударів, колючих, ніби жало, коли його кінь мчав попід кронами дерев. Чарівник намагався втриматись верхи, та наступна низька гілка, товща за інші, викинула його зі сідла. Останнє, що він чув, перш ніж миготливі голубі іскорки безпам’ятства поглинули його, був різкий відчайдушний вереск плазуна і борсання кігтистих лап у верховітті дерев.

Коли він очуняв, на нього уважно дивився дракон; в усякому разі, він дивився у його бік. Ринсвінд застогнав і спробував чимглибше заритися у мох, аж раптом ледь не задихнувся від болю.

Крізь пелену агонії та страху він подивився на дракона.

Істота звисала з гілки великого мертвого дуба, за кількасот футів від нього. Її золотисто-бронзові крила були щільно притиснуті до тіла, але подовгаста кінська голова на кінці надзвичайно гнучкої шиї вертілася туди-сюди. Вона вивчала ліс.

Опріч того, вона була напівпрозорою. І хоч від її луски відблискувало сонце, Ринсвінд ясно бачив обриси гілок позаду неї. На одній з них сидів чоловік, справжній карлик — поруч із ящером, що висів по сусідству. Він не мав на собі зовсім нічого, окрім пари чобіт, малесенького шкіряного мішечка в області паху та шолома з високим гребенем. Знічев’я він розмахував туди-сюди коротким мечем і видивлявся щось у верховітті дерев з таким виглядом, наче виконував нудну і непрестижну роботу.

Якийсь жучок уперто дерся вверх по Ринсвіндовій нозі.

Чарівник замислився, якої шкоди може заподіяти напівтвердий і майже прозорий дракон? Чи він його тільки напівуб’є? Він вирішив не чекати, коли це з’ясується.

Просуваючись, наче гусінь — на п’ятах, пальцях рук та лопатках, Ринсвінд поповз убік, аж доки за листям дерев вже не було видно ні старого дуба, ні тих, хто на ньому сидів. Тоді він зіп’явся на ноги і дременув поміж дерев.

Він не мав жодної гадки, куди біжить, так само, як не мав ні харчів, ні коня. Та доки в нього все ще були ноги, він міг бігти. Папороття і дика ожина чіплялися за нього своїм колючим пруттям, та він цього не відчував.

Віддалившись від дракона приблизно на милю, він зупинився і впав під деревом, яке несподівано заговорило до нього.

— Гей, — сказало воно.

Сповнений недобрих передчуттів, Ринсвінд повільно підвів голову. Він намагався затриматись поглядом на безпечних для його душевної рівноваги листочках та корі, але лиха цікавість змусила його погляд блукати далі. Врешті він зупинився на чорному мечі, що стримів із гілки над Ринсвіндовою головою.

— Чого ото стоїш без діла? — сказав меч (таким голосом, ніби хтось водив пальцем по обідку великого порожнього келиха для вина). — Витягни мене.

— Що? — перепитав Ринсвінд, важко дихаючи.

— Витягни мене, — повторив Кринґ. — Або витягнеш, або мені доведеться пронидіти наступний мільйон років у купі попелу. Чи я тобі колись розповідав про той випадок, коли мене закинули в озеро ген аж...

— Що сталося з іншими? — обірвав його Ринсвінд, розпачливо тулячись до дерева.

— Ех, їх забрали дракони. І коней. І оту штуку на ніжках. І мене теж прихопили, та потім Гран мене впустив. Тобі, одначе, пощастило!

— Ну... — почав Ринсвінд. Кринґ ніби й не чув його.

— Сподіваюся, ти підеш їх рятувати, а не сидітимеш тут, ловлячи ґав, — додав він.

— Так, але...

— Тоді мерщій, витягни мене, і можемо рушати.

Ринсвінд скоса поглянув на меч.

Думка про кампанію порятунку до сих пір була так далеко на задвірках його розуму, що — якщо деякі прогресивні міркування про природу та форму цієї багатовимірної багатогранності всесвіту були правильними, — то вона, з іншого боку, була власне на його порозі; до того ж чарівний меч був цінною річчю...

Дорога додому буде довгою, куди б вона не вела...

Він через силу підвівся, притримуючись за дерево, і поволі рушив до гілки, звідки почувся скрипучий голос. Кринґ міцно застряг у дереві. Він взявся за руків’я і потягнув що було сили, доки в очах не замиготіло.

— Спробуй ще раз, — підбадьорливо сказав меч.

Ринсвінд застогнав, скрегочучи зубами.

— Могло ж бути гірше, — сказав Кринґ. — Замість мене могло бути ковадло.

— Еге ж, — просичав чарівник, хвилюючись за безпеку свого паху.

— У мене було багатовимірне життя, — сказав меч.

— Га-а?

— І багато різних імен теж.

— Прекрасно, — сказав Ринсвінд. Він похитнувся назад, коли лезо вискочило з дерева. Воно здавалося навдивовижу легким.

Спустившись на землю, він вирішив повідомити свою новину.

— Взагалі-то я не думаю, що це хороша ідея, — почав він. — Гадаю, нам краще податись до якогось міста. Ну, знаєш, щоб зібрати пошукову групу.

— Дракони полетіли у напрямку Середини світу — сказав Кринґ. — Однак пропоную почати з того, що висить отам на дереві.

— Даруй, але...

— Ти не можеш покинути їх напризволяще!

Подив промайнув на обличчі Ринсвінда.

— Не можу? — перепитав він.

— Ні. Не можеш. Слухай, буду з тобою відвертим. Мені траплялося працювати і з куди кращим матеріалом, аніж ти, але тут або пан або... тобі доводилось коли-небудь просидіти мільйон років у купі попелу?

— Бачиш, я...

— Тому, якщо ти не припиниш сперечатися, я відрубаю тобі голову!

Ринсвінд побачив, як його власна рука підскочила догори, аж доки мерехтливе лезо меча не забриніло майже біля самісінького його горла. Він намагався розслабити пальці. Вони не слухались.

— Я не вмію бути героєм! — залементував він.

— Пропоную безкоштовні курси.

З горла Бронзового Сіфи виривався приглушений вуркіт.

Його вершник К!сдра, нахилившись уперед, намагався розгледіти щось на іншому боці галявини.

— Я його бачу, — сказав він. Перестрибуючи з гілки на гілку, як білка, він спритно спустився з дерева і, приземлившись на м’яку купину, витягнув меча.

Не поспішаючи, він роздивлявся чоловіка, що наближався до нього — видно було, що тому зовсім не хотілося покидати свій прихисток серед дерев. Він був озброєний, однак вершник з цікавістю відзначив собі, як дивно чоловік тримає меча — витягнувши руку чимдалі уперед, наче йому було незручно, що його з мечем можуть побачити разом.

К!сдра підняв меча і широко заусміхався, коли побачив, що чарівник почовгав до нього. Тоді він стрибнув.

Пізніше він міг пригадати тільки дві речі з усієї бійки. Йому запам’яталося, як меч чарівника раптом вигнувся якимось загадковим чином і вчепився у руків’я його власного меча, від чого той випав з його руки. Іншою річчю — а саме вона і призвела до його поразки, як він запевняв — було те, що чарівник увесь час затуляв очі однією рукою.

К!сдра відскочив назад, щоб ухилитись від чергового випаду, і розтягнувся у повен зріст на порослій дереном землі. Загарчавши, Сіфа розпростав свої величні крила і злетів з дерева у повітря.

Наступної миті чарівник, нависнувши над ним, верещав не своїм голосом:

— Скажи йому, якщо він мене підсмалить, я спущу меча! Спущу! Їй-богу! Ну ж бо, скажи йому! — вістря чорного меча загрозливо нависло над горлом К!сдри. Дивним також було і те, що чарівникові, схоже, самому ледве вдавалося впоратись з мечем, який, окрім всього, ще й щось собі наспівував.

— Сіфо! — крикнув К!сдра.

Дракон заревів, демонструючи непокору, але вийшов зі стрімкого піке, що зберегло Ринсвінду голову на плечах, — і полетів, незграбно махаючи крилами, назад на дерево.

— Говори! — крикнув Ринсвінд.

К!сдра кинув на нього косий погляд поверх леза меча.

— Що ти хочеш, щоб я сказав? — не зрозумів він.

— Га?

— Я питаю, що ти хочеш, щоб я сказав?

— Де мої друзі? Варвар і куций чоловік — ось, хто мене цікавить.

— Думаю, їх повернули назад у Вірмберґ.

Ринсвінд відчайдушно опирався імпульсу, що йшов від меча, намагаючись не слухати його кровожерливе дзижчання.

— Який іще Вірмберґ? — спитав він.

— Саме той Вірмберґ. Іншого не існує. Це Лігво Драконів.

— Он як! А ти, як я розумію, вижидав, щоб забрати мене туди?

К!сдра мимовільно зойкнув: на його адамовому яблуку — там, де щойно штрикнув меч, зарясніла червона крапля.

— Не хочете, щоб люди знали, що у вас там — дракони, еге ж? — Ринсвінд закипів від гніву. Вершник з переляку кивнув і цього разу не вистачило чверті дюйма, щоб він сам собі перерізав горлянку.

Ринсвінд безпорадно озирнувся і збагнув, що справді таки доведеться самому давати собі з цим раду.

— Гаразд, — сказав він так смиренно, як лиш зумів. — Тоді тобі краще відвести мене до цього твого Вірмберґу, чи не так?

— Я повинен був доставити тебе туди мертвим, — промимрив К!сдра похмуро.

Ринсвінд поглянув на нього згори і повільно зобразив щось на зразок посмішки. Це була широка, безумна і достоту лиховісна гримаса. Зазвичай до такої посмішки (що вже навічно приклеїлась до черепних кісток чиєїсь фізії) злітаються пташки з кварталів уздовж річки і нишпорять у ній по всіх закутках, видзьобуючи недоїдки із зубів.

— Нічого, і живим цілком підійде, — сказав Ринсвінд. — А якщо говорити про когось, хто вже майже помер, пам’ятай, хто з нас тримає в руках меч.

— Якщо ти мене уб’єш, ніщо не завадить Сіфі роздерти тебе на шматки! — закричав вершник, розпластавшись, мов слимак на траві.

— Отож я зроблю інакше — відрізатиму шматки від тебе, — погодився чарівник. Він знову випробував на ньому дію своєї посмішки.

— Ох, ну добре, — понуро сказав К!сдра. — Ти гадаєш, я цілковито позбавлений уяви?

Він викрутився з-під вістря меча і махнув рукою в бік дракона, який знову здійнявся з дерева і полетів до них, повільно знижуючи висоту. Ринсвінду пересохло в горлі.

— Хочеш сказати, ми маємо їхати на оцьому? — насторожився він. К!сдра презирливо глипнув на нього, хоч лезо Кринґа все ще чатувало біля його горла.

— А як іще можна дістатися до Вірмберґу?

— Не знаю, — сказав Ринсвінд. — Як?

— Я мав на увазі, що іншого способу немає. Або верхи на драконі, або ніяк.

Ринсвінд знову поглянув на дракона перед собою. Він міг бачити крізь нього досить чітко, навіть притлумлену траву, на якій той лежав, та коли він обережно торкався поглядом луски, що була просто золотистим сяйвом у повітрі, вона здавалась йому досить щільною. Дракони повинні або існувати — повністю, або не існувати взагалі, подумав він. Напівіснуючий дракон був далебі не кращою версією золотої середини.

— Не знав, що дракони бувають прозорі, — стурбовано сказав він.

К!сдра зробив невиразний жест рукою.

— Справді?

Він досить незграбно заскочив на дракона, бо збоку за його пояс учепився Ринсвінд. Зайнявши своє зовсім незручне пасажирське місце, чарівник тут же піймав частину вуздечки, до якої зміг дотягнутись, і, стиснувши її так, що кісточки на пальцях побіліли, легенько штрикнув К!сдру мечем.

— Ти коли-небудь у житті літав? — спитав вершник, не обертаючись.

— По-справжньому — ні, таки ні.

— Бажаєте смоктунця?

Ринсвінд втупився в потилицю чоловіка, що сидів перед ним, тоді опустив погляд на торбинку з червоно-жовтими льодяниками, які йому пропонували.

— Це необхідно?

— Зазвичай, — відповів К!сдра. — Пригощайся.

Дракон підвівся, вайлувато почвалав галявиною і за мить вже був у повітрі.

Ринсвінд іноді бачив уві сні кошмари про те, як він балансує у якомусь незрозумілому і напрочуд високому місці, споглядаючи голубий обрій та оповитий хмарами пейзаж, що, кружляючи віддаляється від нього (від чого він, як правило, прокидався зі спітнілими п’ятами; він би ще не так хвилювався, якби знав, що той кошмар не був, як він себе заспокоював, просто звичайним для мешканців дискосвіту вертиго. Це був спомин про подію з майбутнього — в зворотному напрямі, і такий моторошний, що обертони страху гуляли по всій лінії його життя).

Теперішня ситуація не була тією подією, але непогано тренувала вестибулярний апарат.

Сіфа прокладав собі шлях у повітрі, здійснюючи раз за разом карколомні стрибки. На піку свого останнього стрибка його широкі крила з тріском розгорнулись, а тоді розпростались з такою силою, що дерева обабіч пригнулись додолу.

Потім земля залишилася далеко внизу, мелькаючи серією щораз менших слайдів. Раптом Сіфа почав спритно набирати висоту; полуденне сонце відблискувало від його крил, які все ще були не більш як золотистою павутиною. Поглянувши униз, — що було дуже необачно з його боку, Ринсвінд виявив, що бачить крізь дракона геть усе, аж до верхівок дерев далеко під ними. Дуже далеко. Від такої картини його шлунок скрутився у вузлик.

Він заплющив очі, та це не надто допомагало, бо тоді його уява пускалася в дикі танці. Зрештою він вирішив зафіксувати свій погляд на середній віддалі, де вересові пустирища та ліс можна було роздивлятись наче мимохідь.

Вітер люто шмагав його по обличчю. К!сдра обернувся до нього боком і крикнув прямо у вухо.

— Попереду Вірмберґ! Дивись!

Ринсвінд повільно повернув голову, пильнуючи, щоб меч, часом, не скотився зі спини дракона. Його сльозаві очі узріли неправдоподібно перевернуту гору, що стриміла посеред долини, порослої дрімучим лісом, мов труба, забута в оркестровій ямі. Навіть на відстані він міг розпізнати в повітрі слабке октаринове світло, що безумовно свідчило про стабільне магічне поле з інтенсивністю як мінімум — йому перехопило подих — кілька міліпраймів.[45] Як мінімум!

— О, ні, — тільки й спромігся він.

Краще б він дивився собі під ноги, а саме — у прірву, що відділяла його від землі. Він хутко відвів погляд і тут усвідомив, що земля вже не проглядається крізь дракона. Поки вони описували широке коло, наближаючись до Вірмберґу, він однозначно набував все щільнішої форми, так ніби тіло цієї істоти всотувало золоту імлу. До того часу, як Вірмберґ постав перед ними, шалено розгойдуючись у повітрі, дракон вже був абсолютно реальний.

Ринсвінду здалося, що він побачив якусь невиразну смугу у повітрі, так наче щось простягнулося з гори і торкнулося ящера. У нього виникло дивне відчуття, що дракон робиться все справжнішим.

А попереду Вірмберґ перетворився з іграшкового музичного інструмента на мільярди тон каменю, що висіли між небом та землею. Там угорі він побачив невеликі поля, гаї і навіть озеро, з якого витікала і переливалася через край гори річка...

Він, не подумавши, простежив поглядом за пінистою водою і відсахнувся саме вчасно. Конусоподібне плато перевернутої гори невідворотно насувалося на них. Дракон і не збирався сповільнювати хід.

Коли гора нависла над ними, наче найбільша в світі мухобійка, Ринсвінд побачив вхід до печери. Сіфа хутко полетів туди, ритмічно працюючи передпліччями.

Чарівник закричав, коли темрява розверзлася і поглинула його. Поряд короткочасним видінням промайнула скеля. А тоді дракон знову виринув у відкритий простір.

Тепер він був усередині печери, проте більшої, ніж на те могла би претендувати будь-яка інша печера. Дракон на фоні цього просторого порожнього простору був наче муха в банкетній залі.

Тут було чимало інших драконів — золотистих, сріблястих, чорних, білих — вони шугали у пронизаному стрілами сонця повітрі як заманеться або ж сиділи, вмостившись на кам’яних виступах. Інші, високо під куполом грота, висіли на величезних кільцях, мов кажани, загорнувшись у власні крила. Були там також і люди. Ринсвінд ледь язика не проковтнув, коли побачив, як вони розгулюють по тій широченній стелі, наче мухи.

А тоді він зауважив тисячу малесеньких кілець, що густо всіяли стелю. Кілька отих еквілібристів, що ходили вниз головою, з цікавістю спостерігали за польотом Сіфи. Ринсвінду знову пересохло в горлі. Він хоч убий не міг придумати, як діяти далі.

— Ну, — спитав він пошепки, — Які пропозиції?

— Ясна річ, ти нападаєш, — глумливо підказав Кринґ.

— Як це я сам не здогадався? — відказав Ринсвінд. — Мабуть тому, що вони всі озброєні луками?

— Ти — капітулянт.

— Капітулянт! Це лиш тому, що зараз мені допоможуть ним стати!

— Ти сам собі — найбільший ворог, Ринсвінде, — сказав меч.

Ринсвінд подивився угору на чоловіків, що недвозначно посміхались.

— Парі? — збайдужілим голосом сказав він.

Перш ніж Кринґ встиг відповісти, Сіфа метнувся уверх і присів на великі кільця, що небезпечно захилиталися.

— Ти б хотів померти відразу чи спершу здатися? — спокійно поцікавився К!сдра.

Чоловіки-верхолази почали сходитися до них з усіх боків, розхитуючись щоразу, як гачки на їхніх черевиках чіплялися за нове кільце на стелі.

У сітці, що висіла на невеликій платформі, прилаштованій до кільця-сідала збоку, були вільні черевики. Перш ніж Ринсвінд зміг що-небудь зробити, вершник перескочив зі спини дракона на платформу, де і стояв, глузуючи з його сум’яття.

Почувся короткий виразний звук, і кілька десятків луків загрозливо націлились прямо на нього. Ринсвінд обвів поглядом незворушні, перевернуті догори дриґом обличчя декого з лучників. Стиль одягу хранителів драконів не вирізнявся особливою фантазією і складався зі шкіряних обладунків, оздоблених бронзовими пластинами. Волосся тих, хто був без шолома, звисало вільно і майоріло в потоках вентиляції під стелею, наче водорості у морських хвилях. Серед них було кілька жінок. Перевернута поза робила направду дивні речі з їхньою анатомією. Ринсвінд мовчки дивився.

— Здавайся, — сказав К!сдра знову.

Ринсвінд розтулив рот, збираючись так і вчинити. Кринґ попереджувально задзижчав, і хвилі нестерпного болю прокотилися рукою Ринсвінда аж до плеча.

— Нізащо, — пискнув він. Біль вщух.

— Ну звісно, він не здасться! — позаду нього прозвучав голос, як ієрихонська труба. — Він же герой, чи не так?

Ринсвінд обернувся і побачив перед собою дві волохаті ніздрі. Вони належали молодому чоловікові міцної статури, що безтурботно висів вниз головою, зачепившись черевиками за кільця у стелі.

— Як тебе звати, герою? — запитав чоловік. — Щоб ми знали, хто ти такий був.

Пекучий біль знову пронизав руку Ринсвінда.

— Я... я — Ринсвінд з Анка, — вимовив він, задихаючись.

— А я — Ліо!рт Повелитель Драконів, — ім’я прозвучало з твердим гортанним вибухом між складами, що — як Ринсвінд здогадувався — було такою собі інтегральною пунктуацією. — Ти прийшов викликати мене на смертельний двобій.

— Ні, я зовсім не...

— Помиляєшся. К!сдро, допоможи нашому герою взути черевики. Я певен, йому кортить розпочати чимшвидше.

— Та ні, послухайте, я тільки прийшов, щоб знайти своїх друзів. Безперечно, немає причи... — Ринсвінд спробував пояснити, та вершник силоміць потягнув його до платформи, тоді штовхнув у крісло і заходився взувати на нього черевики з гачками.

— Поквапся, К!сдро! Ми не повинні перешкоджати нашому герою зустріти свою долю, — сказав Ліо!рт.

— Знаєш що, я певен, мої друзі почуваються тут як удома, тож якщо ти міг би просто розташувати мене де-небудь...

— Ти дуже скоро побачишся зі своїми друзями, — сказав вершник веселим тоном. — Якщо не атеїст. Жоден, хто вступає до Вірмберґу, ніколи більше його не покидає. Хіба що метафорично, ясна річ. Покажи йому, як дістатися до кілець, К!сдро.

— Бачиш, у що ти мене втягнув! — зашипів Ринсвінд.

Кринґ задрижав у його руці.

— Не забувай, що я магічний меч, — прогудів він.

— Таке хіба забудеш?

— Лізь по драбині і схопися за кільце, — сказав вершник, — тоді піднімай ноги догори, доки гачки не зчепляться з кільцем. — Він допоміг чарівникові піднятися по драбині — дарма, що той опирався, — і не відходив, аж доки він, заправивши край мантії у штани та затиснувши у руці меч, не повис вниз головою. Під таким кутом зору вершники мали досить стерпний вигляд, та самі дракони, що висіли на своїх кільцях, нависли над ними, наче величезні ґорґульї. Їхні очі збуджено поблискували.

— Прошу уваги, — сказав Ліо!рт. Один з вершників подав йому подовгастий згорток, обернутий червоним шовком.

— Ми битимемось на смерть, — урочисто оголосив він. — Твою, чужинцю.

— Та гадаю, я отримаю свободу, якщо переможу? — доповнив Ринсвінд, втім, без особливої надії.

Ліо!рт вказав на присутніх вершників, кивнувши в їхній бік головою.

— Не будь наївним, — сказав він у відповідь.

Ринсвінд набрав повні груди повітря.

— Думаю, мені слід тебе попередити, — сказав він, намагаючись надати голосу твердості, — мій меч — магічний.

Ліо!рт змахнув червону тканину у бездонну темну млу і завертів у руці чорним, як смола, мечем. На його поверхні мерехтіли руни.

— Який збіг обставин, — посміхнувся він і зробив випад.

Ринсвінд заціпенів від страху, проте його рука смикнулася вперед, коли Кринґ кинувся прийняти випад. Мечі схрестилися і, як факели, спалахнули октариновим сяйвом.

Ліо!рт гойднувся назад, недобре примруживши очі. Кринґ заскочив його зненацька: хоча меч повелителя драконів таки зумів відхилити удар, на торсі його володаря з’явилася тонка червона смужка.

Загарчавши, він метнувся до чарівника, ковзаючи з кільця на кільце та шалено при цьому брязкаючи черевиками. Мечі зімкнулися знову з іще одним вибухом магічної сили, а Ліо!рт тим часом опустив свою другу руку додолу навпроти Ринсвіндової голови і сіпнув ним так сильно, що одна нога чарівника вискочила з кільця і безпорадно заметлялася в повітрі.

Ринсвінд усвідомлював, що він, мабуть, — чи не найгірший чарівник на диску, бо знав лиш одне заклинання; та попри те він все одно залишався чарівником, а тому це означало — згідно з непорушними законами магії — що після його смерті не будь-хто, а сам Смерть з’явиться по його душу (тоді як у звичайних випадках це робив за дорученням хтось із Його слуг).

Саме тому, коли Ліо!рт із моторошною посмішкою відхилився назад і заніс над головою меча для вирішального удару, час почав сочитися тоненькою густою цівкою.

У очах Ринсвінда світ раптом замерехтів октариновим світлом, що набував фіолетового відтінку, коли фотони стикалися з неочікуваним магічним полем. У ньому повелитель драконів був схожий на примару, а його меч рухався повільно, як сновида.

Поруч із Ліо!ртом була ще одна постать, видима тільки для тих, хто мав здатність бачити додатково ще чотири магічні виміри. Вона була висока, темна і сухорлява, а в той час, коли на небі раптом гасли зірки, вона енергійно розмахувала косою сумнозвісного призначення...

Ринсвінд пригнувся. Лезо просвистіло у повітрі на волосину від його голови і безперешкодно пройшло крізь камінь у стелі грота. Смерть вилаявся спересердя своїм сухим, замогильним голосом. Видіння щезло. Реальність знову стала такою, якою її сприймали в дискосвіті. Ліо!рт завмер від несподіванки, коли побачив, з якою швидкістю чарівник ухилився від смертельного удару, а Ринсвінд тим часом з відчайдушністю, на яку спонукає лиш крайня безвихідь, розплутав свої кінцівки і кинувся через простір між ними. Обома руками, як лещатами, він захопив руку вершника, що тримала меч, і різко її викрутив.

Саме в цей момент єдине кільце, на якому висів Ринсвінд, — й без того надміру обтяжене, пискнуло ледь чутним неприємним металевим звуком і вислизнуло із каменя.

Він зірвався додолу, описав у повітрі смертельний пірует і врешті-решт повис над перспективою карколомного падіння, обома руками вчепившись в руку наїзника так міцно, що той аж скрикнув від болю.

Ліо!рт поглянув догори, на свої ноги. Зі стелі довкола гаків, що тримали кільце, сипалося каміння.

— Відпусти, чорти б тебе побрали! — закричав він. — Або ми обоє упадемо!

Ринсвінд не відповів. Він зосередився на тому, щоб не розтиснути пальці, і водночас намагався відганяти від себе гнітючі образи власного тіла, розпластаного на камінні внизу.

— Пристрельте його! — заревів Ліо!рт.

Краєм ока Ринсвінд побачив, як декілька лучників націлили на нього свої самостріли. Ліо!рт, не гаючи часу, замахнувся вільною рукою — і його кулак, весь унизаний каблучками, встромився чарівникові у руку.

Ринсвінд розімкнув пальці.

Двоцвіт взявся руками за ґрати і підтягнувся догори.

— Бачиш що-небудь? — спитав Гран, з-під його колін.

— Тільки хмари.

Гран опустив його додолу і сів на край одного з дерев’яних ліжок, що були єдиними меблями у камері.

— Трясця! — сказав він сердито.

— Не падай духом, — озвався Двоцвіт.

— Я не падаю — сиджу, як бачиш.

— Я все-таки думаю, це якесь непорозуміння. Сподіваюсь, вони нас скоро випустять. Вони здаються дуже культурними.

Гран подивився на нього з-під кошлатих брів. Він збирався щось сказати, тоді, здавалося, передумав. Натомість просто зітхнув.

— А коли ми повернемось додому, ми зможемо сказати, що бачили драконів! — не вгавав Двоцвіт. — Ну, що тепер скажеш?

— Дракони не існують, — відрізав Гран. — Кодіс із Химерії[46] вбив останнього двісті років тому. Не знаю, що ми бачимо тут, але то — не дракони.

— Але ж вони підняли нас на своїх крилах у повітря! У тій залі було, напевне, сотні...

— Думаю, це були тільки чари, — Гран зневажливо фиркнув.

— Ну, на вигляд вони були як справжні дракони, — заперечив Двоцвіт, наїжачившись. — Я завжди хотів побачити драконів, ще відтоді як був хлопчаком. Драконів, що ширяють у небі і випускають клуби вогню...

— Вони просто повзали колись по болотах та інших відстійних місцях, а випускали хіба що сморід, — сказав Гран, лягаючи на ліжко. — Також, вони були не дуже великі. І збирали дрова.

— Я чув, що вони збирають скарби, — зауважив Двоцвіт.

— І дрова. Гей, — додав Гран, веселіючи на очах, — ти звернув увагу на усі ті кімнати, якими вони нас проводили? Таки справляють враження. Повно хороших речей кругом, до того ж деякі з тих гобеленів вартують, напевне, півкоролівства. — Він задумливо пошкріб підборіддя, що прозвучало ніби десь поруч дикобраз продирається через терен.

— Що тепер буде? — запитав Двоцвіт.

Гран покопирсав пальцем у вусі і тепер неуважно його роздивлявся.

— О, — озвався він, — Гадаю, за хвилю прочиняться двері, і мене потягнуть на арену якогось храму, де я битимусь, ймовірно, з парою гігантських павуків та восьминогам рабом із джунглів Хапони[47]; потім я врятую від неминучого шлюбу якусь принцесу, тоді переб’ю вартових чи кого іншого, після чого та дівиця покаже мені потаємний вихід звідти і, звільнивши від господаря пару добрих коней, ми утечемо зі скарбом. — Гран лежав, заклавши руки під голову, і дивився в стелю, насвистуючи щось дуже немелодійне.

— Стільки всього? — не повірив Двоцвіт.

— Так заведено.

Двоцвіт сів на своє ліжко і намагався мислити. Це виявилось нелегко, бо його думками повністю заволоділи дракони.

Дракони!

Ще з тих пір, коли йому було два роки, він захоплювався малюнками вогняних створінь у книжці «Октаринові казки». Його сестра сказала йому, що вони насправді не існують, і він пригадав, яке то було для нього гірке розчарування. Якщо у світі немає таких чудових тварин, вирішив він тоді, — цей світ і наполовину не такий, яким повинен бути. А тоді, значно пізніше, його віддали в учні шановному магістру розрахунків Дев’ятисилу[48], який у своїй занудності був повною протилежністю драконам, і часу на фантазії не залишалось.

