Рута Богдан

Тримай мене міцно

— Цікавий екземпляр. 16 сторіччя, Західна Європа. Німецькою мовою. Книга Влади.

Богдана, студентка магістратури Львівського національного університету, задумливо дивилася на великий старий фоліант, який вона тримала в руках. Вона вже місяць вивчала у запаснику різні раритети, але такий екземпляр їй ще не траплявся. Дівчина відкинула з плечей за спину довге лискуче каштанове волосся і відірвала від книги великі світло-карі очі. Раптом вона здригнулась і ледь не впустила фоліант додолу.

— Обережно!

Хлопець, що стояв поряд, швидко підхопив його, але Богдана вчепилася у книгу.

— Що з тобою? — він занепокоєно розглядав її обличчя.

— Не знаю, щось у голові запаморочилось.

Василь забрав у Богдани фоліант.

— Давай потримаю.

— Добре. — Богдана неохоче віддала книгу. — Я, мабуть, уже піду. Сьогодні ще стрибаю з парашутом. Ти не будеш?

— Ні, сьогодні не зможу. Є ще деякі справи. Я тебе проведу.

Василь обережно поклав фоліант на полицю до інших раритетних видань і повернувся до Богдани. Вона уважно слідкувала за його рухами, проводжаючи книгу задумливим поглядом. Василь був аспірантом, писав дисертацію і працював у запасниках з різними раритетними виданнями. Вони познайомилися цього року, коли Богдана почала працювати у запаснику. Крім захоплення історією їх поєднувало спільне хобі — парашутний спорт.

Василь і Богдана разом вийшли із запасника і неспішно покрокували через дальню залу. Богдана в котрий раз розглядала експонати, намагаючись уявити їх колишніх хазяїв, та придумуючи, як і чому всі ці предмети опинилися в музеї. У залі біля дзеркала стояв її улюблений експонат — крісло Сатани — зроблене з чорного дерева, прикрашене дивними фігурами та різьбленням. Але найголовніше — це його форма. Такого вона ніде не бачила. Голова, крила, хвіст. Дракон неначе зібрався злетіти… Богдана застигла перед кріслом.

— Це останнє. Скоро всі вони будуть разом. І тоді ніщо вже нас не врятує!

Богдана здригнулася від несподіванки. Вона швидко оглянулася. Біля крісла стояв дивний чоловік у чорному костюмі, тримаючи руки над головою дракона.

— Пробачте, ви про що? — не втрималася Богдана.

— А ви хто? — запитав чоловік. Його слова різко застукотіли по паркетній підлозі.

— Я студентка, вчуся у магістратурі. А тут вивчаю давні артефакти. А ви, пробачте, хто?

Чоловік пильно подивився на Богдану. Несподівано вона побачила, як над його головою з’явилася темна хмара.

— Ти одна із них. Я це відчуваю.

— Та про що це ви? Із кого із них? Із студентів?

Богдана здивовано розглядала темну фігуру співрозмовника.

— Вони скоро прийдуть по тебе. Ти маєш бути готова.

Його блакитні, майже прозорі очі неначе поглинали її. Вона струсонула головою, щоб прийти до тями.

— Що це ви таке верзете? До чого готова? Нічого не розумію.

Раптом незнайомець різко повернувся і покрокував із зали. Богдана провела його здивованим поглядом.

— Якийсь ненормальний. Про що це він?

Василь пильно подивився на Богдану.

— Не маю уявлення.

Богдана уважно роздивлялася крісло.

— Дивний усе ж таки цей раритет. Ніяких документів про те, звідки така рідкісна річ узялася в музеї, немає. І енергетика у нього дуже темна.

Богдана обійшла крісло, оглядаючи його з різних боків. Дівчина провела рукою по дивовижному орнаменту на спинці і відчула сильне бажання сісти у крісло. Вона зробила над собою зусилля і відійшла на декілька кроків убік.

— А ти віриш у легенду про нього? — задумливо промовила вона.

— Як можна вірити легенді, це ж не історично підтверджений факт, а просто чиїсь оповідки, — знизав плечима Василь, вдивляючись у чудернацький орнамент.

— Ні, все ж таки кожна легенда має під собою певне підґрунтя. Ось тільки треба з’ясувати, яке саме.

— Ти вже запізнюєшся, — нагадав їй Василь.

В його голосі чомусь прозвучало роздратування.

— Так, ідемо.

Богдана ще раз пильно подивилася на крісло, потім вийшла із зали. Хлопець швидко крокував услід за нею.

* * *

Промені сонця, що заглядали крізь ілюмінатори, блимали на підлозі, сплітаючи тіні у дивовижних візерунках. Літак нарешті набрав потрібну висоту, і парашутисти приготувалися до стрибка. Богдана, як завжди, підійшла до дверей перша.

— Ну що, з Богом! — сказала вона.

Дівчина посміхнулася і підморгнула іншим парашутистам.

— Удачі! — почула вона у відповідь, проте її свідомість була вже там, у прозорій глибині неба.

— Перший пішов!

Богдана вистрибнула. Довгоочікуване відчуття свободи звично увірвалося в мозок, наповнило її всю, перелилося через край і змило нудотну буденність, яка залишилася там, у іншому вимірі.

— Привіт, друже! — закричала Богдана вітру.

— Привіт! — відповів вітер і поцілував темні хвилі її волосся.

— Я щаслива! — почули хмари і привітно помахали дівчині у відповідь.