Але з цими драконами було щось не те. Вони були надто малі та розніжені порівняно з тими, що жили в його уяві. Дракони повинні бути великі і пазуристі, екзотичні і вогнедишні — великі і зелені з довгими гострими...

Бічним зором Двоцвіт вловив, як щось ворухнулося у найдальшому, найтемнішому куточку цієї темниці. Коли він повернув голову, воно щезло, хоча йому здалося, що він чув найтихіший з усіх звуків — так, напевне, шкребуть кігті по камінні.

— Гране? — гукнув він.

З іншого ліжка донеслося гучне хропіння.

Двоцвіт пройшов вздовж стіни, легенько постукуючи по каменях на випадок, якби там була потаємна панель. В цей момент двері відчинилися, гупнувши у стіну позаду. Півдесятка вартових забігли через них, розійшлися по камері і опустилися на одне коліно. Їхня зброя була націлена виключно на Грана. Пізніше, згадуючи цей факт, Двоцвіт почувався ображеним.

Гран продовжував хропіти.

В кімнату твердою ходою зайшла жінка. Не багато жінок уміють крокувати переконливо, але їй це вдавалося. Вона мимохідь глянула на Двоцвіта — так, ніби він був частиною інтер’єру; тоді її погляд зупинився на чоловікові, що міцно спав на ліжку.

Вона мала на собі такі самі шкіряні обладунки, що й інші вершники, однак її модель була значно лаконічнішою. Це, а також розкішна грива рудо-каштанового волосся, що спадало по спині до пояса, було з її боку єдиною поступкою умовностям, що на диску вважалися пристойністю. Вираз обличчя вона мала замислений.

Гран забулькав спросоння, обернувся на інший бік і знову провалився у глибокий сон.

Обережним рухом, наче якийсь надзвичайно делікатний інструмент, жінка вийняла з-за пояса тонкий чорний клинок, замахнулася і нанесла удар.

Перш ніж клинок описав півдуги, права рука Грана метнулася йому назустріч так швидко, що здавалося, ніби вона миттєво матеріалізувалася в тому місці, де був клинок. Зі слабким виляском вона зімкнулася на зап’ястку жінки. Його інша рука тим часом гарячково намацувала поблизу меч, якого там не було...

Гран прокинувся.

— Ге? — сказав він, дивлячись уверх на жінку зі здивовано-сердитим виглядом. Тоді він помітив лучників.

— Відпусти, — сказала жінка спокійним тихим голосом та водночас твердим — з діамантовою огранкою. Гран повільно звільнив її руку.

Вона відступила назад, масуючи зап’ясток і дивлячись на Грана ласим поглядом.

— Що ж, — врешті мовила вона. — Ти пройшов перше випробовування. Як тебе звати, варваре?

— Кого це ти назвала варваром? — прогарчав Гран.

— Це я і хочу довідатись.

Гран повільно полічив лучників і зметикував свої шанси. Його плечі розслабились.

— Я — Гран з Химерії. А ти хто така?

— Лісса, Повелителька Драконів.

— То ти правиш цим місцем?

— Це ще потрібно з’ясувати. Судячи з твого вигляду, тебе найняли поорудувати мечем, Гране з Химерії. Ти міг би бути мені корисним — якщо пройдеш випробовування, звичайно. Їх усього три. Перше ти щойно пройшов.

— А які інші... — Гран замовк, та його губи продовжували беззвучно ворушитись. За хвилю він невпевнено припустив, — два?

— Небезпечні.

— А винагорода?

— Достойна.

— Даруйте, — сказав Двоцвіт.

— А якщо я їх не пройду? — спитав Гран, не зважаючи на Двоцвіта. Повітря між Граном та Ліссою потріскувало від магнетизму, доки їхні погляди, блукаючи постатями одне одного, шукали, на чому би спинитись.

— Якби ти завалив перше випробовування, то зараз вже був би мертвий. Це можна вважати типовим покаранням.

— Е... послухайте, — почав Двоцвіт. Лісса кинула на нього побіжний погляд — здавалося, вона вперше його бачить.

— Заберіть оце, — спокійно сказала вона і знову повернулася до Грана. Двоє охоронців закинули луки за плече, взяли Двоцвіта під лікті і підняли над землею. Тоді вони моторно вибігли з камери.

— Гей, — сказав Двоцвіт, коли вони поспішали коридором по той бік дверей, — де, — (коли вони зупинились перед наступними дверима), — подівся мій, — (коли вони відчиняли двері), — Багаж? — він приземлився на купу чогось, що колись, ймовірно, було соломою. Двері з тріском зачинились, і цей звук підхопили старі замки, зі скрипом замикаючи вихід наглухо.

А в іншій камері Гран навіть бровою не повів.

— Згода, — сказав він, — яким буде наступне випробовування?

— Ти повинен вбити двох моїх братів. — Гран замислився.

— Заразом чи одного, а потім іншого? — уточнив він.

— Послідовно чи одночасно, — підтвердила Лісса.

— Що?

— Просто убий їх, — різко сказала вона.

— Славні воїни, мабуть?

— Уславлені.

— Тож віддякою за все це буде...?

— Ти одружишся зі мною і станеш Правителем Вірмберґу.

Запанувала довга мовчанка. Брови Грана зійшлися на переніссі, доки він намагався осмислити незвичну ситуацію.

— Я отримаю тебе і цю гору? — врешті сказав він.

— Так. — Вона подивилася йому прямо у вічі, і кутики її рота ледь сіпнулися. — Плата гідна, запевняю тебе.

Гран перевів погляд на каблучки на її руці. Камені були великі, до того ж це були неймовірно рідкісні молочні діаманти з родовищ глинистого сланцю Мітоських островів. Коли він нарешті відірвав від них очі, вони зустрілись з Ліссиними — очима розгніваної фурії.

— То ти ще думаєш? — процідила вона крізь зуби. — Гран Варвар, який хоробро заглянув би у пащу Самого Смерті?

Гран потиснув плечима.

— Звісно, — сказав він, — Єдина причина заглянути в пащу Смерті — це нагода поцупити Його золоті зуби. — Він зробив широкий жест рукою і нехотячи зачепив дерев’яне ліжко. Відскочивши, воно збило з ніг одного лучника, а Гран із задоволенням продовжив тему, поваливши ударом другого та вихопивши зброю у третього. За хвилину все закінчилось.

Лісса за той час навіть не ворухнулась.

— Ну? — сказала вона.

— Що — ну? — відізвався Гран з місця побоїща.

— Тепер ти збираєшся вбити мене?

— Що? О, ні. Ні, це всього лиш, так би мовити, звичка. Щоб не втрачати форму. То де ж ті твої брати? — Він широко всміхнувся.

Двоцвіт сидів на своїй купі соломи і дивився просто перед себе у темряву. Йому стало цікаво, скільки часу він вже отут просидів. Кілька годин, щонайменше. Можливо, днів. Він подумав, що цілком можливо, минуло навіть кілька років, просто він про це забув.

Ні, роздуми в такому дусі нікуди не годяться. Він спробував переключитись думками на щось інше — траву, дерева, свіже повітря, драконів. Дракони...

З темряви почулося тихесеньке шкряботіння. Тоді Двоцвіт відчув приємний лоскіт на чолі.

Щось було тут разом з ним, у камері. Щось, що дуже тихо шкряботіло, але навіть у суцільній пітьмі створювало враження величезності. Він відчув, що повітря ожило.

Коли він підняв руку, вона здавалася масною і мерехтіла слабким сяйвом, що свідчило про локалізоване магічне поле. Двоцвіт збагнув, що йому страшенно бракує світла...

Вогняна куля прокотилася біля його голови і вдарилась у протилежну стіну. Каміння спалахнуло, наче жар у печі, і він, поглянувши угору, побачив перед собою дракона, що займав собою більшу частину простору в камері.

«Слухаю і корюся, повелителю», — сказав голос у його голові.

У відблисках полум’я, що потріскуючи вистрибувало на камінні, Двоцвіт побачив двоє величезних зелених очей, а в них — своє відображення. Сам дракон, якому ці очі належали, був різнобарвний, рогатий, колючий і в’юнкий, як отой з його споминів — справжній дракон. Його крила, навіть складені, були достатньо широкі, щоб, розпроставшись, обдерти стіну з обидвох сторін камери. Він лежав прямо біля його ніг.

— Коришся? — перепитав Двоцвіт голосом, що тремтів від страху і радісного збудження.

«Звичайно, повелителю».

Сяйво згасло. Двоцвіт вказав дрижачим пальцем на місце, де — як він пам’ятав — мали бути двері, і сказав:

— Відчини їх!

Дракон підняв свою здоровенну голову. І знову з’явилась вогняна куля, але цього разу, поки м’язи на шиї дракона скорочувалися, її колір мінявся на щоразу блідіший: з помаранчевого на жовтий, з жовтого на білий, і вкінці він став ніжно-блакитним. На цей час полум’я вже також було дуже слабке і там, де воно торкалося стін, розплавлене каміння шипіло і стікало додолу. Коли воно досягло дверей, метал вибухнув фонтаном гарячих краплин.

Чорні тіні вигиналися і стрибали по стінах. Якусь нескінченну мить метал клекотів, а тоді двері розламались навпіл і впали у коридор. Полум’я згасло так само раптово, як і з’явилося, що не могло не бентежити.

Двоцвіт обережно переступив через ще гарячі двері і хутко оглянув коридор. Там нікого не було.

Дракон вийшов слідом за ним. Міцна дверна рама спричинила йому певні незручності, та він з цим легко впорався, піднявши плечі — раму вирвало зі стіни і відкинуло набік. Істота вичікувально дивилася на Двоцвіта, пульсуючи кожним м’язом у спробі розгорнути крила у вузькому коридорі.

— Як ти сюди потрапив? — спитав Двоцвіт.

«Ти викликав мене, хазяїне».

— Не пам’ятаю, щоб я таке робив.

«Подумки. Ти покликав мене у своїх думках», — терпляче пояснив дракон у такий самий спосіб, телепатично.

— Ти хочеш сказати, що я просто подумав про тебе, і ти з’явився?

«Так».

— То це були чари?

«Так».

— Але ж я думав про драконів усе своє життя!

«У цьому місці межа між уявним та реальним, напевне, дещо стерлася. Все, що можу сказати, раніше мене не було, а потім ти надумав мене, і ось я з’явився. Тому, звичайно, я слухаюсь твоїх наказів».

— Нічого собі!

Півдесятка вартових саме цієї миті вирішили завернути за ріг у коридорі. Там вони і вклякли на місці, роззявивши рота. Тоді один з них опам’ятався — якраз настільки, щоб схопити лук і стрельнути.

Груди дракона здійнялись, наче гора. Стріла розлетілась у повітрі на палаючі друзки. Варту наче вітром здуло. За півсекунди те місце, на якому вони стояли, омила хвиля вогню.

Двоцвіт подивися на дракона зачаровано.

— А ти і літати вмієш? — спитав він.

«Звісно».

Двоцвіт знову перевірив коридор і вирішив не переслідувати вартових. Оскільки він вже зрозумів, що не має жодного уявлення про те, де зараз перебуває, іти в будь-якому напрямку було краще, ніж залишатись на місці. Він бочком пройшов повз дракона і поквапився геть звідти. Масивний звір грузько розвернувся і пішов слідом.

Вони підтюпцем пробігли кількома коридорами, що утворювали справжній лабіринт. Якоїсь миті Двоцвіту здалося, що він чує крики, далеко позаду себе, та невдовзі вони затихли. Іноді темна арка напівобвалених дверей виринала у пітьмі на їхньому шляху. Крізь всілякі отвори сюди доходило слабке світло, відбиваючись тут і там від великих дзеркал, вмурованих у стіни коридору на поворотах. Іноді, з якогось віддаленого джерела, світло було яскравішим.

«Дивина, — подумав Двоцвіт, спускаючись широким сходовим просвітом та по ходу здіймаючи куряву сріблястого пороху, — але тунелі тут значно ширші. І також краще сплановані». У стінах були ніші з встановленими статуями, а подекуди висіли вицвілі і все ж привабливі гобелени. На них здебільшого були зображені дракони — сотні драконів, у польоті або ж на своїх сідалах-кільцях, дракони з людьми, що полювали на оленів чи, як прийдеться, на інших людей. Двоцвіт несміливо торкнувся одного гобелена. На сухому гарячому повітрі тканина відразу зсипалася трухою, зоставивши по собі лиш обвислі волокна, в які була вплетена тонка золота нитка.

— Цікаво, чого вони все це покинули? — сказав він.

«Не знаю», — ввічливо відгукнувся голос у його голові.

Він повернувся і подивився уверх на лускату, подібну на кінську морду.

— Як тебе звати, драконе? — запитав Двоцвіт.

«Не знаю».

— Думаю, я називатиму тебе Дев’ятисил.

«Значить, це і є моє ім’я».

Вони пробиралися через всепоглинаючу пилюку, що встеляла кілька наступних величезних залів із темними колонами, витесаними у суцільній скелі. Це було зроблено з неабиякою вправністю: від долівки до стелі усі стіни були прикрашені багатьма статуями, ґорґульями, барельєфами та рифленими колонами, що відкидали химерні рухливі тіні, коли дракон люб’язно підсвічував шлях на прохання Двоцвіта. Вони проминали довгі галереї та широкі природні амфітеатри в печерах, що потопали в пилюці і були цілковито занедбані. Ніхто не навідувався у ці мертві гроти впродовж століть.

Тоді він помітив стежку, що вела до ще одного темного входу в тунель. Хтось регулярно нею ходив, і, здавалося, зовсім недавно. Це була глибока і вузька проторована доріжка на сірому покривалі з пилюки.

Двоцвіт вирішив піти нею. Вона вела через ще величніші зали та звивисті коридори, досить просторі для дракона (а дракони, здавалося, ходили нею колись; тут була кімната, де було чимало поржавілої збруї, за розміром саме для драконів, а також кімната, де були лати та кольчуги, що підійшли б і слонам). Вони закінчувались кількома зеленими бронзовими дверима, кожні з яких були такі високі, що стриміли у височінь, недосяжну для ока. Перед Двоцвітом, на рівні грудей, була невелика мідна дверна клямка у формі дракона.

Він торкнувся її, і двері миттю відчинилися — так безшумно, що аж мурахи по спині пішли.

Тієї ж миті волосся Двоцвіта стало дибки і раптом дмухнув гарячий сухий вітер, який, проте, не здійняв пилюку так, як це зробив би звичайний вітер — натомість він моментально збив її у відразливі напівживі тіні, перш ніж вона осіла. У вухах Двоцвіта зазвучали дивні пронизливі голоси, що жебоніли про Речі, замкнуті у далеких підземельних Вимірах, там, поза крихкою решіткою часу та простору. Тіні з’являлися там, де не було нічого, що могло б їх відкидати. Повітря гуділо наче вулик.

Одним словом, навколо нього з небаченою силою витали чари. Зала за дверима була залита приглушеним зеленим світлом. На мармурових полицях, викладені вздовж стіни ряд за рядом, лежали труни. У центрі кімнати на підвищенні було крісло, витесане з каменю, а в ньому сиділа похилена постать, яка не поворушилась, однак сказала скрипучим старечим голосом:

— Заходь, юначе.

Двоцвіт ступив уперед. Постать у кріслі була людиною, наскільки він міг розібрати у тьмяному освітленні, та було щось таке у тому, як незграбно вона розпласталась у кріслі, що зовсім не викликало бажання побачити її виразніше.

— Я, знаєш, помер, — цілком буденним тоном сказав голос з того місця, що — як Двоцвіт дуже сподівався — було головою. — Гадаю, ти й сам це бачиш.

— Е... — розгубився Двоцвіт. — Так. — Він почав потрошки відходити назад.

— Очевидно, еге ж? — погодився з ним голос. — Ти, напевне, Двоцвіт, так? Чи то буде пізніше?

— Пізніше? — спитав Двоцвіт. — Пізніше, ніж що? — він зупинився.

— Ну, — сказав голос. — Бачиш, коли помираєш, з’являються інші недоліки. Одним із них є, так би мовити, звільнення від пут часу, а тому я можу бачити все, що було і що буде, одночасно, щоправда тепер звичайно, я знаю, що Час, з багатьох практичних причин, не існує.

— Це не звучить як недолік, — зауважив Двоцвіт.

— Ти так вважаєш? Уяви собі, як це — бути в той самий час давнім спомином і паскудною несподіванкою, і ти зрозумієш, що я маю на увазі. Хай там як, тепер я пригадую, що саме збираюся тобі сказати зараз. Чи я вже це сказав? Гарний дракон, до речі. Це ще не зарано говорити?

— Так, непоганий. Він просто нагодився, — відказав Двоцвіт.

— Просто нагодився? — сказав голос. — Ти його викликав!

— Начебто так, проте я тільки...

— Ти володієш Силою!

— Я тільки подумав про нього, і все.

— Саме це і є Сила! Я вже тобі казав, що я — Ґрейха Перший? Чи то буде далі? Даруй, але в мене не такий великий досвід у трансцендентності. В будь-якому разі, так — це і є справжня Сила. Вона викликає драконів, як бачиш.

— Гадаю, ти вже це мені казав, — сказав Двоцвіт.

— О, правда? Я, безперечно, мав такий намір, — відповів померлий.

— Але ж як це можливо? Я думав про драконів усе своє життя, та це вперше, коли один таки з’явився.

— Ну, як би тобі пояснити — правда в тому, що дракони ніколи не існували, як ти (і я — доки мене не отруїли якихось кілька місяців тому) розумієш існування. Я говорю про реального дракона, draconis nobilis, зрозуміло; болотяний дракон, draconis vulgaris, — це звичайна тварина і не вартує нашої уваги. Справжній дракон, з іншого боку, — створіння такого довершеного духу, що він може набути видимої форми в цьому світі, тільки якщо його породить надзвичайно натренована уява. І навіть тоді вищезазначена уява повинна бути в місці, наскрізь просякнутому магією, що дає можливість межам між видимим та невидимим тоншати. В такому разі дракони можуть проскочити крізь неї, так би мовити, і проявити свою форму у матриці ймовірності світу. Мені це дуже добре вдавалося, коли я був живий. Я міг уявити, ох, п’ять сотень драконів заразом. Тепер Лісса, найбільш вправна з моїх дітей, ледве здатна уявити п’ятдесят миршавих істот. Багато, чи не так — як для прогресивного виховання. Вона насправді у них не вірить. Ось чому її дракони такі нецікаві — тоді як твій, — сказав голос Ґрейхи, — майже такий же довершений, як колись були мої. Очам замилування, хоч тепер, власне, я тих очей і не маю — в прямому розумінні.

Двоцвіт швиденько пробурмотів:

— Ти весь час говориш, що ти мертвий...

— То й що?

— Ну, мертві, е... вони, знаєш, не дуже балакучі. Як правило.

— Я був свого часу надзвичайно могутнім чарівником. Моя донька мене отруїла, звісна річ. Це загальноприйнятий спосіб успадкування влади в нашій родині, однак, — покійник зітхнув чи, принаймні, зітхання почулося у повітрі кілька футів над його кріслом, — невдовзі стало очевидним, що жоден з моїх трьох дітей не має достатньої сили, щоб захопити владу над двома іншими. Вельми невтішна ситуація. Таке королівство, як наше, повинно мати лиш одного правителя. Тож я вирішив залишатися живим, виконуючи цю роль неофіційно, що — безумовно — страшенно їх усіх дратує. Я не дам своїм дітям можливості потішитися і поховати мене, доки з них не залишиться хтось один — і не проведе церемонію як слід. — Почулося якесь неприємне хрипке сопіння. Двоцвіт вирішив, що то, напевне, був смішок.

— Значить, нас викрав хтось із твоїх нащадків? — здогадався Двоцвіт.

— Лісса, — сказав голос покійного чарівника. — Моя донька. Її сила — найбільша. Дракони моїх синів здатні пролетіти не більше кількох миль, перш ніж вони починають танути у повітрі.

— Танути? Я дійсно помітив, що ми могли бачити наскрізь через того, який нас сюди приніс, — сказав Двоцвіт. — Мені тоді це здалося трохи дивним.

— Звичайно, — сказав Ґрейха. — Сила працює тільки поблизу Вірмберґу. Це, бачиш, закон обернених квадратів[49]. В усякому разі, я так думаю. Коли дракони віддаляються від місця Сили, вони починають марніти. Інакше моя маленька Лісса на сьогодні вже правила б усім світом, якщо я щось таки в цьому тямлю. Та я розумію, що не повинен тебе затримувати. Ти, мабуть, хочеш врятувати свого друга.

Двоцвіт роззявив рота від несподіванки.

— Грана? — сказав він.

— Ні, не того. Худющого чарівника. Мій син Ліо!рт намагається порубати його на шматки. Я був у захопленні від того, як ти його порятував. Порятуєш, тобто.

Двоцвіт випростався у повний зріст, що виявилось нескладно.

— Де він? — запитав куций турист, крокуючи до дверей на героїчний манер (як він сподівався).

— Просто йди стежиною, яку помітиш серед пилюки, — сказав голос. — Лісса інколи мене навідує. Їй одній вистачило духу мене вбити. Яблуко від яблуні, як кажуть. Щасти тобі, до речі. Здається, пригадую, що вже це казав. Тобто, ось-ось скажу. Гримучий голос затих в лабіринті дієслівних форм, а Двоцвіт тим часом біг щодуху уперед глухими тунелями в компанії дракона, що супроводжував його легким підстрибом. Та незабаром Двоцвіт притулився до колони, геть задихавшись. Здавалося, він вже цілу вічність не мав ані крихти в роті.

«А чому б тобі не полетіти?» — озвався голос Дев’ятисила у його голові. Дракон розпростав крила, зробив кілька пробних махів і відразу ж піднявся над землею. Двоцвіт якусь мить спостерігав, мов зачарований, а тоді підбіг і швидко виліз йому на шию. Незабаром вони вже були в повітрі, кілька футів понад землею, і поринули уперед, залишаючи за собою клуби пилу.

Двоцвіт тримався за шию дракона так міцно, як лиш міг, коли вони стрімко проносились через низку гротів, спускаючись у глибочінь гори, а потім підіймалися догори вздовж гвинтових сходів, що легко могли б вмістити армію солдат. Наверху вони випірнули у більш заселену територію: відполіровані до блиску дзеркала на кожному куті у коридорах відбивали бліде світло.

«Я чую тут дух інших драконів».

Крила залопотіли так швидко, що вже неможливо було встежити за їхнім рухом, і Двоцвіт мало не беркицьнувся, коли дракон змінив напрям і понісся боковим коридором, наче йому віжка під хвіст попала. Ще один крутий поворот — і ось вони випірнули з бокового входу тунелю у просторий грот. Внизу виднілися завали каміння, а згори світло пучками пробивалося крізь великі отвори під покрівлею. Там, під стелею, між іншим, кипіло життя... доки Дев’ятисил летів, розсікаючи крилами повітря, Двоцвіт пильно розглядав тіні великих крилатих істот на кільцях-сідельцях та крихітні фігурки людей, що примудрялися ходити вниз головою.

«Це місце для ночівлі», — сказав дракон вдоволеним тоном.

Двоцвіт продовжував споглядати дивне місце, коли раптом одна з тіней високо угорі відокремилась від стелі і почала на очах збільшуватись...

Ринсвінд спостерігав, як бліде обличчя Ліо!рта віддалялось і врешті зникло з поля зору. Чудеса, хіба ні, не замовкала якась мала частка його мозку, чому я піднімаюсь?

Тоді його почало обертати у повітрі, і до нього повернулось відчуття реальності. Він падав униз на вкрите гуано каміння.

Від такої перспективи йому зайшли памороки. В цей момент із глибин пам’яті виплили слова заклинання, як це завжди траплялося в критичних ситуаціях. Чому б тобі нас не промовити, здавалось, настійливо пропонували вони. Що тобі втрачати?

Ринсвінд змахнув рукою, продовжуючи стрімголов летіти вниз.

— Ашонай, — закликав він. Слово спалахнуло перед ним холодним голубим вогником, тріпочучи на вітрі.

Він змахнув іншою рукою, не тямлячи себе від страху і чар, що переповнювали його свідомість.

— Ібіріс, — протяжно промовив він. Звук матеріалізувався мерехтливим оранжевим словом, поруч свого попередника.

— Ешорін, Кванті, Пайсен. Н’ґурад. Ферінґомелі. — Слова довкола нього пломеніли кольорами веселки, і він замахнувся назад обома руками, готовий вивільнити останнє восьме слово, що з’явилося б у сліпучому октариновому сяйві і скріпило б заклинання.

—... — почав він.

Йому раптом перехопило дух, а заклинання розсипалось, як пазли, і погасло. Пара рук обхопили його довкола пояса, і увесь світ шарпнувся убік тієї миті, коли дракон виринув зі свого піке, на долю секунди черкнувши пазурами найвищий камінь на запаскудженій долівці — найнижчого місця Вірмберґу. Двоцвіт радісно засміявся.

— Піймав!

А дракон, завершуючи політ граціозною дугою, ліниво тріпонув крилами і вилетів через вхід до печери на свіже ранішнє повітря.

Опівдні, на розлогій зеленій луці квітучого плато на самому верху гори Вірмберґ, що дивним чином втримувала рівновагу сторчма, дракони та їхні наїзники вишикувались у широке коло. Позаду них було місце для юрби слуг, рабів та тих, хто тяжко гарував, щоб заробити на шматок хліба тут у піднебессі, — усі спостерігали за групою людей у центрі порослої травою арени.

Серед них було кілька вершників старшого рангу, до якого належали Ліо!рт та його брат Ліартес. Перший все ще розтирав свої ноги, кривлячись від болю. Збоку неподалік стояли Лісса та Гран, та ще дехто з її свити. Між двома таборами стояв спадкоємний Хранитель Традиції.

— Як ви знаєте, — непевно почав він, — не-цілком-покійний Правитель Вірмберґу Ґрейха Перший поставив умову, що не передасть трон наступнику, доки один з його дітей — він чи, як може статися, вона — не спроможеться викликати на двобій і побороти свого брата або сестру у смертельному поєдинку.

— Так, так, ми знаємо все це. Переходь до суті справи, — пробурчав з повітря голос поблизу нього.

Хранитель нервово ковтнув. Він так і не звикся з тим, що його колишній господар так і не зміг відійти в інші світи як належить. «Цікаво... то старий шуліка все ж помер чи як?» — думав собі він.

— Не зовсім ясно, — кволим голосом сказав він, — чи дозволено кидати виклик через довірену особу...

— Дозволено, дозволено, — обірвав його на півслові голос безтілесного Ґрейхи. — Це навіть кмітливо. Не тягни кота за хвіст.

— Викликаю вас на прю, — сказав Гран, свердлячи очима братів, — відразу обох.

Ліо!рт та Ліартес переглянулись.

— Ти битимешся одночасно з нами обома? — не повірив Ліартес, високий жилавий чоловік з довгим чорним волоссям.

— Ага.

— Це ж зменшує твої шанси, чи не так?

— Ага. Я один вартую більше, як ви двоє вкупі.

Ліо!рт кинув на нього спопеляючий погляд.

— Ти самовпевнений варвар...

— Цього вже досить!— прогарчав Гран. — Зараз я вас...

Хранитель Традиції застережливо викинув уперед руку з синіми прожилками вен.

— На Майданчику Побоїщ битися заборонено, — сказав він і замовчав, намагаючись сам зрозуміти зміст своєї репліки. — Ну, ви зрозуміли, що я маю на увазі, — спробував пояснити він, але здався і за хвилю додав: — Як сторони, котрим кидають виклик, мої господарі Ліо!рт та Ліартес мають право обрати зброю.

— Дракони, — в один голос сказали вони. Гран чмихнув.

— Драконів можна використовувати для нападу, тому вони є зброєю, — твердо сказав Ліо!рт. — Якщо ти не погоджуєшся, можемо вирішити це на кулаках.

— Атож, — підтакнув його брат, киваючи Грану.

Хранитель відчув, як ефемерний палець тицяє його у груди.

— Не стій отут, роззявивши рота, — сказав могильний голос Ґрейхи. — Поквапся, ну ж бо!

Гран відступив назад, хитаючи головою.

— Е, ні, — заперечив він. — З мене і одного разу вистачило. Я краще помру, ніж битимуся на одній з цих штук.

— Тоді помри, — люб’язно, як лиш міг, погодився Хранитель.

Ліо!рт та Ліартес вже попростували назад через порослу муравою галявину, де їх чекали слуги з бойовими драконами. Гран повернувся до Лісси. Вона лиш знизала плечима.

— Мені що — не дадуть навіть меча? — розгубився він. — Хоча б ножа?

— Ні, — сказала вона. — Я не думала, що так вийде. — Вона раптом якось зіщулилася, втративши всю свою зухвалість. — Мені дуже шкода.

— Тобі шкода?

— Так. Мені шкода.

— Ага. Мені саме так і почулося.

— Не дивись на мене так! Я можу надумати тобі найкращого дракона...

— Ні!

Хранитель висякався у носовичок, якусь мить потримав його у витягнутій руці, а тоді випустив, дивлячись, як він падає додолу.

Удар крил змусив Грана обернутися. Дракон Ліо!рта був вже у повітрі і по колу наближався до них. Він шуганув вниз і коли був зовсім низько над галявиною, стовп полум’я вирвався з його пащі, висікши на траві чорну смугу, що простягалася в бік Грана.

Він ледве встиг відштовхнути Ліссу набік і стрибнув під укриття, відчуваючи пекельний біль у руці. Упавши, він прокотився по землі та одразу ж зірвався на ноги, гарячково озираючись за іншим драконом. Він з’явився збоку, і Гран, не маючи часу на роздуми, був змушений відстрибнути наосліп, рятуючись від вогню. Дракон, пролітаючи повз нього, вдарив хвостом і залишив на чолі Грана пекучий слід. Гран знову звівся на ноги — цього разу із зусиллям, і потрусив головою, щоб порозганяти іскри з-перед очей. Його обдерта спина завдавала нестерпного болю.

Ліо!рт пішов в атаку знову, та цього разу не так стрімко, врахувавши несподівану прудкість кремезного варвара. Коли земля була вже близько, він побачив, що той стоїть нерухомо, з опущеними руками — лиш груди ходять ходором. Зручна мішень.

Коли дракон випірнув із піке, Ліо!рт оглянувся, сподіваючись побачити позаду величезну купу золи.

Там нічого не було. Спантеличений, Ліо!рт відвернувся.

І тут перед його очима постав Гран, що підтягував себе на лускате плече дракона однією рукою, збиваючи вогонь з волосся іншою. Рука Ліо!рта метнулася за кинджалом, однак біль загострив і без того чудові рефлекси Грана, що тепер стали гострі, мов бритва. Ударом з розгону він вгатив по зап’ястку драконового хазяїна, від чого кинджал вислизнув додолу, а наступним ударом Гран поцілив Ліо!ртові прямо в щелепу.

Дракон, витримуючи на собі вагу тепер уже двох чоловіків, летів на висоті лиш кількох футів над землею. Це виявилося дуже доречним, бо тієї миті, коли Ліо!рт втратив свідомість, дракон розтанув у повітрі.

Лісса кинулася через поле до Грана і допомогла йому підвестися на ноги. Він розгублено кліпав очима.

— Що сталося? Що сталося? — залопотів він.

— Це було просто фантастично! — вигукнула вона. — Оте твоє сальто у повітрі, і все інше!

— Так, але що все-таки сталося?

— Ет, це непросто пояснити...

Гран насторожено вдивлявся у небо. Ліартес, який був значно обережнішим за брата, кружляв високо понад ними.

— Ну, маєш десять секунд, щоб спробувати, — сказав він.

— Ці дракони...

— Що?

— Вони — уявні.

— Так само, як і всі ці уявні опіки на моїй руці, хочеш сказати?

— Так. Ні! — вона шалено затрусила головою. — Доведеться розповісти тобі пізніше!

— Гаразд, якщо зможеш знайти справді доброго медіума, — уїдливо відповів Гран. Він не зводив погляду з Ліартеса, чий дракон широкими змахами крил неквапливо спускався.

— Та послухай же! Дракон мого брата здатний існувати, тільки якщо той при свідомості, інакше у нього немає проходу у цей...

— Біжи! — закричав Гран. Він відштовхнув її від себе і кинувся долілиць на землю — тієї ж миті повз них із ревом пронісся дракон Ліартеса, залишивши по собі ще одну обвуглену смугу на траві.

Доки істота набирала висоту для наступного нападу, Гран сяк-так зіпнувся на ноги і пустився, мов очманілий, бігти до лісу на краю арени. Це був, по правді, не ліс — так, ріденький перелісок, не набагато ширший за живопліт, що надміру розрісся, та принаймні жоден дракон крізь нього не пролетить.

Він і не пробував. Ліартес посадив свого дракона на м’яку мураву за кілька ярдів звідти і з безтурботним виглядом спустився на землю. Дракон згорнув крила і зарився мордою у соковиту траву, в той час як його хазяїн прихилився спиною до дерева і засвистів щось не до ладу.

— Я можу тебе спопелити, — сказав Ліартес трохи згодом.

З кущів — ані шелесту.

— Може, ти — за отим кущем гостролисту?

Гостролист, спалахнувши як свічка, перетворився на м’яку воскову кулю.

— Я певен, щось у тому папоротті ворушиться.

Від папороття залишились одні ребра, притрушені сизим попелом.

— Ти лиш відтягуєш неминуче, варваре. Чому б тобі не здатися просто зараз? Я спопелив чимало людей — жоден не скаржився, що було боляче, — сказав Ліартес, скоса поглядаючи на кущі.

Дракон продовжував свою роботу, дмухаючи вогнем на все, більш-менш подібне на кущ чи зарослі папороття. Ліартес наготував меча і чекав.

Гран скотився з дерева і, щойно приземлившись, пустився бігти. Позаду нього дракон, ревучи, з тріском продирався крізь чагарі, намагаючись розвернутися, та Гран все біг і біг, очима прикипівши до Ліартеса і сухої гілляки у руках.

Маловідомим, але правдивим є той факт, що двонога істота може зазвичай випередити на короткій дистанції чотириногу, просто через те, що чотириногій потрібно більше часу, щоб дати лад усім своїм ногам. Гран почув за спиною шкряботіння кігтів, а тоді зловісний звук — наче щось гупнуло об землю. Дракон вже напіврозпростав свої крила і намагався піднятись у повітря.

Коли Гран кинувся на Ліартеса, меч вершника, наче у лиху хвилину, зачепився за суху гілляку. Тоді Гран врізався в нього, мов таран, і обидва чоловіки гепнули на землю.

Дракон заревів.

Ліартес завищав (після того, як Гран з анатомічною точністю рвучко смикнув коліном вгору), та все ж зумів нанести удар у відповідь, що повернуло ніс варвара, зламаний колись давно, у його нормальне положення.

Гран відшпурнув його стусаном і підвівшись на ноги, зіткнувся ніс-до-носа зі страхітливою конеподібною фізіономією дракона, що грізно роздував ніздрі.

Він брикнув ногою і влучив Ліартесу, який намагався підвестися, по голові. Чоловік повалився додолу, як сніп.

Дракон зник. Вогняна куля, що вже майже докотилася до Грана, почала згасати, доки не стала — майже торкнувшись його щік — не більш як поривом теплого вітру. А тоді все вщухло, лишень ще тліючі кущі стиха потріскували.

Гран закинув непритомного вершника собі на плече і неквапом рушив до арени. На півдорозі він наткнувся на Ліо!рта, що лежав, розпростершись на землі, з неприродно вивернутою ногою. Він нахилився і, пробурчавши щось собі під ніс, поклав його собі на інше плече.

Лісса та Хранитель Традиції чекали на трибуні з одного боку луки. Жінка-вершниця вже достатньо опанувала себе і тепер спокійно спостерігала, як Гран скинув з плечей обидвох вершників на сходи перед нею. Люди довкола неї стояли в шанобливих позах, наче учасники судового процесу.

— Убий їх, — сказала вона.

— Я вбиваю, коли вважаю за потрібне, — відказав він. — У будь-якому разі, вбивати непритомних людей — це неправильно.

— Не думаю, що трапиться більш слушна нагода, — поділився своєю думкою Хранитель. Лісса пирхнула.

— Тоді я їх вижену, — сказала вона. — Щойно вони опиняться поза межами чарів Вірмберґу, у них зовсім не залишиться Сили. Вони стануть простими розбійниками. Це тебе влаштує?

— Авжеж.

— Я здивована, що ти такий милосердний, вар... Гране.

Гран знизав плечима.

— Людина у моїй ситуації не може дозволити собі іншого, вона мусить пам’ятати, ким вона є. — він озирнувся. — То де ж наступне випробовування?

— Попереджую, воно буде небезпечним. Якщо хочеш, можеш вийти з гри зараз. Однак, якщо ти пройдеш його, то станеш Правителем Вірмберґу і, зрозуміло, моїм законним чоловіком.

Гран зустрівся з нею поглядом. Він задумався про своє життя до цього часу. Воно раптом видалося йому суцільною низкою довгих дощових ночей просто неба, запеклих сутичок з тролями, Міською вартою, незліченними бандитами та лихими жерцями і, принаймні тричі, зі справжніми напівбогами — і все заради чого? Ну так, заради цілої купи скарбів, треба визнати — але куди ж вона вся поділася? Порятунок викрадених дівиць, безперечно, обіцяв певне короткочасне задоволення, та в більшості випадків все закінчувалося тим, що він доправляв їх до якогось міста з пристойним приданим, тому що з часом навіть найбільш погідлива колишня полонянка починала посягати на його свободу і не надто вітала його зусилля врятувати її сестер по нещастю. Коротше кажучи, все, що він здобув за своє героїчне життя, — це свою репутацію та мереживо шрамів. Бути правителем може бути цікаво. Гран усміхнувся. З такими вихідними позиціями, маючи усіх цих драконів та добру ватагу воїнів, можна справді стати видатним суперником.

Та й дівка була зовсім непогана.

— То що — третє випробовування? — спитала вона.

— Я знову битимусь без зброї? — і собі запитав Гран.

Лісса підняла руки і стягнула з голови шолом, випустивши на волю кучері рудого волосся. Далі вона розстібнула брошку на своєму плащі. Під ним на ній не було більше нічого.

Поки очі Грана гуляли по її тілу, його розум запустив у дію прості обчислювальні машини з двійковим кодом. Одна оцінювала вагу золота в браслетах на її зап’ястках, вартість тигрових рубінів, що прикрашали перстені на пальцях ніг, діамантової зірочки у її пупку і двох надзвичайно оригінальних завитків із крученого срібного дроту. Інша була настроєна виключно на його лібідо. Обидва підрахунки цілковито його задовольнили.

Вона підняла руку, простягнула йому кубок вина і всміхнулася:

— Думаю, ні.

— Він навіть не спробував нас врятувати, — Ринсвінд висунув свій останній аргумент.

Чарівник вчепився за Двоцвіта, як п’явка, обхопивши його за пояс руками, коли дракон почав поволі описувати в небі кола, нахиляючи світ під небезпечним кутом. Свіжі знання про те, що луската спина, на якій вони зараз везлися верхи, існувала тільки як така собі тривимірна мрія, жодним чином не повпливали (як він вже зрозумів) на його відчуття вертиго, від якого у нього зазвичай терпли п’яти. Його думки весь час поверталися до того, що може статися, якщо Двоцвіт втратить концентрацію.

— Ніхто — навіть Гран, не зміг би протистояти отим самострілам, — твердо сказав Двоцвіт.

Дракон саме пролітав високо над лісистою місциною, де вони утрьох якось марно намагались заснути холодної дощової ночі, коли на обрії диска зійшло сонце. В одну мить похмурі синьо-сірі відтінки досвітньої години стали світлою жовтяво-мідною рікою, що розливалась по світу, спалахуючи золотистим там, де вдарялась об лід чи воду, чи світлову дамбу. (Через щільність магічного поля навколо диска навіть саме світло поширювалось з дозвуковою швидкістю; цю цікаву властивість розумно використав, зокрема, народ сорка з Великого Нефу, який за минулі століття збудував складні та витончені дамби, а долини обніс стіною з відшліфованого кварцу для того, щоб вони вловлювали слабке сонячне проміння і, так би мовити, зберігали його про запас. Сяючі резервуари Нефу, з яких світло вихлюпувалось через край після сонячних днів впродовж кількох тижнів поспіль, були дивовижною картиною з висоти — прикро, що Двоцвіт та Ринсвінд не подумали поглянути у тому напрямку).

Перед ними на фоні неба зависла неймовірність вагою мільярд тонн, тобто витворений з магії Вірмберґ, і все було не так уже й погано, доки Ринсвінд не повернув голову і не побачив, як тінь гори повільно розповзається по хмаровиді світу...

— Що тобі там видно? — спитав Двоцвіт у дракона.

«Видно, як хтось б’ється на вершині гори», — тихо озвався дракон.

— Бачиш? — сказав Двоцвіт. — Гран, напевне, саме зараз б’ється не на життя, а на смерть.

Ринсвінд мовчав. За хвилю Двоцвіт обернувся до нього. Чарівник дивився поперед себе затуманеним поглядом і беззвучно ворушив губами.

— Ринсвінде?

Чарівник тихенько крекнув.

— Вибач, — сказав Двоцвіт. — Що ти сказав?

— ...увесь час... велика зала... — промимрив Ринсвінд.

Його погляд знову став осмисленим, на якусь мить — дивованим, а тоді у ньому промайнув страх. Він забув і поглянув униз.

— Ай-й, — вимовив він і почав сповзати. Двоцвіт піймав його за комір.

— Що таке?

Ринсвінд спробував заплющити очі, але у його уяви повік не було, тож вона щосили витріщалася на землю з висоти пташиного польоту.

— Хіба ти не боїшся висоти? — тільки й зміг сказати він.

Двоцвіт поглянув униз на крихітний краєвид, помережений тінями, які відкидали хмари. Думка про страх раніше й справді не приходила йому в голову.

— Ні, — сказав він. — Чого б я боявся? Ти однаково мертвий, чи упав би з висоти сорока футів, чи з чотирьох тисяч фатомів[50] — ось, що я тобі скажу!

Ринсвінд спробував подивитися на ситуацію неупередженим оком під таким кутом, але не побачив у ній жодної логіки. Йшлося не про падіння як таке, а про нього самого, блідого й холодного, з посоловілими очима...

Двоцвіт піймав його знову.

— Спокійно, — сказав він підбадьорливо. — Ми вже майже прилетіли.

— Ох, як же я хотів би бути зараз у місті, — застогнав Ринсвінд. — Відчути під ногами тверду землю!

— Цікаво, чи дракони можуть долетіти аж до зірок? — міркував вголос Двоцвіт. — Ото був би клас....

— Навіжений! — підсумував Ринсвінд беззаперечним тоном. Від туриста не чути було ані звуку, тож чарівник витягнув шию, щоб зазирнути йому в обличчя і з жахом побачив, що Двоцвіт дивиться уверх на зірки, що бліднули на небосхилі, з дивакуватою усмішкою на обличчі.

— Навіть не думай собі про таке! — додав Ринсвінд погрозливо.

«Той, кого ти шукаєш, зараз бесідує з вершницею драконів», — сказав дракон.

— Га? — відгукнувся Двоцвіт, не перестаючи видивлятись зірки, що помалу згасали.

— Що? — тут же насторожився Ринсвінд.

— Авжеж, Гран, — сказав Двоцвіт. — Сподіваюсь, ми встигаємо. Пірнай! І без шуму!

Вітер посилювався, доки врешті його не змінила буря — така пронизлива, що прошивала до кісток, і Ринсвінд розплющив очі. Можливо, їх просто відкрило вітром — в усякому разі тепер вони не заплющувалися.

Пласка вершина Вірмберґу раптом виросла над їхніми головами, тривожно захилиталася, а тоді перекинулася на розмиту зелену пляму, що мелькала обабіч них. Крихітні ліси та поля злилися в одну суцільну латку, що так само меркотіла внизу. Щось сріблясте проблиснуло вдалині — ймовірно, то була маленька річка, яка виплюскувалася через край плато. Ринсвінд намагався викинути з голови пов’язаний з цим місцем спомин, але йому, вочевидь, було комфортно серед усіх файлів, що містили життєпис чарівника, — і він не збирався покидати облюбовану територію, затьмарюючи усі інші враження.

— Гадаю, ні, — сказала Лісса.

Гран неквапом взяв кубок із вином. На його обличчі засяяла усмішка від вуха до вуха.

Дракони довкола арени раптом почали ричати. Їхні наїзники поглянули в небо. Тут якась зелена мара блискавкою промайнула повз них, і Гран щез.

Кубок на мить завис у повітрі, потім упав на сходи, розлетівшись на тисячу друзок. І ось тоді з нього виплеснулась одна-єдина крапля.

А все це тому, що в той момент, коли дракон Дев’ятисил акуратно загріб Грана своїми кігтями, їхні біоритми відразу ж синхронізувалися. Оскільки вимір уяви є значно складнішим, ніж виміри часу та простору — котрі існують порівняно недовго, в результаті нерухомий і прямостоячий Гран миттю перетворився на Грана, якого відносило невідомою силою вбік зі швидкістю вісімдесят миль за годину, без жодних негативних наслідків, не враховуючи кількох недопитих ковтків вина. Інший наслідок проявив себе в тому, що Лісса несамовито заверещала і покликала свого дракона. Щойно золотистий звір з’явився перед нею, вона застрибнула на нього верхи, все ще нага, і вихопила самостріл в одного з вартових. Далі її підхопило повітря, а інші наїзники тим часом збиралися в гурт навколо своїх драконів.

Хранитель Традиції, спостерігаючи з-за колони, де він завбачливо сховався від божевільної метушні, в той момент випадково вловив міжвимірні відголоски однієї теорії, що саме визрівала в умі одного з перших психіатрів із сусіднього всесвіту, — можливо, через те, що реальність цих вимірів просочувалась одночасно в обидвох напрямках, і психіатр на мить побачив оголену даму на драконі. Хранитель всміхнувся.

— Б’ємося об заклад, що вона його не наздожене? — прозвучав над його вухом голос Ґрейхи, в якому чути було, як хробаки копошаться у склепах.

Хранитель, заплющивши очі, облизав пересохлі губи.

— Я думав, мій Повелитель наразі вже спочиває у царстві Вічного Сну, — наважився почати він.

— Я — чарівник, — сказав Ґрейха. — Смерть особисто має явитись по мою душу. А Його, хе-хе, схоже, немає поблизу...

— НУ ЩО, ПІШЛИ? — запитав Смерть.

Він був верхи на білому коні, цілком реальному на вигляд — з плоті та кісток, за винятком червоних очей та вогняної пари з ніздрів; простягнувши кістляву руку, він витягнув душу Ґрейхи з в’язкого ефіру, згорнув її до розміру маленької цятки сліпучого світла — і проковтнув.

Тоді Він пришпорив коня, і той помчав крізь повітря, висікаючи копитами іскри.

— Повелителю Ґрейхо! — прошепотів старий Хранитель Традиції, довкола якого сколихнулася реальність.

— То був підлий трюк, — долинув голос чарівника, а швидше слабенький відголосок, що розсіювався у безкінечному чорному просторі.

— Повелителю... на що подібний Смерть? — тремтячи, гукнув старий услід.

— Розкажу, коли сам до кінця зрозумію, — приніс вітер ледь чутну відповідь.

— Так, — промурмотів Хранитель. Раптом похопився. — За білого дня, будь ласка.

— Ви, йолопи, — закричав Гран зі свого місця між вказівними кігтями передніх лап Дев’ятисила.

— Не чути! — загорлав Двоцвіт у відповідь, і його слова одразу ж потонули у свисті штормового вітру. Дракон, входячи у віраж, злегка нахилився на одне крило, і Двоцвіт побачив внизу маленьку іграшкову дзиґу, якою згори здавався могутній Вірмберґ, а також метушню мініатюрних істот, що лаштувалися в погоню. Крила Дев’ятисила били й зневажливо відштовхували повітря. Значно рідше повітря, між іншим. Двоцвіту вже втретє заклало вуха.

Попереду натовпу тих істот він зауважив золотистого дракона. І когось на ньому верхи.

— Гей, з тобою все гаразд? — стривожено запитав Ринсвінд. Йому довелося зробити кілька глибоких, на повні легені, ковтків повітря — яке чомусь стало розрідженим, для того, щоб виштовхнути з горла слова.

— Я міг би бути повелителем, та вам, йолопам, неодмінно треба було прийти і... — Гран задихнувся, коли холодне рідке повітря скувало йому груди, хоч які могутні вони були.

— Шо ся робит з повітрям? — видушив із себе Ринсвінд. Перед його очима замиготіли голубі іскорки.

— Ек, — сказав Двоцвіт і зомлів.

Дракон зник.

Ще кілька секунд усі троє залишались в повітрі — Двоцвіт та чарівник мали особливо кумедний вигляд, сидячи один поперед іншого, охопивши розкинутими ногами щось, чого там не було. А далі те, що на диску відоме як гравітація, оговталося від несподіванки і спрямувало на них свою силу.

У той самий час Ліссин дракон пролітав повз, і Гран важко гепнувся йому на шию. Лісса нахилилася і поцілувала його.

Ця подробиця залишилась поза увагою Ринсвінда, який падав на землю, все ще міцно обхопивши Двоцвіта за пояс. Диск унизу мав вигляд невеличкої круглої карти, пришпиленої до неба. Він, здавалося, застиг на місці, та Ринсвінд знав, що це не так. Світ наближався до нього, як величезний пампух із кремом.

— Отямся! — закричав він поміж реву та стогону вітру. — Дракони! Думай про драконів!

Вони продовжували стрімко падати у лопотінні крил звідусіль — втім, орда їхніх переслідувачів скоро залишилась позаду, тобто угорі. Дракони вищали і, перекидаючись у повітрі, летіли шкереберть.

Двоцвіт мовчав. І хоч мантія чарівника розвівалась довкола нього, немов опахало, він не приходив до тями.

Дракони, подумав Ринсвінд на грані паніки. Він намагався сконцентруватися і уявити більш-менш правдоподібного дракона. Якщо турист на це здатний, подумав він, значить, і я зможу. Проте нічого не виходило.

Диск був тепер значно більшим. Закутаний в хмари, він спокійно здіймався під ними все вище й вище.

Ринсвінд спробував знову, замруживши очі та напружившись кожним своїм нервом. Дракон. Його уява, дещо пошарпаний і виснажений орган, зробила зусилля відшукати в собі дракона... будь-якого дракона.

— НЕ ВИЙДЕ, — пролунав смішок, наче поминальний дзвін, — ТИ Ж У НИХ НЕ ВІРИШ.

Ринсвінд поглянув на страхітливу примару верхи на коні, що вишкірилась до нього, і його розум від страху дав драпака.

І спалахнуло сліпуче світло.

І настала непроглядна темрява.

Під ногами Ринсвінда з’явилася м’яка долівка, а навкруги — рожеве світло і багато-багато людей, які щось схвильовано кричали.

Він ошелешено роззирнувся довкола себе. Він стояв у якомусь тунелі, заповненому здебільшого стільцями, на яких сиділи пристебнуті пасками люди у дуже дивному одязі. І всі вони щось йому кричали.

— Прокинься! — прошипів він. — Допоможи мені!

Тягнучи на собі напівпритомного туриста, він позадкував, рятуючись від натиску юрби, доки його вільна рука не намацала на дверях клямку дивної форми. Він покрутив її і вислизнув, гримнувши за собою дверима.

Роздивляючись нове приміщення, в якому він опинився, чарівник зустрівся поглядом із переляканою молодою жінкою, котра, впустивши на землю тацю, яку тримала в руках, дико заверещала.

Це був той вереск, що допомагає вийти із заціпеніння. Ринсвінд, який вже наскрізь просяк адреналіном від страху, повернувся і прошмигнув біля неї уперед. Там знову були стільці. Коли він настійливо поволік Двоцвіта центральним проходом, люди, що сиділи по обидва боки від нього, попригинали голови. За рядами стільців він помітив маленькі віконця. А за віконцями, на фоні пухнастих хмар, — крило дракона. Срібне крило.

Мене з’їв дракон, подумав він. Нісенітниця, відповів він сам собі, ти не міг би бачити з черева дракона. Тут його плече зачепило двері у далекому кінці тунелю, і він пройшов крізь них у конусоподібну кімнату, що була ще дивнішою, ніж сам тунель.

В ній було повно миготливих вогників. Серед усіх тих вогників, у контурних кріслах, сиділо четверо людей, які витріщились на нього з роззявленими ротами.

Він повернув до них голову і помітив, що їхні погляди змістилися убік. Ринсвінд поволі обернувся. Поруч нього стояв п’ятий чоловік — бородатий і смаглявий молодик — схожий на кочівника з народу Великого Нефу.

— Де я? — запитав чарівник. — У череві дракона?

Молодий чоловік потиху відступив назад і тицьнув маленьку чорну коробочку чарівникові під ніс. Четверо в кріслах попригиналися.

— Що це? — сказав Ринсвінд. — Знімкувальна коробка? — Він простягнув руку і взяв її, що, вочевидь, здивувало смаглявого чоловіка, який закричав і спробував вихопити її у чарівника. Знову почувся крик — цього разу від одного з чоловіків у кріслах. Лиш тепер він вже був не в кріслі. Він стояв, націливши щось мале і металеве на молодого чоловіка.

Це подіяло дивовижним чином. Чоловік відповз назад, піднявши руки вгору.

— Будь ласка, віддайте мені бомбу, сер, — сказав чоловік із металевою штукою у руках. — Обережно, будь ласка.

— Оцю річ? — перепитав Ринсвінд. — Тримайте! Мені вона не потрібна! — Чоловік взяв її дуже обережно і поклав на підлогу. Люди в кріслах розслабилися і один з них почав щось наполегливо говорити стіні. Чарівник із подивом за ним спостерігав.

— Не рухатись! — різко крикнув чоловік зі шматком металу — амулет, вирішив Ринсвінд. Смаглявий позадкував у куток.

— Те, що ви зробили, — дуже мужньо з вашого боку, — сказав Ринсвінду власник амулета. — Ви це знаєте?

— Га?

— А що з вашим другом?

— Другом?

Ринсвінд подивився на Двоцвіта, який все ще мирно дрімав. Це його не здивувало. А от що справді було дивним — це те, що на Двоцвітові тепер був інший одяг. Дивний одяг. Його бриджі тепер закінчувались вище колін. Зверху на ньому було щось на зразок жилета з яскравого, строкатого матеріалу. На голові він мав невеликий кумедний солом’яний капелюх. З пером збоку.

Якийсь дискомфорт у районі ніг змусив Ринсвінда опустити погляд. Його одежа також змінилась. Замість зручної старої мантії, так чудово пристосованої до швидкісних забігів у всіх можливих випадках, його ноги облягали труби з якоїсь тканини. З того ж самого матеріалу була і його куртка...

До цього моменту він ніколи не чув тієї мови, якою говорив чоловік із амулетом. Вона була досить груба і дещо схожа на мову Серединних земель — але чому ж він розумів кожне слово?

Стривайте, вони несподівано з’явились у цьому драконі після того, як... матеріалізувались у тій загаті, вони у ній бовтались, кудись волочились, вони — вони почали розмову в аеропорту так невимушено, що вирішили сісти поруч у літаку, і він обіцяв показати Джеку Цвейблумену місцеві цікавинки, коли вони повернуться у Штати. Так, саме так і було. А тоді Джек раптом занедужав, а він почав панікувати і притягнув його аж сюди, чим несподівано для всіх налякав того терориста. Зрозуміло. Та що ж, на бога, означає «Серединні землі»?

Доктор Р’їнсвенд потер скроні. Зараз йому б точно не завадило хильнути чогось міцного.

Парадокс розходився колами по безкрайому плесу причинності.

Мабуть, найважливіша річ, яку треба було б пам’ятати кожному поза межами сумарної цілісності мультисвіту, було те, що хоча чарівник із туристом з’явились на борту літака справді недавно — разом з тим вони перебували в ньому увесь той час, що й інші пасажири, від початку рейсу. Іншими словами: так само як правдою було те, що вони з’явились у цьому конкретному комплекті фізичних вимірів буквально кілька хвилин тому, правдою також було і те, що вони жили в ньому увесь цей час. Саме на цьому моменті лексикон нормальної людини впирається у глухий кут, розвертається і йде перехилити чарчину.

По суті все не так складно — кілька квінтильйонів атомів щойно матеріалізувалися (а водночас і ні, позаяк й раніше були) у всесвіті, де їм, власне, не слід було опинятися. Зазвичай такі речі закінчуються величезним вибухом, але оскільки всесвіти є надзвичайно еластичними, цей конкретний всесвіт врятував себе від такої розв’язки, розтягнувши, мов гумку, свій часо-просторовий континуум до такої межі, щоби в нього спокійно помістились усі зайві атоми, а тоді швидко стягнув його до розміру освітленого кола навколо багаття, яке за відсутності іншого терміну його мешканці за звичкою називали Теперішнє. Це, звісно, вплинуло на історію — було на кілька війн менше, на кілька динозаврів більше і таке інше — та в цілому епізод відбувся майже непомітно.

Втім, поза межами цього конкретного всесвіту відголоски тієї незначної затримки розкотились горохом по Сумарності, залишаючи вм’ятини на стінах цілих вимірів та руйнуючи галактики, як карткові будиночки.

Однак все це зовсім не спадало на думку доктору Р’їнсвенду — неодруженому чоловікові 33 років, що народився в Швеції і виріс у Нью-Джерсі, а також спеціалісту з явища відшарування окисів у певних атомних реакторах. Так чи інакше, він, напевне, все одно не повірив би цьому.

Цвейблумен, здавалося, ще й досі не прийшов до тями. Стюардеса, яка провела Р’їнсвенда до його місця під аплодисменти решти пасажирів, занепокоєно над ним схилилася.

— Ми надіслали радіограму, — сказала вона Р’їнсвенду. — Коли ми приземлимося, на вас вже чекатиме швидка допомога. О, тут у списку пасажирів записано, що ви доктор...

— Я не знаю, що з ним таке, — перебив він. — Інша справа, якби він був магноксовим реактором[51]. Це в нього якась шокова реакція?

— Я ніколи...

Її речення обірвав оглушливий гуркіт у хвості літака. Декілька пасажирів залементували. Несподіваний порив вітру підхопив у вихор кожен журнал чи газету, що вільно лежали на сидіннях, і стрімко пронісся вперед по салону.