Але вже час повертатися. Вона розкрила парашут. Ще декілька хвилин у небі, і її ноги знову відчули землю. Навколо один за одним приземлялися інші парашутисти. Богдана розпрямилася, і раптом перед її очима нізвідки з’явився незнайомий чоловік років шестидесяти, у гуцульській вишитій жилетці. В руках він тримав палицю. На пальці у яскравих променях виблискував старовинний перстень. Чоловік декілька секунд пильно дивився на Богдану і так само несподівано зник. Богдана оторопіло застигла на місці. До неї підійшов інструктор.

— Як ти? — у його голосі почулося занепокоєння.

— Все нормально.

Струснувши головою, дівчина нарешті опанувала себе і почала знімати парашут. Вона на повні груди вдихала п’янкий аромат розпашілих від спеки лугових трав, насолоджуючись відчуттям свободи, яке наповнювало її, як і завжди, після стрибка. Потім вона повільно пішла по траві, роздумуючи над побаченим.

* * *

Яскраво світило сонце, і чудовий аромат духмяної трави наповнював груди Данила. Він сидів у ямі, тримаючи в руці одну із знахідок. У сліпучих променях перед ним виблискували чудернацькі старовинні персні та залізні амулети у формі кола.

— Цікаві знахідки. Тобі знову пощастило. Везучий ти.

Данило підняв голову і побачив колегу, що схилився над краєм розкопки.

— Та ні, просто випадок, — посміхнувся Данило.

— Не знаю, що за випадок, але чомусь він постійно тільки у тебе трапляється. Я у свої тридцять ще майже нічого путнього не знайшов, а ти у свої 25 вже лабораторією керуєш.

Данило підняв амулет вище, щоб краще його роздивитися, і раптом позаду колеги побачив над ямою чоловіка років шестидесяти, у гуцульській вишитій жилетці. В руках він тримав палицю, а на його пальці у променях сонця яскраво блимав незвичайної форми перстень. Чоловік уважно спостерігав за Данилом. Потім раптово зник. Данило опустив амулет і замислено подивився перед собою. Думки його були десь далеко.

— То ти коли назад до лабораторії збираєшся? — голос колеги повернув Данила до реальності.

— Завтра. Треба усе занести до реєстру та класифікувати. Залишишся замість мене, проконтролюєш, щоб усе закінчили, як слід. Я на вас чекатиму.

— Добре.

Данило піднявся наверх і приклав руку до очей. Відчуття безмежності степу та свободи наповнило його груди. Вітер стиха колихав траву. П’янкий аромат заповнював мозок…

* * *

По лісовій стежці неквапно крокувало двоє чоловіків. Один із них — той самий, якого бачили Богдана та Данило. В руках він, як і тоді, тримав палицю, а на його пальці виблискував старовинний металевий перстень. Поряд із ним ішов високий кремезний темноволосий чоловік років сорока. В руках у нього була мисливська рушниця. Він працював лісником і якраз обходив свою територію, перевіряючи, чи все так, як мало бути.

— Ну що, Божедаре, ти усіх бачив? — запитав молодший.

— Ще ні.

— І коли ти їх повідомиш?

— Скоро.

— Поквапся, ти ж знаєш, що в нас обмаль часу.

— Ти це мені кажеш, Захаре?

— Ну ти ж не квапишся, — посміхнувся Захар і зазирнув у темні глибокі очі Божедара.

— Ще є трохи часу.

Божедар зупинився і турботливо прибрав убік гілку, що звисала прямо над його головою.

— А четверта знає, що володіє даром? — сині очі Захара стали серйозними.

— Ні.

— То як вона буде четвертою силою? У нас обмаль часу, ти сам казав.

— Її навчить третій. Так сказали духи пращурів.

— А про того, хто шукає книгу, щось сказали? — поцікавився Захар, спостерігаючи, як білка стрибала у гілках, несучи щось їстівне у лапках.

— Він сам не зможе все зробити.

— То буде шукати помічника.

— Так, буде.

— Ми маємо перешкодити. Треба поспішати.

— Так, через декілька днів. Будь готовий, — сказав Божедар.

— Я вже давно готовий.

Раптом вдалині почувся жіночий голос.

— Захаре! Ти де?

— Софія кличе, маю йти, — промовив лісник. — Бувай!

— Бувай!

Захар оглянувся на Божедара, але того вже не було поряд. Лісник вийшов на галявину. Йому назустріч швидко йшла гарненька жінка років тридцяти.

— Захаре, іди швидше, а то обід захолоне! Я щойно принесла.

— Дякую! Вже йду!

Софія і Захар попрямували через галявину до сторожки лісника.

Жінка прослизнула у двері. Захар злегка нахилив голову, щоб не зачепитися за одвірок. У кімнаті вже був накритий стіл. У глиняному посуді — борщ, пампушки, смажена риба. Пахло свіжоспеченим хлібом.

Захар поставив рушницю в куток і сів за стіл. Він перехрестився на ікону, промовив коротку молитву та відламав від буханця великий шмат. Повільно, з насолодою відкусив хліб та зачерпнув дерев’яною ложкою борщ. Софія сиділа навпроти, підперши рукою щоку, і турботливо спостерігала за братом.

— Одружитися тобі треба. Скільки можна отак жити відлюдником?

Захар невдоволено зиркнув поверх тарілки.

— Знов за рибу гроші. Ну що ти все про одруження. Як прийде час, одружуся. Поки мені достатньо твоєї родини. Двоє племінників, твій чоловік — що ще потрібно для щасливого життя?

— Своїх би діточок тобі вже.

— Будуть ще, не хвилюйся.

— А їжу я так і буду тобі кожен день носити?

— То не носи, я сам можу приготувати.

— Атож, знаю я, як ти приготуєш. Будеш корінцями харчуватися.