Щось іще насувалося на них із проходу. Щось велике і овальне, дерев’яне і скріплене мідними скобами. Що мало сотню ніжок. Якщо воно було тим, чим здавалося, а саме скринею, яка розгулювала салоном — схожою на ті, що фігурують в оповіданнях про піратів, до верху набитою нечесно заробленим золотом та коштовностями — тоді те, що було її кришкою, раптом роззявило рота.

Коштовностей там не було. Зате там було пребагато великих квадратних зубів — білих, як білий явір, і пульсуючий язик — червоний, як червоне дерево.

Стародавня валіза збиралася його зжерти.

Р’їнсвенд вчепився за непритомного Цвейблумена, якою б малою підтримкою наразі це не було, і забурмотів щось сам до себе з переляку. Понад все на світі він хотів би опинитися зараз деінде...

І настала непроглядна темрява.

І спалахнуло сліпуче світло.

Раптове відбуття кількох квінтильйонів атомів з всесвіту, в якому вони все одно не мали права перебувати, спричинило суттєве порушення гармонії Сумарної Цілісності, яку вона гарячково намагалась відновити, знищуючи по ходу ряд субреальностей. Величезні неконтрольовані виплески первісної магії відбувалися в самому центрі мультисвіту, вихлюпуючись через кожну шпарину у досі спокійні виміри і спричиняючи появу нових туманностей, зіткнення зірок, хаотичні міграції диких гусей і потоплення уявних континентів. У світах аж до іншого кінця нескінченності фіксували чудові заходи сонця сліпучооктаринового кольору, коли частинки магії високого заряду проносилися в атмосфері. В кометному ореолі навколо легендарної Льодової системи Зерет згасла шляхетна голуба комета, тоді як один принц, засяявши, майнув у небі.

Все це пройшло непоміченим для Ринсвінда, коли він, міцно тримаючи млявого Двоцвіта за пояс, стрибнув у море дискосвіту на кілька сотень футів униз. Ніщо, навіть конвульсії усіх вимірів, не могло порушити залізний Закон Збереження Енергії, тож коротка подорож Р’їнсвенда літаком була достатньою, щоб перенести його за кілька сотень миль по горизонталі та сім тисяч футів по вертикалі.

Слово «літак» спалахнуло і тут же згасло в Ринсвіндових думках.

Чи то, бува, не корабель там унизу?

Студені води Округлого моря з ревінням затягували його все дужче у свої задушливі зелені обійми. За хвилю почувся іще один сплеск — Багаж, досі гордо відмічений могутньою руною мандрівників TWA[52], як було зазначено на ярлику, також шубовснув у море.

Трохи згодом вони використали його як пліт.

На краю світу

Його виготовлення зайняло чимало часу. Тепер він був майже готовий, і раби збивали сокирами залишки засохлої глини з його обшивки.

У тих місцях, де інші раби завзято начищали його металеві боки срібним піском, він уже починав блищати на сонці шовковистим, природним глянсом, притаманним новій бронзі. Він все ще був теплий, навіть через тиждень після того, як його залишили вистигати у ливарній ямі.

Архіастроном Круля зробив ледь помітний жест рукою, і його носії опустили трон додолу у затінку корми.

Наче риба, подумав він. Велика небесна риба. З яких морів, цікаво?

— Він дійсно прекрасний, — прошепотів він. — Справжній витвір мистецтва.

— Ремесла, — поправив коренастий чоловік, що стояв збоку. Архіастроном повільно повернувся і поглянув на його байдуже обличчя. Не так уже й важко зберігати байдужий вигляд, коли в тебе на обличчі замість очей — два золотисті кружечки. Від того, як вони поблискували, ставало трохи моторошно.

— Так, ремесло, — сказав астроном і всміхнувся. — Думаю, на всьому диску не знайти кращого ремісника, ніж ти, Золотооку. Це не буде перебільшенням, як гадаєш?

Ремісник не поспішав з відповіддю, його наге тіло — наге, не беручи до уваги пояс з інструментами, рахівницю, прикріплену до зап’ястка, та густу засмагу — що стала ще виразнішою, коли він замислився над прихованим змістом останньої почутої репліки. Золотисті очі, здавалося, дивились кудись у інші світи.

— І так, і ні — ось, що я можу відповісти, — сказав він нарешті. Дехто з менш поважних астрономів позаду трону охнули від такого нечуваного нахабства, та Архіастроном, здавалося, його не помітив.

— Продовжуй, — сказав він.

— Є певні суттєві вміння, яких мені не вистачає. Однак це правда, я — Золотоок Срібнорук Дактилос[53], — сказав ремісник. — Я зробив Металевих Воїнів, що охороняють Гробницю Пічью, я виготовив Світлові дамби Великого Нефу, я збудував Палац Семи Пустель. І все ж — він підняв руку і постукав пальцями по одному оку, котре тихенько брязнуло, — коли я змайстрував армію ґолемів для Пічью, він обсипав мене золотом, а тоді — щоб я не зміг більше створити жодної роботи кращої за ту, що виконав для нього, — він позбавив мене очей.

— Розумно, хоч і жорстоко, — сказав Архіастроном співчутливо.

— Так. Тож я навчився чути природу металів і бачити їх своїми пальцями. Я навчився розрізняти олов’яні сплави за смаком і запахом. Я зробив собі оці очі, але не зміг зробити їх видющими.

— Далі мене запросили збудувати Палац Семи Пустель, після чого Емір щедро віддячив мені сріблом, а тоді — що, зрештою, не було для мене несподіванкою, наказав відрубати мені праву руку.

— Серйозна перешкода у твоєму ремеслі, — кивнув Архіастроном.

— Я використав частину того срібла, щоб зробити собі оцю нову руку, застосувавши свої досконалі знання про важелі та точки опори. Вона може виконувати роботу. Потім, коли я створив велику Світлову Дамбу, що має потужність 50 000 світлових годин, племінні вожді Нефу обдарували мене найтоншими шовковими тканинами, а тоді покалічили мої ноги, щоб я не міг від них піти. Тож мені довелося трохи поморочитися з шовком і бамбуком та сконструювати собі літальний апарат, на якому я зміг утекти з найвищої вежі своєї в’язниці.

— Що манівцями привело тебе до Круля, — підсумував Архіастроном. — Складається враження, що якесь альтернативне заняття — скажімо, вирощування салату — було б менш небезпечним для цілісності твого організму. Чому ж ти вперто продовжуєш свою роботу?

Золотоок Дактилос стенув плечима.

— Я на цьому добре знаюся, — відказав він.

Архіастроном знову поглянув на бронзову рибу, що сяяла, наче гонг, на полуденному сонці.

— Така краса, — ледь чутно мовив він. — До того ж унікальна. Ану, Дактилосе. Нагадай мені, що саме я обіцяв тобі як винагороду?

— Ти попросив мене створити рибу, яка би плавала у морях міжгалактичного простору, — виразно проговорив диво-майстер. — А натомість — натомість...

— Що? Пам’ять моя вже не та, що була колись, — прошелестів Архіастроном, погладжуючи теплу бронзу.

— Натомість, — продовжив Дактилос, мало вірячи в те, що збирався сказати, — ти мене відпустиш і втримаєшся від того, щоб на прощання позбавити мене ще якогось органа. Мені не потрібні скарби.

— О, так. Тепер я пригадую. — Старий чоловік підняв руку з голубими прожилками вен і додав. — Я збрехав.

Почувся натяк на якийсь звук, і золотоокий чоловік похитнувся на своїх ногах. Тоді він перевів свій невидющий погляд на вістря стріли, що стриміло з його грудної клітки, і безсило кивнув. Краплина крові заяскріла на його губах.

На площі не чути було ані шелеху (лише дзижчання кількох голодних мух), коли його срібна рука піднялася, дуже повільно, і торкнулася наконечника стріли.

Дактилос крекнув.

— Нікудишня робота, — сказав він і впав спиною на землю.

Архіастроном пхнув ногою обм’якле тіло і зітхнув.

— Тепер буде короткий період скорботи за головним майстром, про людське око, — сказав він. Поглядом простежив за мухою-гноївкою, що сіла на одне золоте око майстра і, розчарована, відразу ж полетіла геть... — який, здається, буде досить довгим, — зробив висновок Архіастроном і підізвав до себе пару рабів, щоб вони забрали з кімнати тіло.

— Герпетонавти[54] готові?

Головний розпорядник запуску проштовхався уперед.

— Авжеж, ваша осяйносте, — підтвердив він.

— Скільки ще чекати до пускового коридору?

— Пускового вікна, — обережно поправив розпорядник. — Три дні, ваша осяйносте. Хвіст Великого А’Туїна буде в найкращій для цього позиції.

— Тоді все, що залишається зробити, — підвів риску Архіастроном, — це зібрати йому відповідну пожертву.

Головний розпорядник схилив голову на знак послуху та покори.

— Океан про це подбає.

Старий астроном багатозначно всміхнувся:

— Еге ж. Буде день — буде й пожертва[55].

— Якби ж ти тільки нормально веслував...

— Якби ж ти тільки правив стерном по-людськи...

Хвиля облила палубу. Ринсвінд та Двоцвіт переглянулися.

— Вичерпуй! — крикнули вони в один голос і похапали відра.

Трохи згодом із затопленої каюти почувся роздратований голос Двоцвіта.

— Не розумію, чому це я в усьому винен, — сказав він і подав іще одне відро води, яке чарівник перехилив за борт.

— Ти повинен був пильнувати, — різко відповів Ринсвінд.

— Але я врятував нас від работорговців, не забувай, — сказав Двоцвіт.

— Я б швидше погодився бути рабом, ніж мертвою плавучою колодою, — відповів чарівник. Він випростався і обвів очима морську широчінь. Здавалося, його щось насторожило.

Він вже був не тим Ринсвіндом, що утікав від пожежі в Анк-Морпорку якихось шість місяців тому. У нього побільшало рубців, але й досвіду також. Він побував у Серединних землях, відкрив для себе цікаві звичаї багатьох самобутніх племен — попутно здобуваючи нові пам’ятки на тілі — і навіть, впродовж кількох незабутніх днів, плавав по легендарному Безводному океані в самому серці неймовірно сухої пустелі, відомої як Великий Неф. В іншому морі, значно холоднішому, він бачив плавучі айсберги серед безкрайніх водних широт. Він літав на уявному драконі. Він практично сотворив наймогутніше заклинання на диску. Він...

Горизонт став явно меншим, ніж повинен був бути.

— Гм-м? — здивувався Ринсвінд.

— Я сказав, що немає нічого гіршого за рабство, — сказав Двоцвіт. Його очі покруглішали від здивування, коли Ринсвінд мовчки зашпурив своє відро далеко в море і всівся з похмурим виглядом на напівзатоплену палубу.

— Слухай, мені шкода, що я завів нас на той риф, але цей човен, як бачиш, не збирається тонути, тож ми рано чи пізно приб’ємось до суші, — Двоцвіт спробував підбадьорити чарівника. — Ця течія повинна кудись вивести.

— Подивися на горизонт, — сказав Ринсвінд бляклим голосом. Двоцвіт прижмурив очі.

— Горизонт — як горизонт, — сказав він за хвилю. — Правда, його, здається, трошки поменшало, але...

— Це через Краєпад, — сказав Ринсвінд. — Нас відносить за край світу.

Запанувала довга мовчанка, яку порушував тільки плюскіт хвиль довкола напівзатонулого човна, що, кружляючи в морській піні, поволі рухався за течією. Вона ставала дедалі сильнішою.

— Напевне, тому ми й напоролися на той риф, — додав Ринсвінд. — Ми відхилилися від курсу уночі.

— Хочеш перекусити? — спитав Двоцвіт, наче нічого не сталось. Він почав нишпорити у клунку, який прив’язав до поручня на борту, щоб той не намок.

— Ти що — не розумієш? — гаркнув Ринсвінд. — Ми невдовзі шубовснемо через Край, хай йому сто чортів!

— Невже з цим нічого не можна вдіяти?

— Ні!

— Тоді немає сенсу панікувати, — сказав Двоцвіт спокійно.

— Я знав, що нам не слід було відхилятися так далеко до Краю, — забідкався Ринсвінд, звівши очі горі. — О, якби ж тільки...

— Якби ж тільки в мене була зараз моя знімкувальна коробка, — сказав Двоцвіт, — але вона зосталася там, на тому невільничому кораблі, разом з усім Багажем і...

— Тобі не знадобиться багаж там, куди ми прямуємо, — перебив Ринсвінд. Він похнюпився, журливо спостерігаючи, як вдалині бореться з течією кит, що необачно потрапив у її тенета поблизу Краю.

На горизонті, до якого, здавалося, можна було тепер досягнути рукою, з’явилася біла смуга, і чарівник міг запевнити, що чує, як вона щось приглушено гуркоче.

— А що стається з кораблями після того, як вони спадають у Краєпад? — спитав Двоцвіт.

— Хтозна...

— Тоді, можливо, ми пропливемо зоряним шляхом і пристанемо до якогось іншого світу. — В очах куцого чоловіка з’явився замріяний вираз. — А що — мені подобається такий варіант, — сказав Двоцвіт, повеселівши.

Ринсвінд пирхнув.

На небі зійшло сонце, що було значно більшим тут, на відстані двох гребків від Краю. Вони стояли, спершись спиною об щоглу, кожен занурений у свої власні думки. Час від часу то один, то другий брався за відро і безладно вичерпував ним воду з-під ніг, просто так — знічев’я.

Море довкола них раптом наповнилось життям. Ринсвінд помітив кілька колод, що одна за одною прилаштувались за їхнім човном, а у воді ближче до поверхні було повнісінько-повно всякої риби. Ну, звісно — течія ж, напевне, кишить поживою, яку хвилі злизали з берегів різних континентів ближче до Осердя світу. Він задумався на мить, що б то було за життя, якби довелось увесь час гребти і анітрохи не просуватись уперед. Як же схоже на його власне життя, з прикрістю відзначив він собі. У пінистих обіймах течії він помітив маленьку зелену жабу, яка відчайдушно намагалася з них виборсатися. Він узяв весло і — що дуже здивувало Двоцвіта — обережно простягнув його маленькій амфібії, яка з вдячністю прийняла допомогу. За якусь хвилю з води випірнула пара щелеп і, лязнувши гострими зубами у тому місці, де щойно пливло жабеня, спіймала облизня.

Жабка визирнула до Ринсвінда з прихистку його долонь і з серйозним виглядом вкусила його за великий палець. Двоцвіт загиготів. Ринсвінд засунув жабу собі в кишеню і вдав, ніби нічого не чув.

— Дуже гуманно з твого боку, але навіщо? — сказав Двоцвіт. — За годину це вже не матиме значення.

— Бо так, — туманно прорік Ринсвінд і вилив за борт ще кілька відер води. Вітер жбурляв солоні бризки їм прямо в лице, а течія стала такою сильною, що хвилі налітали звідусіль і з шумом розбивалися об борт їхнього човна. Течія здавалася неприродно теплою. Над морем повисла золотава імла.

Гудіння на горизонті тепер було чутно виразніше. За кілька сотень ярдів від них на поверхню води виплив великий кальмар — таких гігантів Ринсвінд ще в житті не бачив, — він злісно помолотив своїми щупальцями і безслідно зник у пучині. Щось іще, велике і, на щастя, невидиме, тужливо заголосило за пеленою мли. Ескадрон летючих риб майнув у повітря хмариною райдужних цяток і таки пролетів кілька ярдів, перш ніж потрапити, плюснувшись донизу, у водоверть.

Світ потрохи добігав кінця. Ринсвінд випустив своє відро і, вхопившись за щоглу, дивився, як до них, із ревінням, неминуче наближається кінець усієї історії.

— Я мушу це бачити — сказав Двоцвіт і, плутаючись у власних ногах, прожогом метнувся на ніс човна.

Раптом щось важке і тверде втелющилося в бік човна, який обернувся на дев’яносто градусів і став боком до невидимої перешкоди. Коли він різко зупинився, хвиля холодної морської піни прокотилася палубою, і на кілька секунд стіна бурхливої зеленої води кілька футів заввишки накрила Ринсвінда з головою. Він закричав, але підводний світ раптом задзвенів пурпуровою барвою свідомості, що гасне, — саме в цю мить Ринсвінд почав тонути.

Він прийшов до тями і відчув, що захлинається пекучою рідиною. Ринсвінд ковтнув, і його до нутра пройняв біль, що миттю виштовхнув чарівника на твердий ґрунт свідомості.

Дошки палуби муляли йому спину, а зверху над ним схилилось стривожене обличчя Двоцвіта. Чарівник застогнав і змусив себе сісти.

Отже, це була помилка. Край світу виднівся за кілька футів від них.

За ним, трохи нижче від рівня безкінечного Краєпаду, було щось достоту магічне.

Приблизно за сімдесят миль звідти, на достатньо безпечній віддалі від притягальної сили окраїнної течії, невелике дгау[56] з червоними вітрилами, типове для работорговців-фрілансерів, безцільно пливло крізь оксамитові сутінки.

Члени його команди — ті, що залишились, — скупчились на передній палубі довкола людей, що заповзято майстрували пліт.

Його капітан, міцний чолов’яга, що носив тюрбани, як це заведено у племенах Великого Нефу, був досвідченим моряком, тож бачив багато чужоземних народів і чудернацьких речей, яких він захоплював у полон або ж викрадав. Вперше він вийшов у плавання на Безводному океані в пісках найсухішої пустелі диска. (Вода на диску має ще один, невластивий їй деінде, четвертий стан, що зумовлений великою спекою в поєднанні з дивним зневоднювальним впливом октаринового світла: вона випаровується, залишаючи по собі сріблястий осад, наче сипучий пісок, по якому добре змайстрований корпус ковзає, немов по льоду. Безводний океан — незвичайне місце, але не настільки, як його риба. До цього часу капітан ще жодного разу не був по-справжньому наляканий. Тепер він був нажаханий.

— Я нічого не чую, — пробубнів він до свого першого помічника.

Помічник вдивився у сутінки.

— Може, воно хряпнулось через борт? — припустив він з надією в голосі. Наче у відповідь почувся несамовитий гуркіт з нижньої палуби якраз під їхніми ногами, а далі — тріск дерев’яної обшивки. Перелякані матроси збились докупи, розмахуючи сокирами і ліхтарями.

Скоріш за все, вони би не наважилися ними скористатись, навіть якби Чудовисько на них накинулося. Перш ніж вони зрозуміли його жахливу сутність, дехто вже спробував атакувати його з сокирою, після чого воно облишило свої цілеспрямовані обшуки корабля і переключилось на людей, ганяючи їх по палубі або — пожираючи їх? У цьому капітан не був певен. Істота мала вигляд звичайної дерев’яної морської скрині. Трохи більшої, мабуть, ніж звичайна, але не настільки, щоб викликати підозру. І хоча часом в ній виявлялись прості дорожні атрибути — старі шкарпетки і таке інше, подеколи — тут його пересмикнуло від самої згадки — вона, здавалось, була чи радше мала... Він намагався про це не думати. Коротше кажучи, тих матросів, що випали за борт, спіткала, певне, краща доля, аніж тих, кого вона спіймала. Він намагався про це не думати. Але оті зуби, зуби, наче білі надгробки, і червонющий кривавий язик... Він щосили намагався про це не думати. Не виходило.

У голові крутилась одна й та сама прикра думка. Про те, що це було востаннє, коли він за незрозумілих обставин рятує невдячних потопельників. Рабство значно краще, ніж акули, хіба ні? Вони ж узяли і втекли, а коли його матроси обстежили їхню велику скриню — як вони взагалі опинились посеред спокійного океану, сидячи на ній верхи? — вона їх вкус... Він знову спробував про це не думати, та марно — його розум вперто продовжував снувати думку про те, що станеться, коли бісова штука зрозуміє, що її власника на борту вже нема...

— Пліт готовий, хазяїне! — доповів перший помічник.

— Спустити його на воду, хутко, — крикнув капітан, а тоді. — Усім на пліт! І... Підпалити корабель!

Зрештою, якесь судно їм обов’язково трапиться невдовзі, міркував він, а от у тому Раю, що рекламують мулли, чоловік може чекати довгенько, перш ніж йому дарують нове життя. Хай же чортівська скриня жере омарів.

Деякі пірати заживають безсмертної слави видатними діяннями — жорстокими або відчайдушно хоробрими. Деякі продовжують жити в легендах завдяки нагромадженим за життя величезним статкам. Та капітан вирішив давним-давно, що він, загалом, волів би здобути безсмертя, просто не вмираючи.

— Що це за нова халепа? — сполошився Ринсвінд.

— Це — чудо, — сказав Двоцвіт зачудовано.

Не впевнений, доки не знатиму, що це таке, — сказав чарівник.

— Це — Крайдуга, — швиденько підказав голос біля його лівого вуха, — і вам справді пощастило, що ви можете її споглядати. Згори, в усякому разі.

Голос доповнювали сопіння й подих, що відгонив сирою рибою. Ринсвінд сидів нерухомо.

— Двоцвіте? — покликав він.

— Що?

— Що я побачу, якщо обернусь?

— Його звати Тифіс. Він каже, що він — морський троль. А це — його човен. Він нас урятував, — пояснив Двоцвіт. — Тепер ти обернешся?

— Ні, дякую, не зараз. То чому ж ми тоді не падаємо через Край? — апатично спитав Ринсвінд.

— Бо ваш човен досяг Окружності, — сказав голос позаду нього (з такою інтонацією, що Ринсвінду відразу уявилися конвульсії потопленого човна та різні Істоти, що чатують на нього в коралових рифах).

— Окружності? — перепитав він.

— Так. Вона біжить вздовж краю світу, — відповів невидимий троль.

Крізь гудіння водоспаду Ринсвінду здалося, що він чує, як десь по воді ритмічно вдаряють весла. Принаймні, він сподівався, що то були весла.

— Ага. Маєш на увазі Окружність, — сказав Ринсвінд. — Ту окружність, що кладе край речам[57].

— Еге ж. Саме це вона і робить, — підтвердив троль.

— Він має на увазі оце, — мовив Двоцвіт, вказуючи на щось унизу. Ринсвінд простежив очима за його пальцем, побоюючись, що він може там узріти...

Від човна в напрямку до Середини світу простягалася груба мотузка, підвішена на висоті кількох ярдів над спіненою поверхнею води. До неї і був прив’язаний човен — втім, закріплений на швартових досить вільно, за допомогою складної конструкції з лебідок і маленьких дерев’яних коліщат. Вони ковзали по мотузці вперед-назад, коли невидимий весляр просував судно вздовж самої крайки Краєпаду. Це пояснювало одну загадку — але на чому трималась сама мотузка?

Ринсвінд придивився — наскільки міг охопити поглядом усю її довжину — і помітив міцний дерев’яний стовп, що стирчав із води за кілька ярдів попереду. За цим заняттям він не зчувся, як їхній човен наблизився до стовпа і, не спиняючись, його проминув — очевидно, завдяки малим коліщатам, що ритмічно прокладали в поперечній канавці, витесаній по окружності стовпа з тією метою.

Ринсвінд також зауважив, що з великої мотузки звисали менші, на відстані приблизно одного ярда одна від одної.

Він знову повернувся до Двоцвіта.

— Я бачу тепер, чим воно є, — сказав він, — але що воно таке?

Двоцвіт розвів руками. З-за спини Ринсвінда озвався морський троль:

— Там попереду — мій дім. Ми ще поговоримо про це, коли прибудемо на місце. А зараз мені треба налягти на весла.

Ринсвінд зметикував, що подивитись уперед означало повернутися і дізнатися, який насправді на вигляд морський троль, проте він не був певен, що вже готовий до цього. Тож він продовжував розглядати Крайдугу.

Вона висіла в туманах трохи далі за краєм світу, з’являючись тільки вранці та ввечері, коли світло невеличкого сонця, що оберталось довкола диска, обганяло масивну фігуру Великого А’Туїна, Світової Черепахи, і проходило крізь магічне поле диска під потрібним кутом.

Подвійна веселка заграла барвами. Майже на самому ребрі Краєпаду з’явилося сім менш істотних кольорів, тихо поблискуючи, немов мружачись від бризок вмираючих морів.

Та вони були блідими порівняно з тією ширшою яскравою стрічкою, що розкинулася вище, не зволивши розділити з ними той самий спектр.

Це був Королівський Колір, поруч із яким усі інші, менш виразні, барви були лиш слабкими, розмитими відображеннями. Це був октарин — магічний колір. Він був живим, пломенистим і кипучим, і беззаперечним пігментом уяви, бо де б він не з’явився, він завжди був ознакою того, що матерія як вірний слуга кориться волі магічного духу. Цей колір був чарами в чистому вигляді.

А Ринсвінд завжди думав, що він — такий собі зеленаво-пурпуровий відтінок, та й годі.

Через деякий час невеличка цятка на краю світу набула обрисів острівця чи скелі, розташованого в дуже небезпечному місці — потоки водоспаду вирували довкола неї на початку свого стрімкого і тривалого падіння. На тій скелі причаїлася хатина зі сплавного лісу, і Ринсвінд побачив, що головна мотузка Окружності, протягнута через увесь скелястий острівець, підтримується залізними сваями і проходить крізь хатину через маленьке кругле вікно. Пізніше він дізнався, що саме в такий спосіб троля можна було викликати на порятунок на його ділянці Окружності за допомогою низки маленьких бронзових дзвіночків, акуратно закріплених на мотузці.

Грубий плавучий частокіл, змайстрований з нешліфованих колод, огороджував острів з окраїнної сторони диска. Він складався з одного чи двох понтонів та чималої кількості деревини, що прибилась до берега: планок, балок і навіть цілих необроблених стовбурів, на яких все ще де-не-де зеленіли листочки. Так близько до Краю магічне поле диска було настільки сильним, що легкий ореол мерехтів практично над усім, коли траплялися спонтанні викиди сирої ілюзії.

З кількома останніми поштовхами човен, поскрипуючи, причалив до невеликої пристані з плавнику. Коли він врешті перестав погойдуватися і утворив довкола себе ореол, у Ринсвінда з’явилися усі відомі йому відчуття присутності величезної містичної аури — масляної, в’язкої, із запахом лудіння. З усіх боків у світ навколо них беззвучно просочувалась магія у своїй первісній — грубій та розпорошеній формі.

Чарівник та Двоцвіт вилізли з човна на платформу, і тут Ринсвінд вперше побачив троля.

Він був зовсім не таким страшним, як його уявляв собі чарівник.

«Хе», — сказала його уява, трохи розчаровано.

Річ у тім, що він не був по-справжньому страхітливим. Замість оброслого цвіллю чудовиська зі щупальцями, якого він був готовий побачити, перед ним стояв досить приземкуватий, але не такий уже й потворний старий чоловік, якого на вулицях будь-якого міста вважали б абсолютно нормальним, — за тієї умови, що люди на тих вулицях звикли бачити старих чоловіків, чиє тіло здебільшого, якщо не повністю, складається з води. Виникало враження, що океан вирішив створити форму життя, проминувши усі ті нудні етапи еволюції, і просто сформував з якоїсь частини себе двоногу істоту та й послав її погуляти, хлюпаючи підошвами, по набережній. Троль був приємного прозоро-блакитного кольору. Доки Ринсвінд стояв, витріщивши очі, зграйка сріблястих рибок промайнула навкоси у тролевих грудях.

— Нечемно отак витріщатися, — сказав троль. Його рот розтулився, випустивши маленьку хвилю з білим гребенем, і стулився точнісінько так само, як вода змикається над підводним рифом.

— Справді? Чому ж? — відгукнувся Ринсвінд. Як йому вдається тримати себе вкупі, бився в агонії його розум. Чому ж він не розтікається?

— Якщо ви погодитеся бути моїми гостями, я знайду для вас якусь їжу і сухий одяг, — сказав троль серйозним тоном. Він повернувся і пішов уперед по скелястій кручі, не озираючись на них. Зрештою, куди ж іще вони могли піти? Надворі сутеніло і з-за краю світу повівав свіжий вологий вітерець. Швидкоплинна Крайдуга вже розтанула, і тумани над водоспадом почали розсіюватися.

— Ходімо, — сказав Ринсвінд, узявши Двоцвіта під лікоть. Але туриста наче приклеїли до місця.

— Ходімо вже, — повторив чарівник.

— Коли стане дуже-дуже темно, як гадаєш, ми зможемо, поглянувши униз, побачити Великого А’Туїна, Світову Черепаху? — запитав Двоцвіт, дивлячись на хмари, що насувалися з-за обрію.

— Сподіваюся, що ні, — відповів Ринсвінд. — Дуже сподіваюся. А тепер пішли, ну ж бо!

Двоцвіт неохоче поплентався за чарівником до хатини троля. Троль до того часу вже запалив кілька ламп і сидів, зручно вмостившись у кріслі-гойдалці. Побачивши їх на порозі, він встав і налив дві чашки зеленої рідини з високого жбана.

У тьмяному світлі його тіло, здавалося, ледь світиться отим тихим сяйвом, яке помітне над теплим морем лагідними літніми ночами. А щоб додати гротескну нотку до того, що Ринсвінду нашіптував його страх, він тепер здавався ще й на кілька дюймів вищим.

Кімната виявилась умебльованою здебільшого коробками.

— Е... затишне в тебе тут гніздечко, — сказав Ринсвінд. — В етнічному стилі.

Він узяв свою чашку і подивився на зелене болітце, що побулькувало всередині. Було б добре, якби воно виявилося неотруйним, подумав він. Бо я таки збираюсь його випити. Він зробив великий ковток.

На смак це було те ж саме питво, якого Двоцвіт дав йому сьорбнути у човні, але тоді його розум не переймався гастрономічними нюансами, бо мав більш нагальні справи. Тепер у нього було вдосталь часу, щоб насолодитись смаком.

Ринсвінд скривився. Він навіть стиха заквилив. Одна його нога конвульсивно смикнулась і боляче вдарила у його ж груди.

Двоцвіт задумливо вертів свою чашку в руках, намагаючись дібрати смак.

— «Ґлен Ливід»[58], — сказав він. — Ігристий напій з волоського горіха, який виготовляють шляхом сублімаційної дистиляції. Легка нотка диму... Ароматно. Із західних плантацій в, ох, авжеж — провінції Регіґрід[59], так? Гадаю, врожай наступного року — судячи з кольору. Можна поцікавитись, як він до тебе потрапив? Рослинність на диску, до якої належали такі відомі категорії, як щорічники, які сіяли цього року, щоб отримати вруна пізніше в цьому ж році, дворічники, що висівали цього року, і ті сходили в наступному, та багаторічники, котрі висівали цього року, і вони сходили, коли на то прийшов час, — також включала кілька рідкісних видів зворотнорічників, які могли (завдяки специфічному чотиривимірному заверту у їхніх генах) бути висаджені цього року, а сходити — минулого року. Вино з вулоського горіха було надзвичайно особливим у тому сенсі, що воно могло буяти зеленою лозою ще за вісім років до того, як його зернята фактично були посаджені. Вулоське вино, вважалося, дає деяким його поціновувачам раптові проблиски спогадів про майбутнє. Неймовірно, проте факт.

— Усе врешті-решт припливає до Окружності, — алегорично відповів троль, розмірено погойдуючись у кріслі. — Моя робота — рятувати всякий мотлох, що плаває в океані після кораблетрощ. Деревину, звичайно, і корабельний реквізит. Бочки з вином. Паки з тканинами. Вас.

Раптом на Ринсвінда зійшло осяяння.

— Сітка, еге ж? У тебе протягнута сітка по самому краєчку моря!

— Окружності, — виправив троль, ствердно киваючи головою. Брижі побігли навкоси через його груди.

Ринсвінд виглянув у темряву, що оповила острів м’яким голубувато-зеленим світлом вже згаслого дня, і блаженно всміхнувся.

— Авжеж, — сказав він. — Геніально! Ти міг би спустити вниз опори і прикріпити її до рифів і — сили небесні! Сітка, щоправда, повинна бути дуже міцною.

— Так і є, — підтвердив Тифіс.

— Її можна було б протягнути на добрих кілька миль, якщо б знайшлося досить рифів та мотлоху, — не вгавав чарівник.

— На десять тисяч миль. Я патрулюю тільки цю лігу.

— Це ж третина усієї окружності диска!

Тифіс знову кивнув і розхлюпав при цьому трохи вина. Поки двоє чоловіків частувалися зеленим напоєм, троль розповідав їм про Окружність і те, яких зусиль вартувало її побудувати, про древнє мудре Королівство Круль, яке її, власне, і спорудило кілька століть тому; про сім морських флотилій, які постійно патрулювали в окраїнних водах, аби підтримувати її у доброму технічному стані та забирати трофеї назад до Круля; і про те, як Круль став землею розваг, якою управляли наймудріші філософи, і те, з якою ревністю вони весь час збирали знання — у найдрібніших деталях, про надзвичайно складний і чудовий всесвіт, а також про те, як моряків, яких підбирали у водах поблизу Окружності, перетворювали на рабів і часто-густо відрізали їм язик.

На цьому моменті його розповідь перервали обурені вигуки, а тоді він доброзичливим тоном продовжив говорити про неефективність грубої сили та неможливість вибратися з острова жодним способом, хіба як човном, до одного з інших триста вісімдесяти островів, що розкидані між островом та самим Крулем, або ж — перескочивши через Край, і про великі переваги німоти порівняно зі, скажімо, смертю.

Повисла пауза. Приглушений оркестр нічних звуків, що долинали з Краєпаду, тільки підкреслював її гнітючість та похмурість.

Тоді крісло-гойдалка знову почала поскрипувати. Тифіс, здавалося, суттєво збільшився в розмірах за час свого монологу.

— Нічого особистого, — додав він. — Я — також раб. Якщо ви спробуєте подолати мене, мені, звісно, доведеться вас убити, але це не принесе мені особливого задоволення.

Ринсвінд поглянув на кулаки троля, що спокійно лежали на його колінах і поблискували в місячному сяйві. Він мав підозру, що вони могли б ударити з усією силою цунамі.

— Гадаю, ти не зовсім розумієш, — почав пояснювати Двоцвіт. — Я — громадянин Золотої Імперії. Впевений, що Круль не хотів би заслужити гнів Імператора.

— А як, по-твоєму, Імператор дізнається? — запитав троль. — Думаєш, ти — перший, чиї дні закінчаться тут, на Окружності?

— Я не буду рабом! — вигукнув Ринсвінд. — Я... я швидше стрибну через Край! — Він здивувався, як впевнено прозвучав його власний голос.

— Та невже? — глумливо мовив троль. Крісло-гойдалка врізалася спинкою в стіну позаду, тоді як голуба рука обхопила чарівника за пояс. Наступної миті троль вже прямував надвір, недбало затиснувши Ринсвінда у кулаці.

Він не спинявся, аж доки не дійшов до кінця острова, що межував із Краєпадом. Ринсвінд заверещав.

— Припини істерику або я таки жбурну тебе через край, — звелів він роздратовано. — Я тримаю тебе, не бійся. Краще поглянь.

Ринсвінд поглянув.

На нього крізь пелену туманів дивилася м’яка чорна ніч, тихо блимаючи зорями-очами. Та його увагу привернув неймовірно чарівний вид унизу.

На диску, мабуть, пробило північ, а тому сонце було десь далеко-далеко унизу, рухаючись поволі по своїй орбіті під широким заледенілим пластроном[60] Великого А’Туїна. Ринсвінд востаннє спробував зачепитися поглядом за носаки своїх черевиків, що виступали над краєм скелі, але не втримався і стрімко полетів униз.

Вода розступилась перед ним широким блискучим коридором, по якому він помчав у безкінечність, і море супроводжувало його у цьому довгому падінні, вихлюпуючи на острів тонни води. На сотню ярдів нижче під чарівником найбільший морський лосось з усіх, яких він досі бачив, викинувся з морської піни у шаленому, незграбному і абсолютно безнадійному пориві. Тоді упав назад у воду, опускаючись все глибше й глибше, у золотавому підводному світлі.

Велетенські тіні виросли у тому світлі — подібні до стовпів, що тримають дах всесвіту. А на сотню миль нижче чарівник розрізнив обриси чогось такого, край чогось такого...

Немов оті чудернацькі малі картинки, на яких силует фігурної вази раптом стає контурами двох облич, вид попід ним проявився раптом у зовсім новому, вражаючому ракурсі. А все тому, що там внизу була голова слона завбільшки з цілий континент середніх розмірів. Один могутній бивень стримів на фоні золотавого світла, наче гора, відкидаючи свою тінь аж до зірок. Голова була ледь нахилена вбік, а величезне рубінове око ще трохи й могло би бути червоною зіркою-гігантом, якій вдавалося сяяти опівдні.

Під слоном же...

Ринсвінд пополотнів і спробував не думати про...

Під слоном був тільки далекий, разючий диск сонця. А повз нього неспішно пропливало щось, що попри всі свої луски (кожна завбільшки з мегаполіс), і кратери-віспини, і місячну скелястість, безсумнівно нагадувало плавник.

— То як — відпустити тебе? — запропонував троль.

— Нє-а, — промимрив Ринсвінд, пориваючись назад.

— Я живу тут, на Краю, п’ять років і мені на таке не стало духу, — прогудів Тифіс. — Тобі теж, наскільки я розумію. — Він відступив назад, дозволивши Ринсвінду плюхнутися на землю.

Двоцвіт підійшов до краю диска і зазирнув через нього униз.

— Фантастично, — видихнув він. — Якби ж у мене була моя знімкувальна коробка... А що ще — там унизу? Ну тобто, якщо зістрибнути, що там можна побачити?

Тифіс сів на скелястий виступ. Високо в небі з-за хмари вийшов місяць — в його м’якому світлі троль здавався витесаною льодовою фігурою.

— Там унизу — мій дім, мабуть, — повільно сказав він. — Далеко від ваших безмозких слонів і сміховинної черепахи. Справжній світ. Іноді я приходжу сюди і дивлюся, але чомусь ніяк не можу зважитися на отой останній крок... Справжній світ, зі справжніми людьми. В мене є дружина й діти, десь там... — Він замовк і висякав носа. — Скоро ви дізнаєтесь, ким ви є насправді, тут, на Краю світу...

— Не кажи таке. Будь ласка, — простогнав Ринсвінд. Обернувшись, він побачив, що Двоцвіт із безтурботним виглядом стоїть на самому краєчку скелі. — Нє-а, — сказав він, намагаючись втиснутися у камінь за спиною.

— Там унизу є інший світ, кажеш? — спитав Двоцвіт, вдивляючись у далечінь.— Де саме?

Троль невизначено махнув рукою.

— Десь там, — сказав він. — Це все, що я знаю. То був досить малий світ. Здебільшого кольору морської хвилі.

— Тоді чого ж ти тут? — поцікавився Двоцвіт.

— Хіба ж неочевидно? — буркнув троль. — Я заступив за край![61]

Він розповів їм про світ, що називався Базис, десь поміж зірками, де морський народ створив низку квітучих цивілізацій у трьох великих океанах, що розкинулись по всьому диску. Він був звіроловом — тим, хто належав до касти, що важко заробляла собі на життя, виходячи далеко на сушу на великих вітрильних човнах, щоб полювати на зграї оленів і буйволів, дуже поширених на овіяних суворими вітрами континентах. Неочікувана буря занесла його власний човен у незвідані землі. Решта команди взяли з човна невеликого весельного воза і вирушили до далеких озер, а Тифіс, як хазяїн, не зміг покинути човен напризволяще. Шторм відніс його аж за скелястий край світу, по дорозі потрощивши його на тріски.

— Спершу я упав, — сказав Тифіс, — але знаєте, падати — значно цікавіше, ніж приземлятись. Отоді вже боляче. Хоча піді мною і не було землі. Падаючи, я бачив, як світ відлітає у простір, стаючи щораз меншим, — аж доки не загубився поміж зір.

— А що сталося далі? — затамувавши подих, спитав Двоцвіт і поглянув на сповиту туманами галактику.

— Я скрижанів, — відказав Тифіс просто. — На щастя, для моєї раси це не смертельно. Часом вдавалося відтанути, проминаючи інші світи. Був один такий світ — мабуть, той, був так дивно облямований гірським кряжем, як я думав спершу, доки не з’ясувалося, що то найбільший дракон, якого тільки можна собі уявити, — вкритий снігами і льодовиками, він спав, тримаючи власний хвіст у зубах — правда, я наблизився до нього лиш на кілька ліг, пронісся над місцевістю, фактично, як комета, а тоді погас. Потім був період, коли я пробудився, а на мене — наче величезне фрисбі, яке кинув сам Творець, несеться ваш світ, і от — я опинився в морі неподалік від Окружності — в тій частині Узбіччя, що лежить у протисонячній стороні від Круля. Під Огорожу море зносить безліч різних істот, а вони у той час саме шукали рабів, які би працювали на невеликих дорожніх станціях — ось так я тут і опинився. — він замовк і пильно подивився на Ринсвінда. — Щоночі я приходжу сюди і дивлюся вниз, — на завершення сказав він, — а стрибнути так і не наважуюсь. Важко бути хоробрим, тут, на Краю.

Ринсвінд, енергійно працюючи ліктями, почав відповзати в напрямку до хатини. Він стиха зойкнув, коли Тифіс акуратно підчепив його двома пальцями — дуже лагідно, як для троля, і поставив на ноги.

— Дивовижно, — сказав Двоцвіт і ще більше перехилився за Край. — А чи багато там інших світів?

— Чимало, думаю, — сказав троль.

— Напевне, можна було б видумати якусь штуку, машину абощо — ну, не знаю, щось таке, що могло б захистити від холоду, — сказав куций чоловік задумливо. — Якийсь такий корабель, на якому можна було б поплисти ген-ген за Край — аж до тих далеких світів. Цікаво...

— Навіть не думай про таке! — простогнав Ринсвінд. — Припини верзти казна-що, чуєш?

— У Крулі вони всі таке верзуть, — сказав Тифіс. — Ті, що вміють плескати язиками, звісно, — додав він.

— Ти не спиш?

Двоцвіт продовжував хропіти. Ринсвінд стусонув його добряче під ребра.

— Я питаю, чи ти спиш? — прогарчав він.

— Хрррпффф...

— Нам треба забиратися звідси чимскоріш — перш ніж прибуде отой флот дикунів!

Невиразне досвітнє світло, кольору скислого молока, процідилося через шпарини у вікні всередину хатини, оминаючи коробки і клунки виловленого в морі скарбу, розкидані по кімнаті, куди не повернись. Двоцвіт знову гучно захропів і спробував ще глибше заритися у хутряні покривала та ковдри, які їм дав Тифіс.

— Поглянь лиш, тут повно різної зброї і всякого добра, — сказав Ринсвінд. — Його наразі нема — пішов собі кудись. Коли він повернеться, ми могли б напасти і подужати його, а тоді — тоді — ну, ми б щось придумали. Як тобі така думка?

— Не дуже вдала, як на мене, — відповів Двоцвіт. — Та й якось неввічливо, тобі не здається?

— Не все котові масниця, — сказав, як відрізав Ринсвінд. — Життя узагалі — сувора річ.

Він понишпорив у клунках біля стіни і витягнув важкий ятаган із вигадливим гравіюванням, що був, напевне, улюбленою забавкою якогось пірата. Це була саме така зброя, чия нищівна сила, ймовірно, завдячувала як її вазі, так і напрочуд гострому лезу. Він незграбно взяв її у руки.

— Чи залишив би він таку річ без нагляду, якби вона могла заподіяти йому шкоду? — вголос подумав Двоцвіт.

Ринсвінд, пропустивши його слова повз вуха, зайняв вичікувальну позицію за дверима. За якихось десять хвилин вони відчинилися, і він рішуче кинувся в наступ, вихнувши шаблею через дверний отвір на рівні, як він собі гадав, голови троля. Вона безперешкодно розсікла порожнечу і врізалася в одвірок, а він тим часом, не втримавшись на ногах, беркицьнувся на землю.

Над ним почулося протяжне зітхання. Він поглянув угору на обличчя Тифіса, який скрушно хитав головою.

— Воно б не заподіяло мені шкоди, — сказав троль, — і все ж мені боляче. Дуже боляче. — Він потягнувся над чарівником до дверей і висмикнув шаблю з дерева. Без особливого зусилля він зігнув лезо в обруч і відшпурнув його убік — воно покотилось по скелястому пагорбу, аж доки не врізалося у камінь, а тоді, відскочивши від нього та все ще обертаючись, розпрямилось у сріблясту дугу, один кінець якої губився в туманах, що збиралися над Краєпадом.

— Справді дуже боляче, — наголосив він. Простягнувши руку за двері, він взяв з підлоги торбину і кинув її Двоцвітові.

— Це туша оленя, на вигляд приблизно така, як вам, людям, до вподоби, та кілька омарів, та ще морський лосось. Окружність подбала, — сказав він спокійним тоном.

Він подивився пронизливим поглядом на туриста, а тоді униз, на Ринсвінда.

— Чого ви так витріщаєтесь? — спитав він.

— Просто ти зараз — почав Двоцвіт.

— ...порівняно з учорашнім вечором, — продовжив Ринсвінд.

— Ти настільки змарніві — випалив нарешті Двоцвіт.

— Зрозуміло, — сказав троль багатозначним тоном. — Переходимо до особистого, так? — він випрямився на повний зріст, що сягав наразі близько чотирьох футів. — Знаєте, хоч я і складаюся з води, та слава богу — не чурбак.

— Вибач, — сказав Двоцвіт, поспішно вибираючись з купи хутра.

— Ви ж — геть трухляві, — сказав троль, — але ж я не коментую те, чого ви не в змозі змінити, правда? Атож. Ми нічого не можемо вдіяти з тим, якими нас створив Творець, така моя думка. Але якщо вам цікаво почути, то ваш місяць, тут над диском, — впливає на світ значно сильніше, ніж супутники там, звідки я родом.

— Місяць? — перепитав Двоцвіт. — Я не розу...

— Усе вам треба розжовувати, — роздратовано сказав троль, — ну гаразд, я потерпаю від хронічних відпливів.

У глибині хатини задзеленчав дзвіночок. Тифіс пройшов через кімнату по скрипучій дерев’яній долівці до складного пристрою, химерного поєднання важелів, мотузок та дзвіночків, встановленого на найвищому березі Окружності, де воно проходило через його хижу.

Дзвінок задзеленчав ще раз, а тоді почав у дивному ритмі уривчасто дзенькати і так — впродовж кількох хвилин. Троль стояв і слухав, міцно притуливши до нього вухо.

Коли дзенькіт затих, він поволі обернувся і стривожено на них подивився.

— Ви — важливіші, ніж я думав, — сказав він. — Ви не будете чекати, доки прибудуть рятувальні судна. Вас заберуть літальним апаратом. Ось що передали з Круля. — він стенув плечима. — А я ж навіть повідомлення не встиг надіслати, що ви тут. Хтось, очевидно, знову смакує вулоське вино.

Він узяв великий дерев’яний молоток, що висів на кілочку біля дзвінка, і вистукав ним короткий передзвін.

— Це повідомлення піде від зв’язкового до зв’язкового назад аж до Круля, — сказав він. — Вражає, еге ж?

Воно примчало з-за моря, пливучи на висоті, що дорівнювала одному людському зросту, та все одно сила, що втримувала його у повітрі (чим би вона не була) нещадно лупила по поверхні води і залишала по собі пінисту доріжку. Ринсвінд знав, що то була за сила. Він був — і першим підтвердив би це — боягузом, невдахою, до того ж не дуже успішним навіть у цьому; проте він все одно залишався у певному розумінні чарівником, він знав одне із Восьми Великих Заклинань, по його дух з’явиться сам Смерть, коли він помре, і він міг упізнати майстерно сотворені чари, коли йому випадала така нагода.

Летюча лінза, що линула понад хвилями до острова, мала, мабуть, двадцять футів завширшки і була абсолютно прозора. По її краях сиділо багато людей в чорній одежі — кожен був надійно пристебнутий до тієї тарілки шкіряними ременями і кожен із таким страждальницьким виразом обличчя дивився униз на воду, що прозора тарілка здавалася наповненою ґорґульями.

Ринсвінд зітхнув із полегшенням. Це був такий нехарактерний для нього звук, що Двоцвіт відірвав свій погляд від тарілки, що швидко до них наближався, і зупинив його на чарівникові.

— Ми, виявляється, — велике цабе, — пояснив Ринсвінд. — Вони б не витрачали стільки чарів на двійко потенційних рабів. — Його обличчя засяяло, як мідний ґудзик.

— Яких чарів? — спитав Двоцвіт.

— Бачиш, цей диск, очевидно, був створений за допомогою Чудесного Концентратора Фреснеля[62], — сказав Ринсвінд авторитетно. — Це заклинання потребує багатьох рідкісних та нетривких інгредієнтів, таких як подих дракона і таке інше, а також щонайменше вісьмох чарівників четвертого рівня щотижня для його візуалізації. Виходить, на цій тарілці саме такі чарівники і вони, схоже, усі — обдаровані гідрофоби.

— Маєш на увазі, що вони не люблять воду? — спитав Двоцвіт.

— Ні, це б і не спрацювало, — сказав Ринсвінд. — Відраза — це притягальна сила, так само, як і любов. Вони по-справжньому її ненавидять, сама думка про воду викликає у них величезну огиду. Дійсно хороший гідрофоб повинен тренуватися на дегідрованій воді з народження. Я хочу сказати, що така магія потребує величезних затрат. Втім, із них виходять чудові маги-синоптики. Дощові хмари не витримують їхньої присутності і миттю розлітаються в різні боки.

— Звучить жахливо, — сказав водяний троль позаду них.

— А ще вони всі рано помирають, — сказав Ринсвінд, не зважаючи на нього. — Не витримують довго власного товариства.

— Іноді я думаю, що людина могла б мандрувати диском усе своє життя і не побачити всіх чудес, які варто побачити в цьому світі, — мовив Двоцвіт. — А тепер виявляється, що існує до того ж безліч інших світів. Коли я подумаю собі, що помру, не побачивши і сотої частини усього, що є під зірками, це викликає в мене почуття, — він замовк, підбираючи потрібне слово, а тоді додав: — смиренності, гадаю. Ну і обурення, звісно.

Літальний апарат зупинився, здійнявши довкола себе стіну бризок, за кілька ярдів від острова з того боку, що дивився на Середину світу. Він завис над водою, поволі обертаючись довкола своєї осі.

Постать у капюшоні, що стояла біля низької колони в самому центрі летючої лінзи, поманила їх кивком голови.

— Вам краще піти до них убрід, — сказав троль. — Не годиться змушувати їх чекати. До слова, було приємно з вами познайомитись. — він попрощався з ними обома, подавши свою вологу руку. Коли він пішов по воді, щоб провести їх трохи, двійко водоненависників, які сиділи найближче до них, відсахнулися з виразом глибокої відрази на обличчі.

Постать у капюшоні нахилилася і однією рукою спустила їм мотузяну драбину. В іншій руці вона тримала коротку сріблясту палицю, яка явно скидалася на щось таке, що вбиває людей. Перше враження Ринсвінда підтвердилося, коли фігура підняла палицю догори і безтурботно махнула нею в бік берега. Частина скелі щезла тієї ж миті, залишивши по собі порожнечу у невеликій хмарі пилу.

— Це щоб ви не думали, що я побоюсь нею скористатися, — сказала постать.

— Не думали, що ви побоїтеся? — повторив Ринсвінд, не зумівши приховати іронію.

— Ми знаємо тебе як облупленого, чарівнику Ринсвінде. Ти — хитра лисиця, до того ж облудна. Ти смієшся в обличчя Смерті. І те, як ти удаєш сполохану ворону, мене не ошукає.

Ошуканим цього разу залишився Ринсвінд.

— Я, — почав він і наче язика проковтнув, коли побачив наставлену на нього палицю-блискавицю. — Я не сумніваюся, що ви про мене знаєте все, — заледве договорив він і безпорадно опустився додолу на слизьку поверхню. Вони з Двоцвітом, за наказом командира у чорному капюшоні, пристебнули себе до кілець, прикріплених до прозорої підлоги лінзи.

— Якщо ти лише спробуєш подумати про те, аби начарувати тут що-небудь, — долинуло з темряви під капюшоном, — помреш. Третій сектор, ввімкнути синхронізацію, дев’ятий сектор, подвоїти оберти! Повний уперед!

Струмені води вирвались у повітря позаду Ринсвінда, і лінза рвучко рушила з місця. Ненависна присутність морського троля, вочевидь, цікавим чином повпливала на мізки гідрофобів, бо літальний апарат раптом пішов угору під запаморочливо гострим кутом і не вирівнював позицію, аж доки не досягнув висоти десять фатомів[63] над рівнем моря. Ринсвінд поглянув униз і відразу ж про це пожалкував.

— Ну, ось ми знову у мандрах, — бадьоро сказав Двоцвіт. Він обернувся і помахав рукою тролю, який тепер був лише цяткою на краю світу.

Ринсвінд подивився на нього так, наче хотів придушити.

— Невже тебе нічого ніколи не турбує? — запитав він.

— Ми й досі живі, чи не так? — нагадав Двоцвіт. — І ти, до речі, сам казав, що вони не брали б на себе стільки клопоту, якби хотіли просто зробити з нас рабів. Гадаю, Тифіс перебільшував. Гадаю, все це — прикре непорозуміння. І нас незабаром відправлять додому. Після того, звісно, як ми побачимо Круль. А взагалі, хочу тобі сказати, все це звучить фантастично цікаво.

— Атож, — сказав Ринсвінд глухим голосом. — Фантастично. — А собі подумав: мені бувало цікаво, мені бувало й нудно. Нудьга коштує менше нервів.

Якби хтось з них на той момент поглянув униз, він би помітив дивну V-подібну хвилю, що неслась по воді далеко позаду них, вказуючи верхівкою конуса саме на острів Тифіса. Та вони в той бік не дивились. Зате двадцять чотири маги-гідрофоби ще й як дивились, втім, для них це було лиш окремим проявом жахіття, що не надто відрізнялося від суцільного жаху навкруги. У цьому випадку вони, напевне, були праві.

Напередодні цих подій яскраво палаюче піратське судно з шипінням опускалося під воду, вирушаючи у довгу неквапливу подорож до далекого намулистого дна. Воно було значно далі, ніж зазвичай, бо під зламаним кілем корабля саме простягалася Ущелина Ґорунна — провалля на поверхні диска, що було настільки чорним, глибоким і, на загальну думку, лиховісним, що навіть морські чудовиська навідувались туди з певним острахом, і то лиш попарно. У менш лихих проваллях (принаймні, такими їх поки що вважають) риби розгулювали з ліхтариками (природного походження) на голові і загалом досі непогано себе там почували. У Ґорунні же вони їх навіть не вмикали і — наскільки це взагалі можливо для безногих істот — тихо повзали; вони також постійно наштовхувались на різні предмети. Жахливі предмети.

Вода навколо корабля міняла колір із зеленого на пурпуровий, з пурпурового на чорний, а чорний переходив у таку густу темінь, що сама чорнота порівняно з нею здавалася сірою. Більша частина його дерев’яної обшивки вже потрощилася від потужного напору води.

Опускаючись все глибше й глибше, він проминав плантації страхітливих коралових поліпів та плавучі сади водоростей, що миготіли блідими, хворобливими барвами. Істоти зачіпали його мимохідь своїми м’якими, холодними щупальцями, і їх відносило звідти у гнітючу німу безодню.

Щось виринуло з мороку і проковтнуло його за одним разом.

Трохи згодом острів’яни, що жили на одному з багатьох дрібних атолів на Краю, були здивовані, коли побачили чудовисько, яке море викинуло на берег їхньої місцевої лагуни, — переплетіння дзьобів, очей та щупалець. Ще більше їх здивував його розмір — потвора була чи не більшою за їхнє поселення. Та увесь їхній подив був мізерним порівняно з тим колосальним подивуванням, що застигло на морді мертвого чудовиська, якого, здавалося, затлумили до смерті. За островом, ще ближче до Краєпаду, пара рибальських човнів тягнула сітками з води злостивих, вільноплавних устриць, якими море кишіло у цих краях, аж раптом у їхні сітки піймалося щось таке, що протягнуло обидва човни морем кілька миль, перш ніж одному капітану вистачило розуму перерізати мотузки.

Але навіть його спантеличення було дріб’язком супроти того, що відчули острів’яни на останньому атолі архіпелагу. Усю наступну ніч вони пробуджувалися від жахливого гуркоту, що доносився з їхніх іграшкових за розміром джунглів, які якась невідома сила розносила дощенту; коли декілька відчайдухів вирушили на розвідку наступного ранку, вони побачили широку смугу понівечених дерев, що починалася на найближчому до Осердя березі острова і простягалася в напрямку Краєпаду лінією суцільної розрухи, встеленою обірваними стеблами ліан, потрощеними чагарниками та де-не-де ошелешеними й сердитими устрицями.

Вони були достатньо високо над землею, щоб побачити, як широка дуга Краєпаду сягає ген за обрій диска і губиться в далині, вкутана пухнастими хмарами, які, на щастя, більшість часу закривали собою водоспад. Тут, з висоти пташиного польоту, море — насичена голубінь, помережана тінями від хмар, — мало досить привітний вигляд. Ринсвінд здригнувся.

— Перепрошую, — сказав він. Фігура в капюшоні відірвалася від споглядання імлистого обрію і застережливо підняла свою паличку.

— Щиро кажучи, мені б не хотілося нею скористатися, — сказала вона.

— Справді? — всміхнувся Ринсвінд.

— А що це взагалі таке? — спитав Двоцвіт.

— Жезл Убивчої Ненависті Аджандури[64], — відповів Ринсвінд. — І було б добре, якби ви перестали ним розмахувати. Він може спрацювати, — додав чарівник, кивнувши головою у бік вістря, що тремтливо поблискувало. — Взагалі, все це дуже приємно — що стільки магії задіюється виключно для нашого блага, але немає потреби заходити аж так далеко. І...

— Годі патякати! — фігура випросталася і скинула з голови капюшон, що відкрило його очам молоду жінку з вельми незвичним кольором шкіри. Вона була чорною. Не з шоколадним відтінком, як у людей з Урабеї[65] чи кольору лискучого воронячого крила, як у тих, хто народився в Хапонії, а кольору опівнічної пітьми вглибині печери. Однак її волосся та брови були кольору місячного сяйва. Те ж саме бліде сяйво поблискувало довкола її губ. На вигляд це було дівчисько років п’ятнадцяти, і дуже налякане до того ж.