— Корінці дуже корисні, — відбивався Захар, з насолодою запихаючи шматок риби до рота.

— Так, коли немає нічого іншого.

Захар закінчив їсти, витер руки серветкою і піднявся.

— Дякую, люба сестричко! Що б я без тебе робив!

— На здоров’я!

— Ну, я пішов. Мені ще одну ділянку треба оглянути.

Він узяв рушницю і рушив до дверей.

— Будь обережний!

— Добре! Бувай! — сказав Захар.

— Хай щастить! — відповіла Софія і перехрестила його у повітрі.

Вона декілька хвилин стояла замислена, потім почала швидко збирати посуд.

* * *

Промені сонця виблискували на стінах та підлозі, рухаючись у сріблястому танку.

На ліжку в невеликій затишній кімнаті лежала дівчинка років семи. Вона спостерігала за дивним танком, уявляючи себе одним із чарівних променів. Раптом двері відчинилися, і на порозі з’явилася її мати, висока ставна жінка років тридцяти. Темно-руде густе волосся спускалося нижче плечей, яскраво-зелені очі ніжно дивилися на доньку. У руках вона тримала склянку з водою.

— Випий, люба, і живіт одразу перестане боліти.

— Мамусю, ти її замовила? — запитала Даринка.

Її блакитні оченята насилу відірвалися від казкового танка.

— Звичайно, як завжди.

Марія усміхнулася та присіла на краєчок ліжечка. Дівчинка з насолодою випила воду.

— Смачно, — сказала вона і віддала склянку.

— Так, вода — це життя, — відповіла Марія.

— А коли ти й мене навчиш замовляти?

— Ти вже багато чого вмієш. Скоро і замовлянь навчишся.

— Швидше б.

Марія посміхнулася, обняла Даринку і погладила її по голівці. До кімнати зайшла бабуся Іванна. Марія підняла на неї очі.

— Мамо, мені вже час. Запізнююсь.

— То поспіши. Я посиджу з Даринкою. Ти випила ліки? — запитала вона дівчинку.

— Аякже! Смачно було!

— Чудово, люба!

Марія підхопилася з ліжка.

— Ну все, я побігла, повернуся увечері. Бувайте!

Вона поцілувала Даринку та Іванну і вийшла. Іванна сіла поряд із Даринкою та обняла її.

— Бабусю, а розкажи про наш рід.

— Я вже стільки разів розповідала, ти напам’ять знаєш, — посміхнулася жінка.

— Ну то й що, мені подобається слухати, ти так гарно розповідаєш.

Іванна замислилась, потім перевела задумливий погляд на Даринку.

— Ну добре, слухай. Всі наші пращури жили в Україні. Рід наш дуже-дуже давній. Ще в ті часи, коли люди вірили у великого бога Ярила, жили наші пращури. Тоді люди багато воювали. І от одного разу наш пращур, гарний та сильний чоловік, був поранений. Його привезли додому, але рана довго не заживала. І тоді його дружині наснився сон. До неї прийшла уві сні гарна жінка, одягнена у блакитне, неначе сяюче, вбрання, і звеліла набрати води із трьох джерел. А потім сказала їй замовляння, яке треба промовити над тією водою і після цього дати ту воду випити чоловікові. Прокинувшись, жінка так і зробила. І її чоловік одужав. От із тої пори у нашому роду всі жінки народжуються знахарками.

Даринка мрійливо подивилася на промені, що виблискували на стіні.

— Я теж буду гарною знахаркою! Я буду добре навчатися!

— Так, люба, ти будеш чудовою знахаркою!

Іванна обняла та поцілувала Даринку.

Фантастичні тіні на стінах та підлозі продовжували рухатися у своєму казковому танку…

* * *

Промені миготіли і блимали, гаптуючи стіну дивовижними візерунками, стрибаючи з полотна на полотно та наповнюючи уяву чудернацькими образами. Люди ходили по галереї, повільно переміщуючись уздовж стін та роздивляючись картини.

Марія стояла біля однієї із картин та розмовляла з власницею галереї Катериною, своєю давньою подругою. Несподівано погляд Марії вихопив із натовпу дивну постать чоловіка років шестидесяти, одягненого у вишиту сорочку та полотняні штани, з палицею у руці. Його чорні очі пильно дивилися на неї. Раптом сонячний промінь впав на його перстень. Він зблиснув, наче вогник, і Марія на секунду замружилась. Коли вона відкрила очі, чоловіка вже не було. Жінка розгублено шукала його очима, оглядалася, намагаючись спіймати мить, яка невтримно вислизала від неї, але все марно…

— Агов, Маріє, ти мене чуєш?

Марія, зненацька вихоплена з паралельної реальності, розгублено повернула голову.

— Що?

— Я кажу, він хоче купити твою картину «Польові квіти».

Марія вже майже повернулася з іншої реальності. Ще одне зусилля.

— А, чудово! А хто він? Ти про нього щось знаєш?

— Знаю тільки, що приїхав із Німеччини, має там власний маєток. Неначе дворянського роду чоловік. Непростий, коротше кажучи. Дивися, не впусти можливість познайомитися.

— Ти ж знаєш, я не полюю за чужими грошима і титулами, — сказала Марія. У її зелених очах промайнула посмішка.

— А раптом прийде кохання?

— Ну от як прийде, тоді буду думати, що з цим робити.

— А ось і він.

Марія подивилася у той бік, куди показувала Катерина. Доволі симпатичний чоловік середнього віку, у темному костюмі та білій сорочці, пробирався до них крізь юрбу.

— Доброго дня! — сказав він.

Низький голос з легким акцентом. Приємна усмішка. Холодні сірі очі.

— Доброго дня! Рада вас бачити! — відповіла Катерина і граційно простягла руку для привітання.

— Навзаєм! — промовив чоловік.

Він злегка нагнувся і поцілував руку.

— Познайомтесь — це Марія. А це Лео.

Марія простягла руку, Лео поцілував її та підняв на жінку очі. Несподівано їй стало якось незатишно.

— Дуже приємно! — сказала Марія і зіщулилась.

— Давно мріяв познайомитися з вами. Ви не тільки чудовий художник, але і дуже гарна жінка.

— Дякую!

Він перевів погляд на Катерину.

— То коли я можу забрати картину?

— Коли вам буде зручно.

— Завтра я пришлю по неї свого менеджера.

— Добре, я чекатиму.

Він подивився на Марію. Сіро-сталевий погляд. Вона відчула, як раптом сильний холодний вітер овіяв її обличчя, хоча у галереї не було протягів.

— Пані Маріє, у мене є одна мрія, і ви могли б її здійснити, — сказав Лео і глянув на неї.

Вона мимоволі здригнулася від холоду.

— Я? Яким чином?

— Я завжди хотів подивитися, як народжується справжнє мистецтво. То чи не дозволили б ви побувати у вас у студії та бути присутнім на ваших замальовках з натури?

Ввічлива посмішка з’явилася на її гарних вустах.

— Добре, буду рада допомогти здійснити вашу мрію. Приходьте завтра. Катя дасть вам адресу.

— Я вам дуже вдячний! Ви добра фея! А зараз я маю йти. Бувайте!

— Бувайте!

Лео вклонився і пішов до виходу.

— Ну як враження? — запитала Катерина.

Марія намагалася зібрати докупи свої відчуття.

— Симпатичний. Але я відчуваю якусь дивну ауру навколо нього.

— Не придумуй. Гарний чоловік, і не бідний.

«Адже вона дійсно бажає мені найкращого».

— Добре, я подумаю, — сказала Марія. — А то ти не відчепишся.

Їх дзвінкий сміх розчинився у натовпі.

— Просто я хочу, щоб у тебе все було добре не тільки в роботі, а і в особистому житті, - відповіла Катерина.

— Дякую, мені приємно, що ти за мене переживаєш, — посміхнулася Марія і з любов’ю подивилася на подругу.

* * *

Теплий легкий вітерець лагідно торкався обличчя, колихав фіранки, тихо муркотів неспішну пісню. Троянди кивали у такт мелодії та щасливо посміхалися. Раптом у цей затишний казковий світ увірвався вхідний дзвінок. Марія відійшла від вікна і відчинила двері. На порозі стояв Лео з величезним букетом троянд.

— Доброго ранку! — сказав він і посміхнувся.

— Доброго ранку! Рада вас бачити.

Вітерець несподівано перестав співати свою пісню. Лео простягнув букет.

— Це для вас!

— Дякую! Вони дуже гарні!

— Не настільки, як ви, — відповів Лео.

Марія посміхнулася.

— Будь ласка, проходьте! — сказала вона. — Почувайтеся, як удома!

Лео повільно пройшов до вітальні, роздивляючись навкруги. Марія взяла вазу і поставила у неї троянди.

— Яка незвичайна кімната! — промовив Лео. — Все таке нетривіальне. Інтер’єр завжди розкриває характер свого власника.

Марія поглянула на нього, але холодні сірі очі не пускали її вглиб. За ними вона ніяк не могла роздивитися його внутрішню сутність, хоча зазвичай вона робила це з першого разу, як тільки зазирала людині в очі. Дивний чоловік. Незвичайний.

— І що він вам розповів про мене? — поцікавилася Марія.

— Ну, наприклад, що ви дуже творча і неординарна особистість. Хоча про це мені вже давно розповіли ваші картини.

Несподівано почулися швидкі кроки, і до кімнати влетіла Даринка. Раптом вона різко зупинилася і підозріло подивилася на Лео. Марія підійшла до Даринки та обняла її за плечі.

— Познайомтеся — це моя дочка Даринка.

— Яка гарна дівчинка! Привіт!

Даринка притулилася до Марії і мовчки втупилась у чоловіка.

— Даринко, чому ти не відповідаєш на привітання? — лагідно запитала жінка, пильно вдивляючись у обличчя доньки.

— Доброго ранку! — відповіла дівчинка. Її великі блакитні оченята роздратовано дивилися на незнайомця. Раптом Даринка побачила троянди. Вона обняла Марію і спідлоба подивилася на Лео.

— А мама більше любить польові квіти.

— Дуже шкода, що я не спитав про це завчасно.

— Троянди дуже гарні! — сказала Марія і мило посміхнулася чоловікові.

Лео підійшов до Марії трохи ближче.

— То чи пощастить мені сьогодні зазирнути у ваш творчий процес? Чи ви передумали? — запитав він.

— Звичайно, пощастить. Я зазвичай дотримую обіцянки. Прошу.

Марія поцілувала Даринку, потім підійшла до столу, взяла палітру та мольберт.

— Дозвольте вам допомогти, — промовив Лео і забрав у неї мольберт.

— Дякую! — Жінка подивилася на доньку. — Слухайся бабусю, люба! Я ненадовго!

— Добре, мамусю! — пухкі рожеві губки ніжно посміхнулися мамі.

Марія і Лео вийшли з будинку. Даринка підскочила до столу, вийняла із вази троянди і викинула їх у відчинене вікно. Теплий легкий вітерець ніжно огорнув її миле личко та світлі коси і знову заспівав свою тиху пісню.