Ринсвінд не міг не помітити, як тремтіла рука, що тримала убивчу паличку; звичайно, важко не помітити обіцянку раптової смерті, яка майже лоскоче тобі ніздрі. Раптом звідкись почала пробиватися думка — дуже повільно, адже це було зовсім незвичне для нього відчуття — що хтось у цьому світі його боїться. Здебільшого було якраз навпаки, а тому він вже призвичаївся до думки, що то цілком природно.

— Як тебе звати? — спитав він якомога спокійнішим тоном. Вона, можливо, й була наляканою, але ж у неї була ота палиця. Якби я мав таку річ, подумав Ринсвінд, я б не боявся анічогісінько. Та й що такого міг би я їй заподіяти, кінець кінцем...

— Несуттєво, — відповіла вона.

— Дуже гарне ймення, — мовив Ринсвінд. — Куди ти нас везеш і навіщо? Не думаю, що комусь зашкодить, якщо ти нам скажеш.

— Вас везуть до Круля, — сказала дівчина. — І не дражни мене, чужоземцю. Або я таки скористаюся палицею. Я повинна доправити тебе живим, та ніхто не казав, що обов’язково цілим. Мене звати Марчіза, і я — чарівник п’ятого рівня, якщо це тобі про щось говорить.

— Ну, оскільки вам про мене відомо все, ти безумовно знаєш, що я так і не став Неофітом, — сказав Ринсвінд. — По суті, я — зовсім не чарівник. — він перехопив німе запитання в очах Двоцвіта і хутко додав, — чарівник хіба що у певному розумінні.

— Ти не можеш творити магію, бо одне з Восьми Великих Заклинань міцно застрягло в твоїй голові, — сказала Марчіза, граційно нахилившись, щоб втримати рівновагу, коли велика лінза почала описувати широку дугу над морем. — Тому тебе і викинули з Невидної академії. Нам це відомо.

— Але ж ти щойно сказала, що він — надзвичайно спритний і хитрий чарівник, — заперечив Двоцвіт.

— Так, бо кожен, хто переживає все, що він пережив досі, — хоч він усе це почасти сам і накликав на свою голову, поводячись наче справжній чарівник — у певному сенсі таким і є, — сказала Марчіза. — Попереджаю тебе, Ринсвінде. Якщо в мене з’явиться бодай найменша підозра, що ти промовляєш Велике Заклинання, я уб’ю тебе без вагань. — Вона кинула на нього грізний погляд.

— Знаєш, мені здається, найкраще, що ти могла би зараз зробити, — це взяти і просто нас де-небудь висадити, — запропонував Ринсвінд. — Ну, цебто спасибі за порятунок і таке інше, а тепер якби ти просто погодилася, щоб далі ми подбали про себе самі, я певен, що нам усім було б...

— Надіюся, ти не маєш наміру зробити нас своїми рабами, — доклав свою копійчину Двоцвіт.

В очах Марчізи майнув щирий подив.

— Певне, що ні! Як вам таке могло спасти на думку? Ви житимете в Крулі в добрі і достатку, у повній вигоді...

— О, чудово, — поквапився погодитись Ринсвінд.

— ...правда, недовго.

Круль виявився великим островом, досить гористим і порослим густими лісами, з чепурними білими будинками, що тут і там виднілися поміж дерев. Ландшафт ставав дедалі стрімкішим ближче до узбіччя диска, тож найвища точка Круля, по суті, нависала над Краєм. Там крулійці звели своє головне місто і теж назвали його Круль, а з огляду на те, що більшість свого будівельного матеріалу вони виловили з моря поблизу Окружності, архітектура міста мала помітний морський дух.

Простіше кажучи, цілі судна були майстерно з’єднані докупи шипами і перетворені на будинки. Триреми[66], дгау та каравели[67] вистромлялися під дивними кутами серед загального хаосу дерев’яних споруд. Пофарбовані прикраси на носі кораблів — різні фігури та голови драконів (ці образи були останнім віянням із Серединних земель), нагадували мешканцям Круля, що своїй щасливій долі вони завдячують морю; шхуни-барки[68] та каракки[69] надавали більшим будівлям переконливого вигляду. Ось так місто розросталося ярус за ярусом між блакитно-зеленим океаном дискосвіту та морем м’якої імли біля його Краю, а вісім кольорів Крайдуги відображалися у кожному вікні та в лінзах багатьох телескопів численних місцевих астрономів.

— Страхіття, а не місто! — понуро сказав Ринсвінд.

Летюча лінза тепер наближалася до Круля, рухаючись майже впритул до Краєпаду. Сам острів став не тільки вищим тут, де він сягав Краю диска. Він також став вужчим, тож лінза довший час все ще летіла над водою, аж доки не опинилася в місті. Платформа уздовж скелі, що межувала з Краєпадом, рясніла місточками, що стриміли у невимірну космічну пустоту. Лінза акуратно спланерувала донизу і пристала до одного з них м’яко, наче човен, що причалює до пристані. Четверо вартових, усі з тим самим волоссям кольору місячного сяйва та темними, як ніч, обличчями, що й в Марчізи, вже на них чекали. Вони, здавалося, не мали при собі зброї, та коли Двоцвіт і Ринсвінд, спотикаючись, зійшли на платформу, їх обидвох відразу ж взяли попід руки, тримаючи достатньо міцно, щоб їм не закортіло раптом подумати про втечу.

Далі Марчіза та її команда наглядачів, чарівників-гідрофобів, швидко залишились позаду, а вартові зі своїми бранцями рушили вперед провулком, що звивався поміж кораблями-будинками. Незабаром він вивів їх до місця, яке виявилося таким собі палацом, наполовину висіченим у скелі самої гори. Краєм ока Ринсвінд зауважив яскраво освітлені тунелі та внутрішні подвір’я, над якими височіло бездонне небо. Осторонь стояло кілька літніх чоловіків, вбраних у вигаптувану загадковими містичними символами одежу, і зацікавлено спостерігали за шістьма новоприбулими, що саме проходили повз них.

Кілька разів Ринсвінд помічав і гідрофобів — на їхніх обличчях виразно читалася та сама відраза до соків власного тіла — а також де-не-де чоловіків, які насилу сновигали, — не інакше як раби. Не встиг він замислитися про це все як слід, як двері перед ними відчинилися, і їх підштовхнули, легко та водночас наполегливо, усередину кімнати. Наступної миті двері з гуркотом зачинились за ними.

Трохи оговтавшись, Ринсвінд і Двоцвіт почали роздивлятися приміщення, в якому опинилися.

— Отакої! — врешті сказав Двоцвіт, після того як якусь хвилю марно намагався дібрати більш влучне слово.

— Це — камера ув’язнення? — не стримав подиву Ринсвінд.

— Стільки золота і шовку, і всякого добра, — додав Двоцвіт. — Я ніколи нічого подібного не бачив!

У центрі пишно оздобленої кімнати, на килимі, — такому густому і пухнастому, що Ринсвінд, побоюючись, щоб то не виявився якийсь волохатий, лінькуватий звір, ледве насмілився на нього ступити, — стояв довгий, відполірований до блиску стіл зі всілякими наїдками. Переважно то були морепродукти, і серед них — найбільший і найвигадливіше сервірований омар, якого Ринсвінд коли-небудь бачив, однак було також чимало тарілок і таць з дивними невідомими створіннями. Він несміливо простягнув руку і взяв якийсь фіолетовий фрукт, вкритий зеленими кристалами.

— Морський їжак у карамелі, — бадьоро озвався скрипучий голос позаду нього. — Чудово смакує.

Він миттю поклав їжака назад і обернувся. З-за важких гобеленів вийшов старий чоловік. Він був високим та худим і мав досить привітний вигляд порівняно з усіма тими типами, яких Ринсвінд бачив останнім часом.

— Пюре з морських огірків також смачне, — сказав старий буденним тоном. — А оті дрібні зелені горошки — це маленькі морські зірочки.

— Дякую, що попередили, — мляво відповів Ринсвінд.

— Вони й справді нічогенькі, як на мене, — сказав Двоцвіт з повним ротом. — Я думав, ти любиш морепродукти.

— Так, колись я теж так думав, — відгукнувся Ринсвінд. — А це вино, напевне, з вичавлених очних яблук восьминога?

— З морського винограду, — сказав старий.

— Чудово, — сказав Ринсвінд і вихилив повний келих. — Справді добре. Хіба що, може, трохи солонувате.

— Морський виноград — це дрібний вид медуз, — пояснив незнайомець. — А тепер, гадаю, час познайомитись. Ваш друг якось дивно змінився на лиці — чого б це, не знаєте?

— Культурний шок, скоріш за все, — сказав Двоцвіт. — Як, ви сказали, вас звати?

— Цього я ще не сказав. Мене звати Ґархартра. Я — Церемоніймейстер. Подбати про те, щоб ваше перебування тут було якомога приємнішим — мій почесний обов’язок. — Він злегка вклонився. — Якщо вам що-небудь знадобиться, варто лиш сказати мені про це.

Двоцвіт сів на оздоблене перламутром крісло з келихом маслянистого вина в одній руці та сушеним кальмаром в іншій. Його обличчям пробігла тінь.

— Здається, я щось пропустив, — сказав він. — Спочатку нам сказали, що ми будемо тут за рабів...

— Тій зухвалій сороці треба повискубувати хвіст! — перебив його Ґархартра.

— Якій сороці? — не второпав Двоцвіт.

— Либонь тій, що веде колонку «світська хроніка», — озвався Ринсвінд з дальнього кінця столу. — Як гадаєте, тістечка теж зроблені з чогось нудотного?

— ...а тоді нас врятували коштом чималих магічних зусиль...

— Вони зроблені з пресованих водоростей, — криво посміхнувся Церемоніймейстер.

— ...а тоді нам почали погрожувати, теж із застосуванням магії...

— Атож, я не помилився, коли подумав, що то виявиться травою, — погодився Ринсвінд. — Їхній смак дійсно можна було б порівняти з водоростями, якби хтось виявився мазохістом настільки, щоб їсти морську траву.

— ...після чого до нас приклали руку вартові і зашпурнули нас сюди...

— М’яко спрямували, — поправив Ґархартра.

— ...у цю на диво розкішну кімнату з усією цією екзотичною їжею та незнайомцем, який запевняє, що його найпалкішим бажанням є забезпечити наш комфорт, — завершив думку Двоцвіт. — Хочу сказати, що цьому всьому дещо бракує послідовності.

— Атож, — підтвердив Ринсвінд. — Він мав на увазі, чи збираєтесь ви знову поводитись з нами нелюб’язно, у вашій звичній манері? Це, мабуть, невелика пауза, щоб підкріпитись?

Ґархартра підняв руки вгору, наче хотів їх заспокоїти.

— Ну, ну. Не драматизуйте, — заперечив він. — Просто нам потрібно було доставити вас сюди якомога швидше. Ніхто не збирається перетворювати вас на рабів. Про це можете не хвилюватися.

— Це добре, — сказав Ринсвінд.

— Авжеж. Натомість вас принесуть у жертву, — спокійно продовжив Ґархартра.

— У жертву? Ви збираєтесь нас вбити? — чарівник підскочив як ужалений.

— Вбити? Так, звісно. Неодмінно. Інакше що ж то буде за жертвоприношення? Та ви не хвилюйтесь — це буде відносно неболяче.

— Відносно? Порівняно з чим? — сказав Ринсвінд. Він, не довго думаючи, ухопив високий зелений бутель, наповнений вином з морського винограду чи то пак медузи, і пожбурив ним у Церемоніймейстера, який миттєво підняв руку, наче хотів загородитись.

З кінчиків його пальців посипались іскри октаринового кольору, а повітря в кімнаті раптом стало в’язким і масним на дотик, що свідчило про вивільнення магічної енергії неабиякої сили. Бутель сповільнив свій рух, аж доки зовсім не зупинився і не завис у повітрі, помалу обертаючись.

У той же час невидима сила підхопила і відкинула Ринсвінда через усю кімнату, пришпиливши його, майже бездиханного, до стіни углибині кімнати високо над підлогою. Там він і повис, незграбно чеберяючи ногами, з перекошеним від несподіваної і безсилої люті обличчям.

Ґархартра опустив руку і неквапом обтер її до свого вбрання.

— Знаєте, я не хотів цього робити, — сказав він.

— Я здогадався, — промимрив Ринсвінд.

— Але для чого вам приносити нас в жертву? — спитав Двоцвіт. — Ви ж знаєте нас заледве п’ять хвилин!

— В тім-то й справа. Пожертвувати друзями було б якось не дуже достойно. Крім того, вас, так би мовити, було обрано. Я достеменно не знаю, хто з богів вас замовив, та Він дав цілком чітку вказівку. Слухайте, в мене немає часу на теревені. Стільки всього ще треба організувати, ви ж розумієте, — Церемоніймейстер відчинив двері та, перш ніж піти, озирнувся через плече. — Влаштовуйтесь зручно. І ні про що не турбуйтесь.

— Але ж ви нам так нічого і не сказали! — заскиглив Двоцвіт.

— А варто? Враховуючи, що вранці вас принесуть у жертву, — відказав Ґархартра, — навряд чи вартує псувати собі ніч марною тривогою. Гарних вам снів. Ну, чи як уже вийде.

Він зачинив за собою двері. На коротку мить довкола них спалахнули октаринові вогники, а це означало, що тепер вони замкнені так міцно, що жоден замковий майстер на землі не зміг би їх відімкнути.

Дзень, дзинь-дзелень прокотилося Окружністю під тихий шелест зір в нічному небі над ревучим Краєпадом.

Тертон, зв’язковий 45-ї ділянки, не чув такого брязкоту відтоді, як однієї ночі гігантського морського чудовиська винесло течією до Огорожі п’ять років тому. Він виглянув зі своєї хижі, яка за відсутності будь-яких підхожих острівців на його Ділянці була збудована на дерев’яних палях, ввігнаних у морське дно, — і почав вдивлятися у пітьму. Раз чи двічі йому здалося, що він бачить, як щось рухається вдалині. Власне кажучи, він повинен був взяти човна і поплисти туди, звідки доносився той настирливий шум. Однак тут, у суцільній темряві, така думка йому зовсім не сподобалась, тож він зачинив наглухо двері, накинув якусь ряднину на дзвіночки, що репетували, мов несамовиті, і спробував знову заснути.

То була марна справа, бо тепер уже й найвища смуга під Огорожею дзеленчала так, ніби там борсалося щось достоту велике і важке. Втупившись у стелю, він просидів хвилину-дві нерухомо, намагаючись не думати про великі довгі щупальця і очі завбільшки з озера, а тоді задув каганець і на два пальці прочинив двері.

Щось таки наближалося вздовж Огорожі, величезними нерівномірними стрибками, щонайменше на кілька метрів кожен. Воно вигулькнуло з пітьми прямо перед ним, і на мить Тертон побачив щось прямокутне, багатоноге, заплутане в морських водоростях, і — хоча воно й не мало жодних ознак, за якими можна було б дійти такого висновку — воно було дуже розлючене. Після того, як через його хижу промчало чудовисько, від неї залишилась купа дерев’яного сміття, щоправда, Тертон уцілів — в основному через те, що прилип до Окружності, як молюск до підводного рифу; через кілька тижнів його підібрало судно рятувального флоту, що поверталося з чергового рейсу додому, а згодом він утік із Круля, прихопивши лінзу гідрофобів (і в результаті набув симптомів гідрофобії у надзвичайно важкій формі); після низки всіляких пригод він врешті дістався Великого Нефу — настільки посушливого регіону на диску, що там постійно фіксувались від’ємні показники річних опадів, втім, він і там потерпав від надмірної вологості.

— Ти перевірив двері?

— Авжеж, — сказав Двоцвіт. — Вони так само міцно замкнуті, як і тоді, коли ти питав востаннє. Втім, є ще ж вікно.

— Пречудовий спосіб скрутити собі в’язи, — пробубнів Ринсвінд, все ще підвішений посередині стіни. — Ти сказав, що воно виступає понад Краєм світу. Тоді ну ж бо, зроби отой крок вперед і — е... пірнай у космічні широти, щоб замерзнути на бурульку чи, можливо, врізатися в якийсь інший світ на карколомній швидкості, чи кинутися стрімголов у розпечене жерло сонця?

— Я над цим подумаю, — відповів Двоцвіт. — Хочеш тістечко з морських водоростей?

— Ні!

— Ти коли збираєшся спускатися вниз?

Ринсвінд глухо загарчав. Частково тому, що почувався дуже ніяково. Заклинання Ґархартри було маловживаним і страшенно клопітким Особистим Гравітаційним Перевертом Атаварра, в результаті якого тіло Ринсвінда — доки сила чарів не вичерпається сама собою — було абсолютно впевнене, що «внизу» розташовано під кутом дев’яносто градусів до того напрямку, який більшість мешканців диска зазвичай сприймали як нисхідний. Тож він фактично стояв на стіні.

Тим часом пожбурений бутель продовжував безпомічно висіти в повітрі за кілька ярдів від нього. Для нього час — ну, не те щоб повністю зупинився, проте сповільнився на кілька порядків, тож його траєкторія досі зайняла кілька годин та кілька дюймів у реальності Двоцвіта та Ринсвінда. Зелене скло поблискувало у місячному промінні. Ринсвінд зітхнув і спробував зручніше вмоститись на стіні.

— І чому тебе ніколи нічого не хвилює? — дратівливо сказав він. — Нас тут збираються принести в жертву якомусь незрозумілому богу, а ти сидиш і наминаєш канапки з вусоногим раком.

— Нема злого, щоб на добре не вийшло, — сказав Двоцвіт.

— Ні, я — серйозно, ми ж навіть не знаємо, чому нас збираються вбити, — ніяк не міг заспокоїтись чарівник.

«А ти б хотів знати, еге ж?»

— Це ти сказав? — спитав Ринсвінд.

— Сказав що?

«Тобі вже вчуваються голоси, хе-хе», — почув Ринсвінд у своїй голові.

Від несподіванки він аж сів, перпендикулярно до підлоги.

— Ти хто? — строго запитав він.

Двоцвіт подивився на нього занепокоєно.

— Я — Двоцвіт, — сказав він. — І ти це чудово знаєш.

Ринсвінд обхопив руками голову.

— Це таки сталося, — простогнав він. — Я з’їжджаю з глузду.

«Слушна думка, — сказав голос. — Тут стає трохи тіснувато останнім часом».

Чари, що пришпилили Ринсвінда до стіни, раптом щезли зі слабеньким «трісь». Ринсвінд полетів вперед (що насправді було «донизу» для тих, хто твердо стояв ногами на підлозі) і гепнувся мішком додолу.

«Обережно — ти мене ледь не розчавив».

Ринсвінд зіпнувся на лікті і сягнув рукою в кишеню своєї мантії. Коли він вийняв руку, на його долоні сиділа зелена жабка, очі якої дивним чином сяяли у напівтемряві.

— Ти? — не повірив Ринсвінд.

«Поклади мене на землю і відступи назад», — жаба кліпнула очима.

Чарівник послухав і відтягнув убік приголомшеного Двоцвіта.

У кімнаті потемніло. Простір довкола загудів низькими вібруючими тонами. Звідкись з’явилися зелені, фіолетові та октаринові змійки диму і, звиваючись, швидко поповзли до принишклої амфібії, розсипаючи по дорозі дрібні блискавки. Невдовзі жабку повністю огорнула золотиста імла, що далі почала підійматись догори, наповнюючи кімнату теплим жовтявим світлом. Всередині неї вгадувалась темніша, невиразна фігура, що тріпотіла і змінювала форму на очах. Все це супроводжувалось пронизливим завиванням потужного магічного поля, від якого в жилах холонула кров...

Магічний смерч пропав так само несподівано, як і з’явився. А на тому місці, де щойно була жабка, була — без сумніву — жабка.

— Фантастично, — сказав Ринсвінд.

Жаба поглянула на нього з німим докором.

— Просто неперевершено, — скривився Ринсвінд. — Жаба чудесним способом перетворилась на жабу. Браво.

— Оберніться, — почувся голос позаду нього. Це був м’який жіночий голос, можна було навіть сказати, заворожливий голос — саме такий, з яким би ти залюбки випив кілька келихів після роботи, проблема була тільки в тому, що він долинав звідти, де взагалі не повинно було бути жодних голосів. Вони якимось дивом зуміли повернутись майже не рухаючись, як дві живі статуї на постаменті.

У досвітньому світлі стояла жіноча постать. Вона мала вигляд... вона була... вона мала оту... правду кажучи, вона...

Пізніше Ринсвінд та Двоцвіт не могли дійти згоди щодо жодної деталі у її зовнішності, окрім того, що вона була дуже вродливою (точніше сформулювати, що саме робило її такою, вони так і не спромоглися), і в неї були дивні зелені очі. Не того блідо-зеленого кольору, який іноді трапляється у звичайних людей, ні — вони були мов два зелені смарагди, до того ж райдужні, як крильця бабки. А одним із тих небагатьох власне магічних фактів, які Ринсвінд знав напевне, було те, що жоден бог чи богиня, якими б норовливими чи непостійними вони не були, не могли за бажанням змінювати колір чи природу своїх очей...

— Ф... — хотів було він звернутись до неї на ім’я. Вона застережливо підняла руку.

— Ти ж знаєш, якщо згадати моє ім’я, я зникну, — просюрчала вона. — Ти пригадуєш, напевне, що я єдина з усього сонму, хто приходить тоді, коли не чекають?

— Ет. Так, пригадую, здається, — крекнув чарівник, намагаючись не дивитись їй у вічі. — Ти та, кого на людях називають Пані?

— Так.

— Отже, ти — богиня? — втішився Двоцвіт. — Я завжди хотів познайомитись хоча б з однією.

Ринсвінд закляк, очікуючи спалаху гніву. Та Пані, натомість, тільки всміхнулася.

— Твій друг чарівник міг би згадати про добрі манери і познайомити нас, — сказала вона.

Ринсвінд закашлявся.

— Ох, ну звісно, — похопився він. — Це Двоцвіт, Пані, він — турист...

— ...я супроводжувала його у кількох ситуаціях...

— ...і, Двоцвіте, познайомся. Це — Та Сама Пані. Просто Пані, гаразд? Цього вистачає. Не спробуй назвати її ще якось, ЯСНО? — він з усіх сил намагався донести до куцого чоловіка важливість своїх слів, кидаючи на нього багатозначні погляди, але той нічого не помічав.

Ринсвінд здригнувся. Він, звісно, не був атеїстом; жарти з богами дискосвіту закінчувалися погано. Кілька разів, коли в нього було кілька зайвих копійчин, він навіть кидав монетки у скриньку для пожертвувань в тому чи іншому храмі, виходячи з принципу, що людині згодяться усі друзі, яких лиш можна знайти. Та зазвичай Богів він не турбував і щиро сподівався, що й Вони його не турбуватимуть. Життя і без того було досить складним.

Проте була пара богів, які справді наганяли жах. Решта, як правило, були зовсім як люди, хіба що більшого масштабу, і полюбляли вино і війни, і дівок. Однак Фатум та Пані були не такі — від них віяло крижаним холодом, і цього було достатньо, щоб по спині поповзли мурахи.

У Кварталі Богів, у Анк-Морпорку, Фатум мав невеликий, присадкуватий і загалом недоладний храм, де його чахлі шанувальники із згаслими очима збиралися темними ночами, щоб спільно проводити свої фатальні і цілковито безглузді ритуали. Храмів, присвячених Пані, не було ані одного, хоч вона була чи не наймогутнішою богинею за всю історію світу. Кілька членів Гільдії азартних гравців, нахабніших на вдачу, якось провели експеримент і спробували практикувати певну форму поклоніння у найглибших пивницях штаб-квартири Гільдії, і всі померли голодною, насильницькою або ж просто власною смертю протягом тижня. Вона була Богинею, Що Приходить Нежданно; ті, хто шукав з нею зустрічі, ніколи її не бачили, однак було відомо, що вона приходить на допомогу тим, хто її найбільше потребує. А іноді і не приходить. Така вже вона була. Їй не подобалось шарудіння вервичок, зате вона обожнювала звук калатання гральних костей. Ніхто достеменно не знав, яка вона на вигляд, хоча неодноразово траплялося так, що чоловік, який заклався на своє життя, намагаючись відігратись, відкривав свої карти і бачив, як вона, підморгуючи, дивилася йому прямо у вічі. Звичайно, не завжди. З усіх богів вона була тією, чию прихильність прагнули здобути найбільше, і в той же час — кого найчастіше проклинали.

— Там, звідки я приїхав, богів нема, — сказав Двоцвіт.

— Ну звісно, вони є, — сказала Пані. — Боги є повсюди. Ви просто їх не впізнаєте.

Ринсвінд подумки стріпнувся.

— Послухай, — рішуче мовив він. — Не хочу здаватись нетерплячим, але за кілька хвилин через оці двері ввійдуть люди і поведуть нас до нашої загибелі.

— Авжеж, — сказала Пані.

— Гадаю, ти могла би пояснити, — невпевнено припустив Двоцвіт.

— Чому ж ні? — відгукнулася Пані. — Крулійці мають намір спустити через край диска космічний бронзовий човен. Їхня головна мета — визначити стать Всесвітньої Черепахи А’Туїна.

— Безглузда ідея, — бовкнув Ринсвінд.

— Зовсім ні. Подумай. Одного дня Великий А’Туїн може зустріти іншого представника його ж виду, а саме chelys galactical. Що станеться далі? Битимуться вони чи паруватимуться? Трохи уяви допоможе тобі зрозуміти, що стать Великого А’Туїна може мати для нас вирішальне значення. Принаймні, так кажуть крулійці.

Ринсвінд намагався не думати наразі про парування Космічних Черепах. Це було не зовсім легко.

— Отже, — продовжувала богиня, — вони збираються запустити цей корабель у космос, з двома пасажирами на борту. Це буде апогеєм наукового пізнання за останнє десятиліття. Це буде також досить небезпечно для мандрівників. Отож, намагаючись знизити можливий ризик, Архіастроном Круля уклав домовленість із Фатумом, запропонувавши принести в жертву двох людей у момент запуску корабля. Фатум, зі свого боку, обіцяв усміхнутися услід космічному кораблю. Вигідна угода, чи не так?

— А ми, значить, — жертви, — підсумував Ринсвінд.

— Атож.

— Я думав, Фатум не робить таких оборудок. Я думав, він — невблаганний, — зауважив Ринсвінд.

— Зазвичай так і є. Але ви двоє набридли йому останнім часом гірше печеної редьки. Він поставив умову, щоб жертвами були саме ви. Це він дозволив вам утекти від піратів. Він дозволив вам приплисти до Окружності. Фатум іноді буває напрочуд підступним.

Між ними залягла мовчанка. Жаба позіхнула і почалапкала під стіл.

— Але ж ти можеш нам допомогти? — підказав Двоцвіт.

— Ви такі потішні, — сказала Пані. — Я справді іноді буваю сентиментальна. Якби ви полюбляли азартні ігри, то знали б це. Якийсь час я мандрувала у розумі вашої жабки, а ви мене врятували, що було досить великодушно з вашого боку. Адже, як відомо, ніхто не любить мати справу з нещасними, безпомічними сотворіннями, приреченими на загибель.

— Пусте, не варто згадувати, — сказав Ринсвінд.

— Фатум докладе усіх зусиль, щоб вас знищити, — вела далі Пані. — Та все, що я можу, — це дати вам один шанс. Тільки один, маленький шанс. Решта залежить від вас.

Вона зникла.

— Капець, — сказав Двоцвіт за якусь хвилю. — Я бачив живу богиню!

Двері різко відчинилися. До кімнати зайшов Ґархартра, тримаючи паличку у витягнутій перед собою руці. З ним було двоє вартових, озброєних більш традиційно — мечами.

— Еге, — невимушеним тоном почав він. — Бачу, ви вже готові.

«Готові», — сказав голос у Ринсвіндовій голові.

Бутель, якого Ринсвінд пожбурив кілька годин тому, дотепер висів у повітрі, скутий чарами у своєму власному часовому полі. Та протягом усіх цих годин первісна сила заклинання поступово розсіювалася, аж доки загальної магічної енергії забракло, щоб і далі втримувати його, протидіючи нормальному електричному полю Всесвіту, тож коли цей момент настав, Реальність за лічені мікросекунди повернулась до свого попереднього стану. Це стало очевидним, коли бутель несподівано завершив останню частину своєї параболи і розбився об голову Церемоніймейстера, а на вартових, що стояли позаду, полилися потоки вина і посипалися скляні друзки.

Ринсвінд схопив Двоцвіта за руку та хвицнув ногою межи колін вартового, що стояв найближче, і потягнув остовпілого Двоцвіта за собою на вихід. Ще до того, як очманілий Ґархартра хляпнувся додолу, його двоє гостей вже були далеченько і завзято гупотіли по кам’яних плитах коридору.

Не сповільнюючи біг, Ринсвінд завернув за кут і опинився на балконі, що простягався по периметру внутрішнього подвір’я. Більшу частину його площі унизу займав декоративний ставок, у якому серед латаття засмагали кілька водяних черепах.

А попереду Ринсвінд побачив кількох вельми здивованих чарівників, одягнутих у характерні чорні з темно-синім полиском мантії кваліфікованих гідрофобів. Один із них — більш тямущий, ніж його колега — підняв догори руку і почав промовляти перші слова заклинання.

Поблизу Ринсвінда почувся якийсь короткий, різкий звук. Це плюнув Двоцвіт. Гідрофоб зверескнув і опустив руку, наче її підтяли.