* * *

Марія та Лео ішли по квітучому лугу. Пташиний спів завмер десь у його глибині. Запашні трави неначе застигли в німому здивуванні. Навіть комахи не порушували цієї безмовності природи. Тиша поглинула її.

— То ви одна виховуєте доньку?

Марія здригнулася від несподіванки. В його погляді була неприхована цікавість. Її очі інстинктивно замружились.

— Разом із моєю мамою.

— Вибачте, що запитую… Ви розлучена?

— Ні. Я вдова.

— Пробачте.

— Нічого.

Марія зупинилася. Вдалині було видно річку.

— Ось це місце. Воно особливе. Таке дивовижне повітря.

Лео поставив мольберт і теж почав роздивлятися навкруги.

— Так, гарне місце. — погодився він. — Ви любите природу?

— Дуже. Вона чудодійна. Дає мені сили. Я тут неначе відроджуюсь.

Вода у річці так виблискувала, аж очам було боляче.

— Обожнюю воду, — сказала Марія. — Люблю на неї дивитися. Вона — це саме життя.

Лео став обличчям до Марії трохи навкіс від мольберту, щоб не заважати, і уважно спостерігав за жінкою. Вона почала малювати. Марія дивилася вперед, потім опускала голову і замальовувала побачене. Темно-руді з мідним відблиском хвилі волосся струменіли по її плечах, падали на чоло. Вона чергового разу підняла очі і раптом завмерла. Марія побачила перед собою того ж самого чоловіка у гуцульській жилетці. Вона відчула, як його погляд із кожною секундою все глибше і глибше поглинав її. Дивовижний перстень виблискував у променях сонця так яскраво, що Марія мимоволі на мить прикрила повіки. Лише на мить. Але чоловік уже зник. І марно було шукати його тут, серед цієї німої тиші.

— Що сталося? Чому ви так злякано дивитесь? — у голосі Лео почулося збентеження.

— Ні, нічого. Просто здалося.

Марія ще декілька хвилин стояла, замислившись. Потім знову взялася за пензлик.

Вдалині яскравим сріблом виблискувала ріка. Пахощі диких лугових трав наповнювали застигле повітря.

* * *

Чудовий теплий літній ранок заглядав у вікна будинку. Марія стояла біля столу у вітальні, розкладаючи пензлі та фарби. Раптом на сходах почулися гучні кроки, і до вітальні влетіла Даринка. За нею швидкими кроками зайшла Іванна.

— Даринко, обережно! Не біжи так швидко! — сказала вона.

— Бабусю, це я повільно!

Даринка з розбігу міцно обняла матусю. Марія поклала замальовки на стіл, нахилилася і поцілувала Даринку.

— Не затримуйтесь! Я на вас чекатиму!

Даринка заглянула в мамині очі.

— Мамусю, така гарна погода! Чому б нам не погуляти разом?

— Вибач, люба, сьогодні не можу. Треба закінчити замовлення. Ми обов’язково погуляємо іншим разом, обіцяю.

— Добре!

Марія поцілувала Даринку та Іванну.

— Бувай, люба!

— Бувай, мамусю!

— Я на вас чекаю! — лагідно промовила Марія.

Даринка та Іванна вийшли на подвір’я. Марія зачинила за ними двері та рушила до вітальні. Раптом почувся вхідний дзвінок. Невже щось забули? Марія повернулася назад і відчинила двері. На порозі стояв він, той, кого вона так боялася і так прагнула знову побачити. Але не знала, де його шукати… І ось він тут, перед нею. Марія декілька секунд злякано дивилася на нього. І раптом вона різко зачинила двері. Потім повернулася до них спиною, а перед нею стояв Божедар.

— Хто ви?

— Ти знаєш.

Його чорні очі знову поглинули її, затягуючи у чорну безодню його свідомості.

— Ви той, про кого казала мавка?

— Напевно.

— Вона сказала, ви прийдете, коли знадобиться сила чотирьох.

— Час прийшов.

— Вона сказала, ви повідомите подробиці.

— Так, коли всі зберуться.

— Де і коли?

— Сьогодні, на заході сонця. Біля каменя пращурів.

— Я не знаю дороги.

— Лети за мною. Я покажу.

— Добре.

Марія та Божедар вийшли на подвір’я. Марія підняла руки, неначе крила, і раптом обернулася голубицею. Вона піднялася в небо. Її наздогнав великий старий орел. Він подивився на голубицю темними глибокими очима, зробив у повітрі велике коло і полетів, вказуючи шлях у невідоме.

* * *

Густий ліс таємниче шелестів гілками, птахи тихо щебетали у вітах. У самому центрі лісу на широкій галявині стояв величезний камінь дивної форми. Біля нього сидів Захар. Раптом із неба на галявину повільно опустився орел, за ним — голубиця. Через секунду вже не птахи, а Божедар і Марія стояли на галявині.

— Ну ось ми і на місці, - сказав мольфар.

Марія огляділася і побачила Захара. Він піднявся і підійшов до них.

— Познайомся, це Захар. А це Марія, — сказав Божедар.

Марію огорнув теплий погляд синіх очей. Вона раптом відчула п’янкі пахощі липового цвіту, вони неначе оповили її всю, просочилися у кожну клітинку її тіла, наповнили мозок.

— Рада знайомству, — промовила жінка і простягла руку.

— Навзаєм.

Захар на секунду завмер, потім нарешті відпустив її долоню. Божедар повернувся до Захара.

— Я за Данилом, — сказав він і зник, наче його й не було.

Захар поглянув на Марію.

— Він тобі розповів?