Інший не встиг навіть поворухнутись, а Ринсвінд вже накинувся на нього, розмахуючи, мов очманілий, кулаками. Один міцний удар, підкріплений порцією адреналіну, викинув неборака через поручні балкона у ставок, що мало дуже цікавий ефект: вода відхлинула до країв, так наче у ставок впала велика невидима куля, а гідрофоб повис у власному, індукованому тотальним обридженням, магічному полі.

Двоцвіт так і стояв би з роззявленим ротом, якби Ринсвінд не сіпнув його за плече, вказуючи на коридор, що був більш-менш безпечним на вигляд. Вони побігли далі, залишивши іншого гідрофоба корчитись на підлозі, притискаючи до грудей свою ще вологу долоню.

Якийсь час позаду них було чутно галас, та вони на ходу звернули у боковий прохід, а тоді промчали через ще одне подвір’я, і невдовзі крики їхніх переслідувачів зовсім затихли. Врешті Ринсвінд зупинився перед одними з дверей, обережно зазирнув усередину і, переконавшись, що кімната порожня, затягнув туди Двоцвіта, а тоді щільно зачинив їх за собою. Прихилившись спиною до дверей, він намагався відхекатись — з кожним вдихом і видихом з його грудей виривалося жахливе хрипіння.

— Все, нам гаплик у цьому палаці! З цього острова немає жодної надії вибратися, — випалив він. — І більш того, ми... гей! — Він замовк на півслові, коли крізь пелену перед очима почали проступати обриси того, що було в кімнаті.

Двоцвіт же на той момент витріщався на стіни приміщення.

Бо таки було чому дивуватися — це були стіни кімнати, що вміщала цілий Всесвіт.

Смерть сидів у своєму саду, методично ковзаючи точильним каменем по своїй косі. Вона була вже такою гострою, що будь-який легенький прохолодний бриз, подувши випадково на її лезо, тієї ж миті був би розтятий на два геть спантеличені теплі зефіри, — хоча насправді вітри були рідкісними гостями у Його тихій садибі. Вона розташувалась на відлюдному плато, з якого було добре видно багатогранні виміри дискосвіту, а позаду неї визирали холодні, мовчазні, надзвичайно високі і повсякчас задумливі гори Вічності.

Шурх! — проїхався по лезу камінь. Смерть замугикав якусь із жалісливих ритуальних пісень, відбиваючи ритм своєю кістлявою ногою по заледенілій бруківці.

Хтось наближався, простуючи через занурений в сутінки сад, де росли місячні яблука, і звідти раптом повіяло солодким млосним запахом зів’ялих лілій. Смерть, роздратований несподіваним втручанням, підвів голову і побачив перед собою очі, що були чорніші за нутрощі кота і густо всіяні далекими зорями, що з ними не зрівнялося б жодне відоме сузір’я Об’єктивної реальності.

Смерть та Фатум мовчки дивилися один на одного. Смерть сидів і шкірився — в Нього, звісно, не було іншого вибору, бо за невблаганним порядком речей увесь Він був — самі лише кості без шкіри — і без почуттів. Точильний камінь ритмічно гуляв по лезу, а Він незворушно продовжував робити свою справу.

— Є робота для тебе, — сказав Фатум. Його слова промайнули над косою Смерті і акуратно розпалися на дві стрічки приголосних та голосних.

— РОБОТИ У МЕНЕ НАРАЗІ ПРЕДОСТАТНЬО, — сказав Смерть голосом із субатомною вагою нейтронію[70]. — БІЛА ЧУМА І НИНІ ЖИВЕ У ПСЕВДОПОЛІСІ, І Я ВИРУШАЮ ТУДИ, ЩОБ ВИРВАТИ БАГАТЬОХ ЙОГО МЕШКАНЦІВ З її КІГТИСТИХ ЛАП. ТАКУ, ЯК ЦЯ, ЩЕ НЕ БАЧИЛИ ЗА ОСТАННІ РОКІВ СТО. Я ПОВИНЕН ПАНТРУВАТИ НА ВУЛИЦЯХ, ЯК ВЕЛИТЬ ОБОВ’ЯЗОК.

— Я прийшов у справі куцого туриста і чарівника-дурисвіта, — м’яко сказав Фатум, сідаючи поруч із Сутністю у чорному плащі з капюшоном та втупивши очі в багатогранний коштовний камінь вдалині, яким зверху здавався дискосвіт з цього позавимірного кута зору.

Коса перестала співати.

— Вони помруть за кілька годин, — сказав Фатум. — Така їхня доля.

Смерть стрепенувся, і точильний камінь продовжив свій рух.

Смерть знизав плечима — це був дуже виразний жест, як на особу, чия видима форма була голим скелетом.

— Я ЗА НИМИ ГНАВСЯ, МОВ ХОРТ, СКАЖУ ВІДВЕРТО, — мовив він, — ТА ВРЕШТІ-РЕШТ МЕНІ СПАЛО НА ДУМКУ, РАНІШЕ ЧИ ПІЗНІШЕ КОЖЕН МУСИТЬ ВМЕРТИ. УСЕ ПОМАЛУ ПРИХОДИТЬ ДО КІНЦЯ. МЕНЕ ХОЧА І МОЖНА ОБДУРИТИ, ТА ЗРЕШТОЮ ДОВОДИТЬСЯ ЗУСТРІТИ, СКАЗАВ Я СОБІ. ЧОГО В ТАКОМУ РАЗІ ПЕРЕЙМАТИСЬ?

— Мене також не надуриш, — сухо сказав Фатум.

— ЧУВ ЩОСЬ ТАКЕ, — сказав Смерть, все ще скалячи зуби.

— Ну, це вже занадто! — вигукнув Фатум і схопився на ноги. — Вони таки помруть! — він щез у стовпі голубого вогню.

Смерть кивнув собі головою і продовжив свою роботу. Через кілька хвилин край леза був, на Його думку, достатньо відточений. Він встав і наставив косу на широку і смердючу свічку, що горіла збоку на лавці, а тоді двома спритними махами розітнув її полум’я на три яскраві язички. Вдоволений, Смерть посміхнувся.

Трохи пізніше він заходився сідлати свого білого баского коня, що жив у стайні позаду господи Смерті. Звір шумно фиркнув, вітаючи хазяїна; він хоч і мав червоні, як кров, очі та лискучі, як шовк, боки, був все-таки живим конем з плоті та кісток і, правду кажучи, значно краще доглянутим, ніж більшість в’ючних тварин на диску. Смерть був дбайливим господарем. Він важив зовсім небагато і хоча частенько їздив верхи з набитими під зав’язку в’юками — вони теж майже нічого важили.

— Усі ті світи! — сказав Двоцвіт. — Це просто фантастика!

Ринсвінд забурчав і продовжив, крадучись, обстежувати зоряну кімнату. Двоцвіт повернувся до хитромудрої астролябії, в центрі якої містилася уся система Дискосвіту А’Туїна, викувана з міді та інкрустована крихітними коштовними камінцями. Довкола неї на срібних дротяних орбітах рухались зірки і планети.

— Фантастично! — не тямився від захоплення Двоцвіт. На стінах довкола нього, на гобеленах з чорного, як смола, оксамиту, розкинулись сузір’я, настільки майстерно вишиті малесенькими осяйними перлинками, що у відвідувачів кімнати виникало враження, наче вони пливуть міжзоряною затокою. Тут і там на мольбертах стояли ескізи Великого А’Туїна, зображеного в тому вигляді, який він має на різних широтах Окружності, у найдрібніших, ретельно позначених деталях — від окремої лусочки гігантського розміру до віспини-кратера, залишеного на панцирі метеорами. Двоцвіт стояв і дивився на ті дива, а думкою був десь далеко-далеко звідти, у інших світах.

Ринсвінд був не на жарт занепокоєний. Те, що його непокоїло найдужче, були два костюми, які висіли на підпорах у центрі кімнати. Він обходив їх знову і знову з тривожними відчуттями.

Виявилося, що вони зроблені з тонкої білої шкіри, облямованої ремінцями, мідними патрубками та іншими дуже незвичними і підозрілими пристосуваннями. Штанини закінчувалася високими черевиками на товстій підошві, а рукави засовувалися у великі еластичні рукавиці. Найдивнішим в усьому вбранні були великі мідні шоломи, що, очевидно, повинні були кріпитися до масивних хомутів навколо вирізу для шиї. Шоломи були майже нікудишні з погляду їхньої захисної здатності — легкий меч спокійно міг би простромити їх наскрізь, навіть якби удар не прийшовся по недоладних маленьких скляних віконцях спереду. Зверху на кожному шоломі стримів гребінь із білого пір’я, який аж ніяк не покращував їхній загальний вигляд.

У Ринсвінда почала зароджуватись підозра щодо призначення цих костюмів.

Прямо перед ними стояв стіл із розгорнутими на ньому картами зоряного неба і пергаментними згортками, що рясніли колонками цифр. Хто б не носив ті костюми, подумав Ринсвінд, в нього, напевне, були відважні наміри вирушити туди, де жодна людина (не беручи до уваги безталанних моряків, що заблукали, та вони, зрештою, не рахуються) ще досі не ступала ногою, а тому його підозра потрохи переростала у цілком конкретне і жахливе передчуття.

Він обернувся і побачив, що Двоцвіт дивиться на нього з дурнувато-замріяним виразом обличчя.

— Ні — почав Ринсвінд якомога твердіше. Двоцвіт навіть вухом не повів.

— Богиня говорила, що двох людей збираються спустити через Край у міжзоряний простір, — сказав він, поблискуючи очима, — а троль Тифіс сказав, що для таких мандрів знадобиться певне захисне спорядження, пам’ятаєш? Крулійці про це подбали. Перед нами — космічні обладунки.

— Тіснуваті, як на мене, — швиденько сказав Ринсвінд і, вхопивши туриста за руку, додав, — послухай, ходімо вже звідси, нам тут нічого робити...

— І чому ти завжди панікуєш? — невдоволено спитав Двоцвіт.

— Тому що решта мого життя щойно промайнула у мене перед очима, і на це їй вистачило усього кілька секунд, тож якщо ти зараз не зрушиш із місця — я піду без тебе, бо далі тобі прийде в голову, щоб ми оце на себе...

Відчинилися двері.

Двоє здоровенних молодиків увійшли до кімнати. Вони тільки й мали на собі, що по парі вовняних штанів. Один з них все ще похапцем витирався рушником. Обидва, здавалося, зовсім не здивувалися, коли побачили двох утікачів, і привітно кивнули їм головою.

Вищий на зріст сів спереду на одну з лавок і, поглядом покликавши Ринсвінда сісти поруч, сказав:

— ? Ty0 yur åtl h0 sooten gåtrunen?

Ситуація була незручна, бо хоча Ринсвінд і вважав себе експертом у більшості мов, поширених на Серединних землях, крулійською до нього зверталися вперше, тож він не второпав ані слова. Так само, як і Двоцвіт, та це не завадило йому підійти і заговорити.

Швидкість проходження світла через таке магічне поле, яке існувало довкола диска, була досить повільною і приблизно дорівнювала швидкості звуку у менш досконалих всесвітах. Та все одно світло рухалось найшвидше з усіх відомих у дискосвіті речей, за винятком — в такі моменти, як оцей — розуму Ринсвінда.

За одну коротку мить він збагнув, що Двоцвіт збирається випробувати свою власну особливу комунікативну методику — іншими словами, він говоритиме гучно і повільно своєю рідною мовою.

Лікоть Ринсвінда різко сіпнувся назад — Двоцвіт ледве дух не випустив. Коли куций чоловік, скорчившись від болю і потрясіння, підвів очі, Ринсвінд піймав його погляд і, витягнувши уявного язика з його рота, чиркнув по ньому уявними ножицями.

Інший герпетонавт — а саме такою була професія двох здорованів, що в скорому часі передбачала їм мандрівку до Великого А’Туїна — відірвався від вивчення карт і приголомшено на них витріщився. Його високе героїчне чоло насупилося, коли він спробував щось їм сказати.

— ?H0r yu latruin п0г и?— спитав він.

Ринсвінд усміхнувся, кивнув і штурхнув Двоцвіта у властивий йому спосіб. Він подумки зітхнув з полегшенням, коли побачив, що турист все-таки зауважив великий мідний телескоп, що лежав на столі.

— ! Sooten и! — скомандував герпетонавт з-за столу. Ринсвінд закивав головою, всміхнувся і, взявши з полиці один із великих мідних шоломів, опустив його на голову бідолахи з усією силою, на яку був здатний. Герпетонавт клюнув носом у карти, розкладені на столі, прохрипівши щось нерозбірливе.

Інший здоровило встиг зробити один лишень непевний крок вперед, коли Двоцвіт по-дилетантськи, однак ефективно огрів його телескопом. Той звалився на свого колегу зверху.

Ринсвінд з Двоцвітом, серед усього того погрому, перезирнулися.

— Гаразд! — гаркнув Ринсвінд, розуміючи, що якусь битву він таки програв, хоч і не впевнений, яку саме. — Можеш цього не казати. Хтось там назовні чекає, що ці двоє парубків ось-ось вийдуть до них у цих обладунках. Гадаю, вони подумали, що ми — раби. Лиш допоможи мені відтягнути їх за портьєри, а тоді, ну що ж, тоді...

— ...нам краще почати одягатись, — сказав Двоцвіт, беручи в руки інший шолом.

— Так, — сказав Ринсвінд. — Знаєш, щойно я побачив ці костюми, я ніби знав, що врешті-решт мені доведеться вдягнути один з них. Не питай, як — гадаю, тому, що це — мабуть, найгірше, що могло зі мною статись.

— Ну, ти ж сам казав, що в нас немає шансів звідси вибратися, — відповів Двоцвіт приглушеним голосом, натягаючи на себе через голову верхню частину костюма. — Все ж таки це краще, ніж бути принесеним в жертву.

— Щойно з’явиться найменший шанс, ми ним скористаємось, — сказав Ринсвінд. — Не бери собі дурне до голови.

Він розлючено встромив одну руку в рукав костюма, стукнувшись при цьому головою об шолом. На якусь мить він відчув на собі чийсь погляд — наче хтось пильнує за ним зверху.

— Вельми вдячний, — неприязно буркнув він.

На самій околиці міста Круль, а разом з тим і країни Круль, розкинувся півколом великий амфітеатр, з місцями для кількох десятків тисяч глядачів. Форма його арени була теж півколом з тієї простої причини, що вона впиралася своїми краями в імлисте плесо, яке клубочилося над Краєпадом далеко внизу, і зараз навкруг неї не було жодного вільного місця. А юрба глядачів хвилювалась дедалі більше. Вони прийшли, щоб побачити подвійну жертву, а також запуск великого бронзового космічного корабля. Жодна з цих подій ще не відбулася.

Архіастроном підкликав до себе головного розпорядника запуску.

— Ну? — сказав він, вмістивши всього у дві літери весь свій запас гнівливих і погрозливих слів. Головний розпорядник запуску зблід.

— Жодних новин, повелителю, — сказав розпорядник і додав вже жвавіше, — окрім того, що Ґархартрі вже краще.

— От про це він ще може пожалкувати, — сказав Архіастроном.

— Авжеж, повелителю.

— Скільки часу ми ще маємо?

Розпорядник поглянув на сонце, яке швидко повзло вгору по небосхилу.

— Тридцять хвилин, ваша осяйносте. Після того Круль відвернеться від хвоста Великого А’Туїна, і «Безстрашний мандрівник» буде приречений запливти у міжгалактичну затоку. Я вже налаштував автоматичне керування, тож...

— Ну добре, добре, — сказав Архіастроном, відпускаючи його жестом руки. — Запуск повинен відбутися. Продовжуй спостереження за гаванню, ясна річ. Коли двійко тих негідників піймають, я з великим задоволенням страчу їх особисто.

— Авжеж, повелителю. Е-е...

Архіастроном нахмурився.

— Ну чого тобі іще, чоловіче?

Розпорядник судомно ковтнув. Все це було так несправедливо щодо нього, адже він був радше магом-практиком, аніж дипломатом, але деякі розумники подбали про те, щоб саме він повідомив останню новину.

— Якесь чудовисько вийшло на побережжя і нападає на кораблі у гавані, — протараторив він. — Звідти щойно прибув посланець.

— Велике чудовисько? — спитав Архіастроном.

— Не особливо, хоча подейкують, що воно надзвичайно люте, повелителю.

Правитель Круля і всієї Окружності якусь хвилю зважував його слова, а тоді повів плечима.

— У морі — повно чудовиськ, — байдуже сказав він. — Чудовиська — це одна з його характерних особливостей. Розберися з цим. І ще одне — розпоряднику?

— Слухаю, повелителю.

— Ти пригадуєш, що двоє людей повинні стати жертвами? Якщо мене зараз розгнівають, я можу виявити щедрість і збільшити це число.

— Так, повелителю. — розпорядник поквапився щезнути з поля зору автократа, щасливий, що розмову завершено.

«Безстрашний мандрівник», який ще кілька днів тому був невикінченим бронзовим корпусом, який витягли з ливарної форми, спочивав у своїх яслах нагорі дерев’яної вежі посередині арени. Перед ним була прокладена колія, що простягалася униз до самого Краю, де вона раптом, на проміжку завдовжки кілька ярдів, завертала угору.

Покійний Дактилос Золотоок, що спроектував як пускову платформу, так і самого «Безстрашного мандрівника», стверджував, що цей останній штрих повинен вберегти корабель від скелястих виступів, коли почнеться його довготривале занурення. Можливо, це була просто випадковість, що він, також, — завдяки отій маленькій петлі на колії — вистрибне, наче лосось в період нересту, і театрально зблисне лускою на сонячному промінні, перш ніж щезнути в імлистому морі.

Десь скраю арени пролунали фанфари. З’явилась почесна варта герпетонавтів, під радісні вигуки глядачів. А тоді в ошатних білих костюмах на арену вийшли самі дослідники великого невідомого.

Архіастроному відразу стало ясно, що з ними було щось не те. Для прикладу, герої завжди крокують у певній героїчній манері. Вони однозначно не ходять перевальцем, тоді як один з герпетонавтів помітно кульгав на обидві ноги.

В амфітеатрі, де зібрались майже всі мешканці Круля, стояло оглушливе ревіння. Поки герпетонавти у супроводі почесної варти проходили через велику арену, петляючи поміж численних вівтарів, що були розкладені там для різних чарівників та жерців із багатьох крутійських сект, щоб забезпечити успішний запуск корабля, Архіастроном спостерігав за ними, насупивши брови. До того моменту, коли їхня група дісталася до центру арени, в його голові вже визріло рішення. А на момент, коли герпетонавти ступили на першу сходинку драбини, що вела до корабля, — цікаво, йому здалося чи вони справді дуже неохоче це зробили? — Архіастроном схопився на ноги і з його вуст почали злітати слова, що потонули у навколишньому гармидері. Він різко підняв одну руку вверх, відвівши її трішки за голову, і ефектно розчепірив пальці у традиційному магічному жесті; ті, хто вмів читати по губах і був обізнаний із текстами стандартних заклинань, упізнав би — випадково опинившись поруч — початок Левітаційного Заклинання Весткейка і завбачливо звідти дременув.

Його завершальні слова, однак, так і не були сказані. Архіастроном обернувся, збитий з пантелику метушнею, яка зчинилася біля склепінчастого входу до арени. Вартові вибігали на денне світло, на ходу кидаючи з рук зброю, коли проносились повз вівтарі чи перестрибували через парапет глядацької трибуни.

Позаду них з’явилося щось таке, що змусило юрбу біля входу припинити гучно і пронизливо виражати свою підтримку герпетонавтам, а натомість почати мовчки і зосереджено пробиратися до виходу.

Те щось було невеликим, приземкуватим, обвитим водоростями куполом, який рухався повільно, проте зі зловісною рішучістю. Один вартовий, переборовши свій страх, заступив йому дорогу і метнув свого списа, який під прямим кутом міцно застряг у водоростях. Юрба радісно загорланила — а далі заніміла, коли купол стрибнув уперед і проковтнув чоловіка одним махом.

Архіастроном, стріпнувши рукою, відпустив напівсформоване знамените Заклинання Весткейка і швидко забурмотів слова іншого — одного з найсильніших заклинань в його репертуарі: Таємницю Сатанного Самозаймання.

Октариновий вогонь спіралями закручувався довкола його пальців, коли він узявся креслити у повітрі складну магічну руну, яка пищала і шкварчала, і курилася голубим димком, коли він скерував її на сутність посеред арени.

Пролунав оглушливий вибух, і в ясне вранішнє небо вирвалася вогняна куля, сиплючи додолу віхтики обвуглених водоростей. Хмара диму й пари накрила чудовисько густою чадрою, а коли через кілька хвилин вона розвіялась, від купола не залишилось і сліду.

Втім, залишилось велике обвуглене коло на кам’яних плитах, поміж якими все ще диміли попіл та кілька жмутиків бурих водоростей.

А в центрі кола стояла абсолютно звичайна, хіба що трохи завелика, дерев’яна скриня. Її навіть не обпалило вогнем. Хтось із дальнього кінця арени зайшовся сміхом, який раптово обірвався, коли скриня зіпнулася на десятки того, що було не чим іншим, як ніжками, і повернулася лицем до Архіастронома. Абсолютно звичайна, хіба що ледь завелика дерев’яна скриня, звісно ж, не має лиця, яким можна було б обернутися до когось, але ця конкретна скриня таки мала. Точнісінько так, як він збагнув цей факт, Архіастроном з жахом усвідомлював, що ця абсолютно звичайна скриня дивилася на нього і бозна-яким чином недобре мружила очі.

Вона з рішучим виглядом рушила в його напрямку. Він здригнувся.

— Чарівники! — закричав він. — Де мої чарівники?

Навколо арени бліді, мов полотно, люди боязко визирали з-за вівтарів та з-під лавок на трибуні. Один з тих, хто мав більше відваги, побачивши вираз обличчя Архіастронома, підняв тремку руку і спробував нашвидкуруч сотворити блискавку. Вона з шипінням пронеслася в повітрі до скрині і, висікши сніп білих іскор, вдарила в неї прямо посередині.

Це було сигналом для кожного чарівника, заклинача і травматурга[71] в Крулі підскочити, наче їх кнутом огріли, і під нажаханим поглядом свого повелителя, бовкнути перше-ліпше заклинання, яке викотилось на язик. Чари роїлися в повітрі, мов розлючені оси.

Невдовзі скриня знову сховалася за густою пеленою магічних частинок, що, збурюючись, клубочились довкола неї покрученими, химерними тінями. Заклинання одне за одним вступали у поєдинок, наповнюючи простір пронизливим дзижчанням. З того місця, де замість скрині тепер була безумна химера, вогняні кулі та блискавки усіх восьми кольорів раптом пронизали повітря.

Такої концентрації магії в одному місці історія не пам’ятала ще з часів останньої Війни Магів. Повітря тремтіло й поблискувало. Чари рикошетили, зіштовхуючись одні з одними, і породжували нові недовговічні чари, свавільні та химеристі. Каміння не витримувало натиску магічної сили і, вгинаючись, починало тріскати і кришитись. Один камінь навіть перетворився на щось таке, про що краще не згадувати проти ночі, і зрештою канув у якийсь зловісний вимір. Інші побічні ефекти також ставали очевидними. Буря прокотилася по здибленій землі і закінчилася зливою маленьких свинцевих кубиків, а моторошні форми безперестанку торохтіли і непристойно чіплялися до людей; трикутники з чотирма сторонами та кола з початком і кінцем на мить втілювались у реальність, а тоді знову зливалися з гулким, пронизливо-ревучим потоком нестримної грубої магії, що сочилася з розплавленого каміння і розносилася Крулем. Те, що більшість чарівників припинили творити заклинання і втекли, тепер вже не мало жодного значення — химера росла, як на дріжджах, поглинаючи потоки октаринових часточок, які завжди були найпотужніші біля Краю диска. На всьому острові будь-які чари були невдалими, тому що вся доступна магічна сила всотувалась у хмару, яка простяглася вже на милю догори і набувала запаморочливих форм; гідрофоби, що пролітали над морем на своїх лінзах, з вереском врізались у зустрічну хвилю, магічне зілля перетворювалось у своїх флаконах на звичайну брудну воду, магічні мечі плавилися і, скрапуючи, витікали з піхов.

Та все це анітрохи не заважало химері на нижньому ярусі хмари, що тепер сяяла, наче дзеркало, в центрі надзвичайно потужного магічного вихору, спокійним, розміреним кроком наближатись до Архіастронома.

Ринсвінд та Двоцвіт, затамувавши подих, спостерігали за усім цим зі свого сховку в пусковій вежі «Безстрашного мандрівника». Їхня почесна варта давно накивала п’ятами, покидавши на землю зброю.

— Ну от, — зрештою видихнув Двоцвіт, — пропав мій Багаж. — Він сумно зітхнув.

— Що за дурниці! — сказав Ринсвінд. — Мудра грушка — цілковито непроникна для усіх відомих форм магії. А скриню змайстрували для того, щоб вона тебе усюди супроводжувала, кумекаєш? Коли помреш — і якщо потрапиш до Раю, у тебе принаймні завжди буде пара чистих шкарпеток у загробному житті. Але мені поки не дуже хочеться вмирати, тож нумо рухатися далі, та?

— Куди? — мляво спитав Двоцвіт.

Ринсвінд підібрав з землі лук і пучок стріл.

— Будь-куди, лиш би подалі звідси, — відповів він.

— А як же мій Багаж?

— Не хвилюйся. Коли буря вичерпає увесь запас магії, що витає в околицях Круля, вона вщухне сама собою.

Власне, це вже починало потрохи відбуватися. Кипуча грозова хмара все ще здіймалася вгору понад ареною, але тепер у неї був нерішучий, сумирний вигляд. Поки Двоцвіт на неї дивився, вона вже почала невпевнено блимати.

Незабаром від неї залишився лиш блідий слід. Багаж тепер був добре помітний серед майже непомітних блискавок. Каміння, що вистигало, довкола нього, починало тріскатися і кришитися.

Двоцвіт неголосно покликав свій Багаж. Той припинив безцільно снувати серед покорченого каміння і, здавалося, уважно прислухався; тоді, витинаючи складні візерунки усіма своїми десятками ніжок, розвернувся в протилежний бік і рушив до «Безстрашного мандрівника». Ринсвінд спостерігав за ним з кислою міною. Багаж керувався інтуїцією, в нього не було мізків, зате була схильність перемелювати на муку все, що загрожувало його хазяїну, до того ж він сумнівався, чи його внутрішня сутність жила в тому самому часопросторі, що й зовнішня форма.

— Ніде ані подряпинки, — засяяв Двоцвіт, оглядаючи скриню, що всілася біля його ніг. Він підняв кришку.

— Слушна нагода змінити спідню білизну, — ущипливо сказав Ринсвінд. — За хвилину усі ті жерці та вартові повернуться, і вони будуть дуже розчаровані, друзяко!

— Вода, — промимрив Двоцвіт. — У моїй скрині повно води!

Ринсвінд зазирнув йому через плече. У ній не було ні одягу, ні торбинок з грішми, ні жодної особистої речі туриста. Уся скриня була наповнена водою.

Прозоро-блакитна хвиля вистрибнула нізвідки і перехлюпнула через край. Вона вдарила в кам’яні плити, але не розтеклася, а натомість почала набирати форми стопи. За нею з’явилась друга стопа, а тоді поступово — обидві ноги до колін, так наче вода, прибуваючи, наповнювала невидиму ємність. Наступної миті перед ними стояв троль Тифіс, розгублено кліпаючи очима.

— Оце так, — сказав він нарешті. — Знову ви двоє. Мене це вже чомусь не дивує.

Він озирнувся довкола, не зважаючи на їхні витягнуті лиця.

— Сидів я собі одного вечора на ґанку, дивився, як сідає сонце, аж раптом ця мерзотна штука вискочила з гарчанням на берег і проковтнула мене, — сказав він. — Ото було дивно. До речі, що це за місце?

— Круль, — відповів Ринсвінд. Він підозріло дивився на Багаж, що тепер, опустивши кришку, спокійно лежав із самовдоволеним виглядом. Ковтати людей було для нього звичною справою, та коли опісля його кришку підіймали, там щоразу не було нічого, окрім Двоцвітових шкарпеток. Він підійшов і нестямно рвонув кришку догори. Всередині була лише Двоцвітова білизна. До того ж ідеально суха.

— Овва... — сказав Тифіс, чухаючи потилицю.

— Ба! — сказав він, — Це часом не той корабель, що вони збираються спустити через Край? Той самий корабель? Точно він!

Стріла просвистіла крізь його груди, залишивши по собі легкі жмури.

Він, здавалось, нічого не помітив. Зате помітив Ринсвінд. На краю арени почали вигулькувати солдати, деякі з них щось шукали біля входів.

Ще одна стріла відскочила від вежі позаду Двоцвіта. З такої віддалі удари не були нищівними, та це було тільки питанням часу...

— Хутко! — гукнув Двоцвіт. — На корабель! Вони не насміляться стріляти в нього!

— Я так і знав, що ти це скажеш, — простогнав Ринсвінд. — Відчував своєю печінкою!

Він спересердя копнув Багаж. Той відсунувся трохи назад і погрозливо підняв свою кришку.

У небі промайнув спис — уп’явшись в дерев’яну балку, він глухо задеренчав позаду вуха чарівника. Він верескнув і чимшвидше подряпався драбиною нагору слідом за іншими.