— Ні. Сказав, що дізнаюся, коли всі зберуться.

— То маємо зачекати ще двох.

— Ти з ними знайомий?

— Сьогодні познайомлюся.

Марія з цікавістю розглядала струнку фігуру чоловіка. Відкритий погляд, щира посмішка. Марія відчула легке хвилювання.

— Ти характерник?

— Помітно? — посміхнувся він.

— Так.

Вона посміхнулась у відповідь.

Захар уважно подивився на Марію.

— Чому ти нервуєшся?

— Не попередила рідних, що раптом зникну.

— У тебе велика родина?

— Дочка і мати. А в тебе?

— Сестра, її чоловік та двоє племінників.

— Не завів дружини? — запитала Марія і несподівано для себе зніяковіла.

— Кохання робить нас слабкими. Дар чи родина — я давно зробив свій вибір. Даром не можна нехтувати, він даний для певної мети. Я обрав його.

— Розумію, — сказала вона вдавано-спокійно, намагаючись приховати розчарування, яке раптом налетіло на неї темною хвилею.

Марія огляділась. Її мідно-руде волосся важкою хвилею струменіло по тендітних плечах.

— А тут поблизу є вода? — запитала вона.

— Хочеш відновити сили?

Він дивився на неї так, неначе знав усе, що вона відчувала.

— Хочу, — відповіла Марія, розглядаючи траву під ногами. У його сині очі їй чомусь було ніяково дивитися.

— Є джерело неподалік. Ходімо, я проведу.

Захар і Марія ішли поряд по вузькій лісовій стежці. З обох боків їх обступали старі високі дуби. Тонкий невидимий зв'язок неначе оплітав їхню свідомість, змушуючи кожну хвилину прикладати неймовірні зусилля, щоб не загубитися у паралельному світі. Час від часу їх тіла торкалися одне одного, і тоді блакитні блискавки пронизували їх мозок. Запах лісових трав огортав їх, неначе просочуючись крізь шкіру…

* * *

Спекотне повітря поступово наповнювалося ароматом лісових ягід. Марія помітила справа від стежки маленький кущик диких полуниць. Вона замружилась від задоволення. Густий присмак дитинства повільно огортав її зсередини, наповнював і раптом різко вихлюпнувся назовні. Вони з Захаром зустрілися поглядами, і несподівано жінка відчула, як сині очі занурились у її свідомість. І вона скорилася їх глибині, не маючи бажання опиратися.

— Ти любиш полуниці? — спитала Марія.

Вона простягла Захару червону духмяну ягоду. Тепла посмішка у відповідь огорнула її, немов ковдрою.

— Дякую! — сказав він і поклав ягоду до рота.

Вони мовчки піднялися і пішли далі. Вдалині, неначе кришталь, блищало гірське озеро. Захар і Марія повільно вийшли на берег.

— Ну ось ми і прийшли.

Марія огляділась.

— Яка краса! — промовила вона.

— Так.

Марія попрямувала до озера. Вона зупинилась на самому краю, милуючись краєвидом. Потім повільно зайшла у воду, обережно підійшла до водоспаду і стала під потік води. Деякий час вона стояла під водою, рухаючи руками і головою. Захар відчував, як її тіло і мозок звільнялися від тягаря буденності і наповнювалися життєдайною силою стихії. Чоловік сів на траву. Він уважно спостерігав, як Марія йшла по воді, як рухалася під потоком води. Його очі наповнились теплом. Нарешті Марія повільно вийшла з води на траву. Захар піднявся їй назустріч. Вона щасливо посміхалася.

— Вода дає тобі сили.

— А тобі вогонь?

— Так.

Її зелені очі занурились у синю глибину його погляду, і її огорнуло відчуття спокою.

— Дякую, що провів.

— Завжди радий допомогти. Час повертатися.

— Так, ходімо.

Вони, не кваплячись, рухалися по зеленому килиму до стежки. І знову з обох боків їх обступали старі високі дуби, а повітря поступово наповнювалось ароматом лісових ягід…

* * *

Спекотне повітря неначе застигло у часі та просторі, заповнивши до останнього міліметра кабінет у службовому крилі київського природничого музею, де Данило провів останню добу, працюючи з новими знахідками. Хлопець втомлено відкинувся на спинку крісла. На столі перед ним були розкладені різні давні амулети, глиняні скалки та інші археологічні знахідки. Нарешті він знову взяв ручку і нахилився над журналом, роблячи черговий запис. Потім підняв голову. Прямо перед ним стояв Божедар.

— Я чекав на тебе, — сказав Данило.

— Я знаю. Тобі відомі подробиці?

— Ні. Коли я дізнаюсь?

— Сьогодні. Зараз вирушаєш. Знайдеш дорогу?

— Так, я пам’ятаю.

— Добре.

Божедар зник. Данило піднявся і вийшов із кімнати. Він швидко йшов вузькими коридорами музею, раз за разом проминаючи задушливі, запорошені пилом давніх артефактів кабінети, і нарешті вийшов на свіже повітря. Він зупинився і вдихнув на повні груди. Легкий вітерець охолодив його розпалене обличчя, кисень наповнив легені. Данило піднявся на пагорб. Перед ним у всій його красі розкинулось містичне старовинне місто. Ще хвилину він милувався улюбленими краєвидами, потім підняв руки, неначе два крила, і раптом обернувся вороном. Декілька хвилин покружлявши над Дніпром, птах узяв курс на захід.

* * *

Богдана мчала коридорами університету, щасливо посміхаючись. Відчуття повної свободи поступово наповнювало її тіло. Попереду два вихідних, і вона вже подумки вистрибувала з літака і завмирала у вільному польоті, вивільняючи свій дух із рамок, які завжди були для неї кайданами.