Стріли свистіли довкола них з усіх боків, коли вони вийшли на вузький місток, що тягнувся уздовж хребта «Безстрашного мандрівника». Двоцвіт ішов попереду, а радше біг пристрибуючи, що, вирішив Ринсвінд, було результатом довго стримуваного радісного збудження.

Зверху на корпусі корабля, у самому центрі, був великий круглий бронзовий люк із засувами навкруг нього. Троль з туристом стали навколішки і почали біля них поратися.

У серці бронзової риби, що гордо звалася «Безстрашний мандрівник», дрібний пісок тонкою цівкою струменів у дбайливо змайстровану чашу ось уже кілька годин. Тепер чаша була якраз достатньо наповнена, щоб, опустившись, зрушити з місця ретельно виставлену противагу, що, падаючи, висмикнула шуруп із хитромудрого невеликого механізму. Заскрипів ланцюг, починаючи потихеньку рухатись. Щось десь дзенькнуло...

Злива стріл вщухла. Юрба жерців і солдатів принишкла, прикипівши очима до корабля. Невеличкий схвильований чоловік проштовхався уперед і почав щось кричати.

— Що то було? — сказав Двоцвіт, схилившись над вентилем.

— Здається, я теж щось чув, — сказав Ринсвінд. — Слухай, — продовжив він, — ми погрожуватимемо, що зруйнуємо оцю штуку, якщо вони нас не відпустять, гаразд? Саме так ми і зробимо, правда?

— Так, — якось відсторонено відповів Двоцвіт. Він сів навпочіпки, облишивши гайку. — Готово, — сказав він. — Тепер він повинен злетіти.

Кілька дужих чоловіків, штовхаючись, лізли драбиною уверх на корабель. Ринсвінд упізнав серед них двох герпетонавтів. Вони мали при собі мечі.

— Я... — почав він.

Корабель гойднувся. Тоді, плавно і безкінечно повільно, він покотився по рейках.

У цей моторошний момент Ринсвінд помітив, що Двоцвіту з тролем вдалося зняти кришку люка. Металеві східці всередині вели у каюту під ним. Троль зник.

— Нам треба зійти з корабля, — прошепотів Ринсвінд. Двоцвіт подивився на нього з дивною блаженною усмішкою на губах.

— Зірки, — мовив турист. — Інші світи. Чорт забирай, усе безмежне небо повне світів. Місця, які ніхто не побачить. Окрім мене. — він ступив ногою через отвір на металеві східці.

— Ти геть схиблений, — глухо озвався Ринсвінд, намагаючись втримати рівновагу на кораблі, що починав розвивати швидкість. Він обернувся, почувши, як один з герпетонавтів, який перескочив з пускової вежі на заокруглений бік «Мандрівника» через досить велику прогалину між ними, якусь мить відчайдушно дряпав руками гладку поверхню у пошуках бодай найменшої опори та, не знайшовши нічого, зірвався і з криком полетів униз.

«Мандрівник» тепер уже рухався повним ходом. Дивовижна панорама відкрилася за головою Двоцвіта перед очима Ринсвінда — залите сонцем імлисте море та неймовірна Крайдуга, що сяяла заворожливими барвами на горизонті, мов кликала безумців йти на ризик до кінця...

Він також бачив купку людей, які перелазили через нижню похилу частину пускової платформи, витягуючи поперек шляху велику дерев’яну балку з надією на те, що корабель зійде з рейок до того, як майне через Край. Наїхавши на неї своїми колесами, корабель тільки добряче гойднувся, від чого Двоцвіт відпустив драбину і звалився вниз у каюту, люк зачинився сам собою, моторошно скреготнувши усіма своїми хитрими засувками, що одномоментно зачинилися. Ринсвінд кинувся вперед і почав гарячково їх смикати, скімлячи.

Море золотистої імли було тепер значно ближче. Та й сам Край, що скелястими кряжами обіймав арену, був приголомшливо близьким.

Ринсвінд підвівся на ноги. Тепер залишалось зробити тільки одне — що він, власне, і зробив. Чарівник дико запанікував, а тим часом ходова платформа корабля виїхала на невеличкий трамплін і — зблиснувши лускою, наче лосось, стрибнула в небо та й щезла поза Краєм.

Через кілька секунд почувся тупіт сотні малих ніжок — Багаж перемахнув через край світу, продовжуючи молотити повітря, а тоді пірнув у Всесвіт.

♦ КІНЕЦЬ ♦

Ринсвінд прокинувся і здригнувся. Він промерз до кісток.

Так ось воно як, подумав він. Коли ти вмираєш, то потрапляєш у холодне, сире, оповите імлою моторошне місце. Гадес[72], де скорботні душі Мертвих нескінченно марширують серед гнітючих мочарів, поміж мандрівних вогнів, що мерехтять непевно, полохливо — чекайте хвильку...

Безперечно, Гадес не може бути таким некомфортним? А йому було справді страшенно некомфортно. У нього боліла спина там, де її намуляла гілляка, його ноги й руки пекли там, де їх подряпали чагарі, а — судячи з того, як стугоніла його голова, недавно по ній бебехнуло щось важке. Якщо у Гадесі пропонують такі задоволення, тоді він справді пекельний — чекайте хвильку...

Дерево. Він зосередився на першому слові, що виринуло у його свідомості, і це було несподіваним досягненням, зважаючи на дзвін у вухах та спалахи світла перед очима. Дерево. Щось дерев’яне. Так, правильно. Гілки, галузки і таке інше. І Ринсвінд, який лежить на купі того мотлоху. Дерево. Мокре-мокрісіньке. Холодне біле марево навколо нього. І знизу теж. Оце вже дійсно було дивним.

Він був живий, дарма що вкритий синцями з голови до ніг, і лежав у гіллі невеликого колючого деревця в ущелині скелі, що виступала через піняву білу завісу, якою був Краєпад. Усвідомлення цього накрило його лавиною страху. Він здригнувся. Дерево у відповідь тихенько тріснуло.

Щось голубе невиразної форми пронеслося повз нього, занурилось на мить у бурхливі води, а випірнувши, зі свистом прилетіло назад і всілося на гілку біля голови Ринсвінда. Це була маленька пташка з чубком синьо-зеленого пір’я. Вона заковтнула дрібну сріблясту рибину, яку щойно зловила у Водоспаді, і тепер з цікавістю дивилась на нього.

Ринсвінд зауважив, що довкола було чимало подібних птахів.

Вони ширяли у повітрі, стрімко проносились біля самої поверхні води, тоді пірнали у бурхливий потік і раз по раз, здіймаючи фонтани бризок, виринали з іще одним трофеєм у дзьобі. Декілька з них сиділи на його дереві. Вони здавалися Ринсвінду коштовними прикрасами з дивними переливами. Він заворожено на них дивився.

Власне, він був першим з усіх людей дискосвіту, хто коли-небудь бачив барвистих край-рибалочок, крихітних створінь, які давним-давно унікальним чином призвичаїлися до життя на краю диска. Ще задовго до того, як крулійці збудували Окружність, ці птахи винайшли власний ефективний метод підтримання порядку на границі світу — як спосіб існування.

Їх, здавалося, зовсім не турбувала присутність Ринсвінда. На мить він з жахом уявив, як до кінця життя живе отут на дереві, між небом і землею, поїдаючи птахів (без термообробки і соусу) та ще ту рибу, яку вдасться вихопити з їхніх дзьобів, коли вони пролягатимуть повз.

Цього разу дерево гойднулося достатньо відчутно. Ринсвінд зарюмсав, відчуваючи, що потрохи сповзає назад, та все ж зумів ухопитися за гілку. От тільки раніше чи пізніше його зморить сон...

Краєвид довкола ледь змінився, мабуть, тому, що небо набуло бузкових відтінків. Висока фігура в чорному плащі з’явилась у повітрі біля дерева. Її обличчя ховалося під темним каптуром.

— Я ПРИЙШОВ ПО ТЕБЕ, — промовили невидимі уста. Це прозвучало важко, мов китове серцебиття.

Стовбур дерева знову загрозливо затріщав, і від шолома Ринсвінда відскочив камінець, що випав зі скелі разом із частиною коріння.

Смерть Власного Персоною приходив збирати свій врожай, коли вмирали чарівники.

— Від чого я маю померти? — запитав Ринсвінд.

Висока постать задумалась.

— ПЕРЕПРОШУЮ?

— Ну, я ж начебто нічого собі не зламав, а також не втопився, то від якої напасті я зараз помру? Смерть не може просто взяти і убити тебе; повинна ж бути якась причина, — пояснив Ринсвінд. На превеликий подив, він більше не відчував страху. Напевне, вперше за все своє життя він не боявся. Шкода тільки, що цей новий досвід, скидалося на те, буде нетривалим.

Смерть, схоже, придумав відповідь.

— ТИ МОЖЕШ ПОМЕРТИ ВІД СТРАХУ, — мовив каптур. У голосі все ще звучали похоронні нотки, проте він якось невпевнено затремтів.

— Не вийде, — з викликом сказав Ринсвінд.

— ПРИЧИНА, ЗРЕШТОЮ, НЕОБОВ’ЯЗКОВА, — сказав Смерть, — Я МОЖУ БЕЗ НЕЇ ОБІЙТИСЯ.

— Стій, так не можна! Це буде кримінальний злочин!

Фігура в темнім убранні зітхнула і відкинула з голови капюшон. Замість глумливого оскалу Смерті, який очікував побачити Ринсвінд, на нього дивилося бліде, напівпрозоре і досить стурбоване обличчя якогось демона, чи когось схожого.

— Номер не пройшов, еге? — сказав він пригніченим тоном.

— Ти — не Смерть! Тоді хто ти? — вигукнув Ринсвінд.

— Золотуха.

— Золотуха?

— Смерть не зміг прийти, — винувато сказав демон. — У Псевдополісі — велика пошесть. Йому довелося вийти на свій патруль вулицями. Тож сюди він послав мене.

— Хто ж тепер вмирає від золотухи! Між іншим, у мене є певні права. Я — чарівник!

— Гаразд, гаразд. Для мене це була можливість себе проявити, — сказав Золотуха, — але поглянь на це з іншого боку — якщо я вдарю тебе цією косою, ти будеш точнісінько таким же мертвим, як і тоді, коли б це зробив сам Смерть. Про це ніхто не знатиме.

— Як це — ніхто?.. Я знатиму! — обурився Ринсвінд.

— Якраз ти цього не знатимеш. Ти вже будеш мертвий, — цілком логічно заперечив Золотуха.

— Греби звідси!

— Воно-то так, — сказав демон, піднімаючи косу, — але чому б тобі не спробувати подивитися на речі з моєї точки зору? Для мене це завдання — дуже важливе, а ти не можеш не погодитися, що твоє життя — далеко не кутя з медом. Покращити його може хіба що реінкарнація... ох.

Похопившись, він прикусив язика, однак Ринсвінд вже наставив на нього свій палець.

— Реінкарнація! — збуджено вигукнув він. — Отже, те, що говорять містики — правда!

— Я не збираюся з тобою точити ляси, — сказав Золотуха роздратовано. — То була просто обмовка. Питаю востаннє — ти погоджуєшся померти чи ні?

— Ні! — чітко сказав Ринсвінд.

— Ну, як хочеш, — відповів демон і замахнувся косою. Вона просвистіла цілком професійно, та Ринсвінда там вже не було. Він був на кілька метрів нижче від свого попереднього місця, і ця дистанція весь час збільшувалася, бо гілка, за яку він тримався, вибрала саме той момент, щоб тріснути і відправити його у безперервну подорож до міжгалактичної затоки.

— Вернися! — заволав демон.

Та Ринсвінд не відповів. Він лежав на хмарині пузом донизу в потоках повітря, що стрімко рухалось йому назустріч, і вдивлявся в імлу — тепер вже значно рідшу.

Далі вона зникла, зовсім.

А внизу увесь Всесвіт привітно підморгував Ринсвінду. Тут був Великий А’Туїн — гігантський, замислений, понівечений нещадними метеорами. І маленький супутник диска. І далеке світло маяка, що був не чим іншим, як «Безстрашним мандрівником». Тут також були усі зірки, схожі на припорошені діаманти, розсипані на чорнім оксамиті, зірки, що вабили усіх, та обирали найсміливіших...

Уся Нескінченність чекала, щоб Ринсвінд зробив отой останній крок.

І він його зробив.

Хіба ж у нього був вибір?

♦ КІНЕЦЬ ♦

Примітки

1

В оригіналі «Big Bang», англійське «bang» (вибух) також є сленгом на позначення статевого акту. — Прим. ред.

2

Герпетолог — науковець, який вивчає герпетологію, науку про плазунів і земноводних, відповідно, космогерпетолог — науковець, який вивчає буття цих тварин, зокрема черепах, у космічному просторі. — Прим. ред.

3

Альбедо — коефіцієнт відображення світла чи радіації на поверхні небесних світил. — Прим. пер.

4

Давня міра довжини, що дорівнює приблизно 3 милям або 4,8 км на суші і 3 морським вузлам або приблизно 5,6 км у морі. — Прим. пер.

5

Тут, мабуть, варто відзначити форму і розвиток дискосвіту.

На диску, звичайно ж, є два головні напрямки: до Середини світу і до Узбіччя світу. Та оскільки сам диск обертається зі швидкістю один раз на кожні вісімсот днів (щоб, як вважає Рефорґуль з Круля, рівномірно розподілити вагу на своїх опорах — великих товстошкірих тваринах), існують і два менш істотні напрямки, цебто поправний, за сонцем, і супротилежний.

Враховуючи також те, що малесеньке сонце, навколо якого обертається диск, рухається по сталій орбіті — тоді як сам диск велично, неквапливо крутиться знизу, — неважко здогадатися, що рік на диску має не чотири, а вісім сезонів. Літо настає тоді, коли сонце сходить або заходить найближче до Узбіччя; зима ж настає, коли сонце сходить або заходить у точці на дев’яносто градусів убік довкола окружності.

Отож, у землях навколо Округлого моря рік починається у ніч Гуляння Кабанів, котиться через Весняне Буяння до середини свого першого літа (напередодні свята Дрібних Божеств), за яким вступає у Осіннє Благодення, а тоді досягає піврічного порога Зимової Холоднечі — Другої Зими (відомої як Зимовий Коловорот, позаяк саме тоді сонце починає підніматися по колу догори назустріч диску). Далі настає Друга Весна, а там уже й Друге Літо не за горами — і ось три чверті шляху означує Ніч Усіх Рогатих — одна-єдина ніч у році, коли, як каже легенда, усі відьми та вурдалаки сплять у своїх домівках. В цю пору опале листя кружляє морозними ночами аж до Другого Зимового Коловороту, в самому серці якого, наче коштовність у крижаній оправі, причаїлася друга ніч Гуляння Кабанів.

Слабке сонячне проміння не в змозі добре прогріти Осердя світу навіть влітку, а тому землі там завжди скуті морозом. Узбіччя якраз навпаки, — край сонячних островів, де всі дні без винятку — приємні.

На дискосвіті тиждень, звісно, має вісім днів, а спектр світла поділяється на вісім кольорів. Вісімка тут — узагалі надзвичайно важливе окультне число, і чарівник не повинен промовляти його за жодних обставин.

Чому все згадане вище влаштовано саме так — ніхто точно не знає, та воно певною мірою пояснює, чому тут, на диску, Богів не надто шанують, зате в усьому звинувачують. —Прим, авт.

6

Стандартна міра довжини, яка зазвичай відповідала ширині кроку, приблизно 30—49 дюймів або, відповідно, 75 см — 1 м. — Прим. пер.

7

Чужинець, очевидно, мав на собі окуляри. — Прим. ред.

8

Цей заклад фігурує у багатьох романах серії «Дискосвіт». Після реконструкції «Тріснутий барабан» (Broken Drum) буде відомий під назвою «Латаний барабан» (Mended Drum). — Прим. ред.

9

Вид дерева, що має власний інтелект; росте на територіях Агатійської імперії, де залишились ознаки первісної магії. Непроникний для чарів, тому його використовують для виготовлення магічних атрибутів. — Прим. пер.

10

Самоцвіти та коштовне каміння дискосвіту. — Прим. пер.

11

Півострів, розташований по сусідству з провінцією Регіґрід, «на задвірках світу», за словами сера Родеріка Пурдея, відомого у дискосвіті, хоч і не надто кмітливого мандрівника-дослідника. Найдалі, куди можна зайти, якщо рухатись Головним континентом у супротилежний бік. — Прим. пер.

12

Розташований на протилежному від Хапонії та Безіменного континенту боці диска: менший за розмірами, ніж ці масиви суші, однак урівноважує їх завдяки тому, що містить великі поклади золота та октирону — важких металів великої щільності. Контури Противажного континенту схожі на кому, «хвостик» якої сягає аж до верхівки льодової гори в Середині світу, на якій живуть його боги. — Прим. пер.

13

Невеликий гірський хребет, що простягається в супротилежному напрямку до Узбіччя з Анк-Морпорка до Округлого моря. Непевне місце для мандрівників, адже серед стрімких скелястих вершин у непролазних хащах живуть два клани гірників, що ворогують між собою і завжди готові втягнути випадкових відвідувачів у свої чвари. — Прим. пер.

14

Грошова одиниця Агатійської імперії, за розмірами більша, ніж золоті монети, що були в обігу на решті земель дискосвіту, однак її не надто високо цінять у країні походження, оскільки золото там вважається одним зі звичайних металів. — Прим. пер.

15

Міра ваги, що дорівнює 28,35 г. — Прим. пер.

16

Місце в Анк-Морпорку, на зразок майдану, де відбувався суд над порушниками законів; алюзія на давньоримський цирк, де відбувалися бої гладіаторів та інші громадські події. — Прим. пер.

17

Частина єдиного океану на диску, що простягається від Герджену та Кавових островів до Противажного континенту; включає Мітоські та Тробійські острови. — Прим. пер.

18

Сумнозвісна в’язка речовина, яка має приблизно ті ж властивості, що й сипучі піски на теренах Круглого світу. — Прим. пер.

19

Міфічна істота, гібрид гнома і троля, яка складається переважно з болота і, меншою мірою, з каменю. — Прим. пер.

20

Гірський масив, що утворює півострів довкола Китової бухти. — Прим. пер.

21

Міст в Анк-Морпорку, відомий своєю вартою — вісьмома кам’яними гіпопотамами, які, згідно з переказами, покинуть свої пости і втечуть, коли місту загрожуватиме справжня небезпека. — Прим. пер.

22

Міра довжини, що відповідає 22,86 см. — Прим. пер.

23

Найбільший, вкритий бруківкою майдан у Анк-Морпорку. — Прим. пер.

24

Міра довжини, що дорівнює 3 футам або 91 см. — Прим. пер.

25

«Octavo» — книга, що містить Вісім Великих Заклинань, які Творець використав для створення Дискосвіту. Цікаво, що «in octavo» — це назва справжнього книжкового формату (восьмої частини друкарського аркуша), який колись використовували. — Прим. ред.

26

Гримуар або книга тіней — особистий щоденник мага, що містить заклинання та різні чаклунські рецепти і описує його повсякденну магічну практику. — Прим. пер.

27

Міра довжини, що становить 12 дюймів або ж 30,48 см. — Прим. пер.

28

Країни, розташовані на далеких околицях Головного континенту, що омивається водами Поправного океану, — отож, на думку Ринсвінда, є найбезпечнішим місцем, куди можна втекти від всевидючого ока Патриція. — Прим. пер.

29

Метафорична назва Агатійської імперії, зважаючи на велику кількість покладів золота у її надрах. — Прим. ред.

30

Смерть у Террі Пратчетта — чоловічого роду, хоч це може бути трохи незвичним українському читачеві. — Прим. ред.

31

Рослина, поширена на острові Троб, цілком ймовірно — далекий родич ріпи. — Прим. пер.

32

Невелике місто на досерединному узбережжі Округлого моря, що лежить за 30 ліг (145 км) від Анк-Морпорка; за давніх часів — квітуче місто, з чудовою бухтою, яка тепер майже повністю замулена. — Прим. пер.

33

Істота з грецької міфології, лісова німфа; пов’язана зі своїм деревом нерозривними узами, оскільки народжується і вмирає разом з ним, — цим вона відрізняється від звичайних дріад, які є просто сутностями, духами дерева. — Прим. пер.

34

Очевидно, у дискосвіті існують різні види гномів, оскільки деякі з них зуміли адаптуватися до появи людей і з’являються у наступних книгах серії. — Прим. пер.

35

В тексті оригіналу гра слів, пов’язана зі схожим звучанням «eight» (вісім) та «ate» (з’їдений), тож «or you’ll be eight alive» українською можна перекласти «або ж тебе з’їдять живцем». — Прим. пер.

36

В оригіналі гра слів, «cantrap» дослівно означає «бляшана коробочка-пастка», «cantrip» — «чари, заклинання». — Прим. пер.

37

Алюзія на тропічні ліси — rainforests. Сама ж назва, як припускають, походить від Wonderland, Країни Див із книги Льюїса Керолла «Аліса в Країні Див» (хоча цей твір особисто Террі Пратчетту, як він сам казав, не подобався). Іншою версією походження цього екзотичного топоніма є назва одного з прадавніх мегаконтинентів Ґондвана, Gondwanaland — адже у Дискосвіті також задокументовані переміщення континентів, наприклад Панґоли. — Прим. пер.

38

Громова стріла — поетична назва мінералу фульгуриту. — Прим. пер.

39

Гримуар або книга тіней — особистий щоденник мага, що містить заклинання та різні чаклунські рецепти і описує його повсякденну магічну практику. — Прим. пер.

40

Музей, що зберігає цікаві біологічні види, музей цікавої природничої історії. — Прим. пер.

41

Персонаж ірландського фольклору, дух жінки, яка, за легендою, з’являється біля будинків приречених на смерть і своїми стогонами та плачем віщує їхню погибель. — Прим. пер.

42

Фантастичні тварини, подібні до барсів, проте відрізняються від них кількістю кінцівок та мають особливе хутро восьмого кольору веселки. — Прим. пер.

43

Очевидно, алюзія на цитату з Книги пророка Ісаї, 2:4: «і перекують мечі свої на орала, і списи свої — на серпи: не підніме народ на народ меча, і не будуть більше вчитися воювати». — Прим. пер.

44

Англійське «wyrm» — міфічна істота, яку зазвичай зображають як великого рогатого змія у фольклорі азіатських країн або як крилатого вогнедишного ящера — у європейських. Їй приписують певні магічні чи духовні якості. А з німецької «berg» — гора, пагорб. Відповідно, Вірмберґ (Wyrmberg) — гора, в якій живе дракон, його лігво. — Прим. пер.

45

Одиниця вимірювання сили заряду магічного поля в дискосвіті. — Прим. пер.

46

Ім’я Кодіс, очевидно, походить від «codices», множини латинського іменника «codex» — переплетеної книги, і часто використовується для позначення давніх рукописів. Кодіс з Химерії — герой-варвар, якому приписують славні подвиги, що ввійшли в історію, в тому числі знищення останнього болотяного дракона — за іншою версією останнього благородного дракона. Химерія (Chimeria) — алюзія на Кімерію, батьківщину Конана — героя твору Р. Е. Говарда, та химеру, істоту з класичної міфології, чию назву сьогодні часто вживають на позначення ілюзорного, неіснуючого. — Прим. пер.

47

Серіфат Хапонія — країна на узбережжі Округлого моря, також назва відповідного континенту. Серіфат — це імперія з потужними військовими та економічними ресурсами; традиційно вважається ворожою наймогутнішій державі на Округлому морі Анк-Морпорку. Незважаючи на це, багато хапонійців емігрували до Анк-Морпорка, привнісши певні самобутні елементи в його культуру. За типом ландшафту країна — переважно пустеля, де типовими засобами пересування є верблюди та чарівні килими. Тому джунглі Хапонії — метафоричний опис нетрів великого людного міста, у яких поєднуються краса, розкіш, небезпека і магія. — Прим. пер.

48

Викладач фінансів та кредитування у Фест Пеларґіку, премудра голова і взагалі вельми поважна особа, позаяк навчив Двоцвіта магії чисел. В оригіналі його ім’я — Ninereeds, що буквально означає «дев’ять стебел», тому для його перекладу було доречно використати народну назву оману високого — дев’ятисил. — Прим. пер.

49

Властивість драконів Вірмберґу матеріалізуватися силою думки дає можливість зробити висновок про їхню електромагнітну (фотонну) природу. Отож чим далі вони перебувають від «джерела сили», тим слабшим стає їхнє власне електромагнітне поле і здатність долати гравітацію. — Прим. пер.

50

Міра довжини, що дорівнює 6 футам, приблизно 1,8 м. — Прим. пер.

51

Перший у світі промисловий реактор, побудований у Великобританії. — Прим. пер.

52

«Trans World Airlines» — велика американська авіакомпанія, що існувала з 1924 до 2001 року, а згодом перейшла у власність «American Airlines». — Прим. пер.

53

Грецькою daktylos — палець руки чи ноги; Дактилос — умілець, майстер на всі руки. — Прим. пер.

54

Вигадана назва (від грец. chelone — черепаха та nautes — мореплавець) на позначення мандрівників у міжзоряний простір, що вивчають природу світів, які несуть на спинах черепахи. — Прим. пер.

55

В оригіналі ця фраза «the ocean will provide» апелює до стихії води як до могутньої вищої сили, за аналогією до ідіоми «the Lord will provide», «буде день, буде й хліба кусень».— Прим. пер.

56

Традиційне дерев’яне арабське, індійське чи східно-африканське судно з однією чи двома щоглами, трикутними вітрилами та корпусом, у якому дошки скріплені мотузками чи ременями. — Прим. пер.

57

Тут автор використовує непередавану гру слів: Край диска оточує т. зв. «Circumfence», тобто «довкружний паркан» (скорочено «Fence», Огорожа) — що співзвучне з власне окружністю «Circumference». Це також непряме посилання на біблійну мудрість з Книги Екклезіаста, 1:7: «Всі ріки течуть у море, але море не переповнюється: до того місця, звідки ріки беруть початок, вони й повертаються, і так без кінця». — Прим. пер.

58

«Ghlen Livid» — алкогольний напій з країни Двоцвіта. Алюзія на різновид шотландського віскі «Glenlivet», названого за місцем, де його виготовили, дослівно — «долина Ливет». — Прим. пер.

59

Провінція розташована в найвіддаленіших узбічних землях Головного континенту і відома як одне з небагатьох місць, де ростуть і культивуються зворотнорічні види рослин, такі як вулоський горіх, вино з якого є одним із найдорожчих і популярних товарів експорту в Агатійську імперію. — Прим. пер.

60

Черевний щит, нижній панцир на тілі черепахи. — Прим. пер.

61

В тексті оригіналу фраза «І fell off the edge» вжита як гра слів: буквально — зірватися зі скелі (впасти з краю виступу) і метафорично — від ідіоми «fall off the edge of the world» означає «піти у небуття». В цьому випадку «Edge» — це грань, межа між світами, перехід від однієї форми життя до іншої. — Прим. пер.

62

Вид чарів, які концентрують розсіяну в просторі енергію і спрямовують її на матеріалізацію речей; названі за магом-винахідником.— Прим. пер.

63

Фатом або морський сажень — британська міра довжини, що дорівнює 1,83 м. — Прим. пер.

64

Надзвичайно небезпечний магічний пристрій на кшталт чарівної палички, до якого в Невидній академії ставилися дуже негативно. Принцип його дії достеменно невідомий —вочевидь, його застосування не тільки фізично знищувало жертву, але й усі її минулі та майбутні втілення. — Прим. пер.

65

Один із регіонів диска, де живуть чорношкірі люди; клімат стабільно вологий і жаркий, з великою кількістю опадів та багатою флорою і фауною, як у країнах екваторіального поясу. — Прим. пер.

66

Стародавня грецька або римська військова галера з трьома рядами весел. — Прим. пер.

67

Невелике, швидкісне три- або чотирищоглове морське вітрильне судно, на якому іспанці й португальці подорожували в 15—17 ст. — Прим. пер.

68

Трьох-п’ятищоглове, іноді шестищоглове морське вітрильне судно з косими вітрилами на всіх щоглах, окрім носової. — Прим. пер.

69

Велике купецьке озброєне судно, поширене в 14—17 ст. у Європі. — Прим. пер.

70

Назва запропонованого деякими вченими хімічного елемента з атомним числом нуль, антиматерія, яка гіпотетично існує в ядрах зірок; у художній та науковій фантастиці здебільшого вживається на позначення матерії у фазі найбільшої густини, яка складається з самих нейронів. Цією метафорою Террі Пратчетт не лише наділяє Смерть безшелесним, нематеріальним голосом, але й має на увазі його байдужу, «нейтральну» інтонацію. — Прим. пер.

71

Чаклуни, які спеціалізуються на чорній магії. — Прим. пер.

72

Аїд або Гадес — в давньогрецькій міфології верховний бог підземного царства мертвих, а також назва самого царства. За уявленнями давніх греків, царство вічного мороку розкинулося десь на краю світу або під землею; в інших міфах Аїд (Гадес) розташований за річкою Океаном; в християнстві асоціюється з пеклом. — Прим. пер.

Content

Террі Пратчетт
Колір магії

Колір магії пролог

Колір магії

Місія восьми пролог

Місія восьми

У лігві дракона

На краю світу

Примітки