Нарешті вона вискочила з дверей університету і побігла по алеї до зупинки автобуса. Цікаво, куди поділися всі люди? Вона повернула з алеї на вулицю і раптом зупинилася. Прямо перед нею стояв той самий чоловік. Та ж сама жилетка, та ж палиця. І перстень, який так вразив її там, на лузі.

— Ви хто?

— Не бійся. Я не завдам тобі шкоди.

Богдана уважно подивилася на Божедара. Темні глибокі очі, неначе провалля, раптом поглинули її свідомість, і вона зірвалася у якусь чорну безодню. Богдана зробила над собою неймовірне зусилля, щоб виринути на поверхню і повернутися до реальності. Вона струсонула головою і відчула під ногами асфальт.

— Я відчуваю дивну ауру, — промовила вона. — Так хто ви? Невже мольфар?

— Мольфар.

— Не може бути! — вигукнула вона. — Не думала, що ви з’являєтеся у великих містах.

— Ми з’являємося всюди, якщо це потрібно.

— А зараз саме такий час?

— Так.

— То чому ви тут?

— Ти потрібна для важливої справи.

— Кому потрібна? — здивувалася Богдана.

— Людям.

— Я потрібна людям? — вона зиркнула на Божедара. — Невже я така важлива персона?

— Ти обрана.

Темні брови здивовано піднялися.

— Обрана? Ким і для чого?

— Ти про все дізнаєшся разом із іншими обраними. Ми маємо поспішати. Тож поквапся.

— Поки ви мені не поясните, у чому справа, я нікуди не піду.

Рішучий погляд світло-карих очей змусив Божедара поступитися.

— Добре. Поясню коротко. У тебе є дар. Він потрібен для того, щоб врятувати багато людей від небезпеки. Подробиці поясню, коли прибудемо на місце на заході сонця. Тож тепер ти готова?

Богдана знизала плечима.

— Не дуже. Та добре, піду, цікаво почути, що за подробиці, і подивитися на обраних.

— Лети за мною.

Божедар перетворився на орла і злетів у повітря, за ним у небо швидко піднялася ластівка. Будинки ставали все менше і менше, і нарешті Божедар і Богдана розчинилися у хмарах.

* * *

На горизонті червоніло сонце. Воно вже майже зайшло за обрій, і останні промені намагалися затриматися, щоб залишити світу свої яскраві фарби.

Біля великого каменя горіло вогнище. Навколо нього сиділи Захар, Данило та Марія. Раптом над вогнищем з’явилася велика темна тінь, і старий орел опустився на траву. Маленька ластівка сіла поряд. Птахи прийняли людську подобу, і Божедар та Богдана підійшли до вогнища. Богдана із цікавістю роздивлялася присутніх.

— Познайомтеся — це Богдана, — сказав мольфар.

Він сів поряд із іншими. Всі очі обернулися на нього. Божедар обвів усіх довгим поглядом.

— Отже, час прийшов.

Мольфар уважно вдивлявся в обличчя. Темні очі неначе протягували невидимий зв'язок між тими, хто сидів поряд із ним на галявині.

— Ну ось, нарешті, ми всі зібралися. Тож я маю пояснити вам, чому ви тут і що нас чекає у найближчому майбутньому. А почну я із давньої легенди. Колись давно одним видатним майстром були зроблені тринадцять крісел. Замовив ті крісла відомий чорнокнижник, який мріяв владарювати над світом. Окрім крісел, він мав іще Книгу Влади. Поставивши крісла у певному порядку і прочитавши заклинання, він би отримав те, чого прагнув. Але не встиг. Тринадцяте крісло раптом зникло. Він довго його шукав, але так і не знайшов. А після його смерті усі крісла розповзлися по світу. І той, хто зможе зібрати їх в одному особливому місці і прочитати заклинання, отримає владу над світом і буде правою рукою диявола на Землі.

Богдана уважно дивилася на Божедара.

— А де він візьме заклинання? — запитала вона.

— Він має отримати Книгу Влади.

— Книгу Влади? Десь я таку назву вже чула… — Богдана замислилась. — Згадала! Я ж її тримала в руках кілька днів тому! Оце так! Якби я знала!

Данило з цікавістю подивився на дівчину.

— І що б ти зробила?

— Тю, а ти як думаєш? Побігла б крісла шукати!

— Божедаре, а пращури точно не помилилися? Може, вони не її мали на увазі? — підняв брови Данило.

— Це ти про що? — Богдана запитально втупилась у хлопця.

— Пращури ніколи не помиляються, — відповів Божедар і примружився.

— Ну їм видніше, — сказав Данило.

— То чому нас тут зібрали? — зелені очі Марії вдивлялися у Божедарові, темні та глибокі.

— Дванадцять крісел уже зібрані, - сказав він.

— О, і я знаю, де взяти книгу! — Богдана весело підморгнула Данилові.

Хлопець перевів погляд на мольфара.

— Ми маємо його зупинити? — поцікавився він.

— Так.

— А хто він?

— Поки не знаю. Але він дуже скоро покаже себе. Я це відчуваю.

Богдана невдоволено подивилася на присутніх.

— Про що це ви теревените? І чому я взагалі тут?

Захар підкинув сухі гілки у вогнище і підняв очі на Божедара.

— Думаю, час визначити завдання.

Божедар піднявся, зробив декілька кроків від вогнища, потім обернувся і оглядів присутніх.

— Кожен із вас має дар, — промовив він. — Вас обрано захистити світ від того, хто хоче владарювати над ним.

— Хто нас обрав? — запитала Марія. Її руде волосся виблискувало бронзою у останніх променях сонця.

— Духи води, вогню, землі та повітря.

— Вони що, вам особисто сказали? — не втрималася Богдана.

— А ти не знаєш, що мольфари спілкуються з силами природи та зі стихіями? — пробурчав Данило. Він вже не приховував свого роздратування. Ця дівчина взагалі якась непевна та без гальм. Дивно, що пращури вибрали саме її.

— Ні, я на історичному вчуся, а не у Хогвартсі.

— То що ми маємо робити? — Очі Данила стали серйозними.

— Нам потрібно забрати Книгу Влади, поки її не забрав той, хто її шукає, бо без неї він не зможе провести обряд, — сказав Божедар.

— А тринадцяте крісло? — промовив Данило.

— Поки він не матиме книги, він не буде чіпати крісло. Тож ми маємо поставити кордони і охороняти його.

— А це часом не те крісло, що у нашому музеї стоїть у дальній залі? — запитала Богдана. — До нього ще якийсь дурнуватий приходив, щось белькотів про обраних. Тю, та це ж він про нас говорив, виходить! А я все думала, що він таке меле.

— А де він зібрав дванадцять крісел? — Марія уважно поглянула на мольфара.

— Поки що вони у нього в якомусь таємному місці. Але обряд він проведе на Лисій горі. Коли прийде час, він перенесе туди усі крісла.

— Дійсно, особливе місце, — погодилась Марія і задумливо подивилася на вогонь.

Богдана швидко обернулась і з цікавістю поглянула на знахарку.

— Ти там бувала?

— Ні, знахарки у таких місцях не з’являються. Можливо, ти літала?

Богдана невдоволено пхикнула.

— Богдана біла відьма, по усіляких шабашах не вештається. Мабуть, Данило бував, — підморгнула вона хлопцю.

Данилові нарешті урвався терпець. Він просвердлив дівчину сердитим поглядом.

— Тобі ж кажуть, знахарі такі місця не відвідують.

— То ти знахар! Ти диви, яка пава! А я думала, відьмак.

Легка іронічна посмішка з’явилася на гарненьких вустах. У цю ж секунду у відповідь на дівчину полетіли іскри зі світло-карих, як і у неї, очей Данила.

Захар поблажливо посміхнувся, потім перевів погляд на Божедара.

— Ти не розповів про дар.

Мольфар знову сів біля вогнища.

— Так, зараз розповім. — Він помовчав. — Кожен із вас має особливу силу, яка дана вам із народження. Одні знають про це і вміють нею користуватися. Інші ще ні. Богдано, у тебе є два дні, щоб навчитися це робити.

Дівчина кидала позад себе соснові шишки, поглядаючи на Божедара.

— Що ще за дар? Щось особливе? Я і так багато чого вмію.

— Влада над стихіями, — відповів мольфар. — Кожен із вас отримав уміння керувати силами природи. Марія — це сила води. Захар — сила вогню. Данило — сила землі. А Богдана — сила повітря.

Світло-карі очі дівчини насмішкувато втупилися в мольфара.

— Ну і як я маю керувати повітрям? Повітря, повітря, дай у пику отому злому дядьку, що крісла позбирав?

— Данило тебе навчить, — спокійно промовив Божедар.

Данило приречено зітхнув.

— Взагалі-то у мене заняття в універі, — почала опиратися Богдана.

— Взагалі-то завтра субота, — парував хлопець з іронічною посмішкою.

— Та ти що? А я і забула.

Богдана відвернулася. Данило продовжував посміхатися.

Марія відірвала погляд від вогню.

— А що ми маємо робити у ці дні? — запитала вона мольфара. — Мені треба додому, попередити рідних.

Темні очі Божедара чомусь вселяли у неї спокій, не дивлячись на те, що кожного разу, як вона у них дивилася, ніби провалювалась до іншого світу.

— Можеш летіти, — сказав він. — Зустрінемося тут через два дні.

— Добре.

Марія встала, відійшла трохи вбік, перетворилася на голубицю і злетіла у повітря.

— Я теж піду. Ще є справи. Бувайте! — Захар піднявся і пішов у глиб лісу.

Божедар подивився на Богдану і Данила.

— Пам’ятайте, у вас всього два дні, — сказав він. Його глибокий низький голос неначе гіпнотизував Богдану. Вона струсонула головою.

— Добре, — відповів Данило.

Божедар зник. Тепла літня ніч опускалася на галявину…

* * *

У садку біля будинку Марії тихо цигикали цвіркуни. Раптом на ганок сіла голубиця. Вона перетворилася на Марію. Жінка декілька секунд роздивлялася навколо, потім тихо зайшла усередину. З дивану у вітальні підхопилася Даринка, вона помчала до матусі, з розбігу обійняла її та притулилася обличчям. Марія обійняла доньку у відповідь.

— Мамусю! Де ти була? Ми хвилювалися! Ти сказала, що будеш удома, а сама кудись пішла! — в голосі дівчинки бриніли сльози.

Марія поцілувала Даринку.

— Вибач, люба, несподівано з’явилися важливі справи.

До передпокою зайшла Іванна. В її погляді відчувалася тривога.

— Маріє, де ти була?

Жінка лагідно глянула на матір.

— Потім розповім. — Вона подивилася на Даринку. — Ходімо, моя красуне, я вкладу тебе до ліжечка.

Марія та Даринка піднялися по сходах та увійшли до затишної спальні. Біля стіни стояло невелике ліжко зі світлого дерева. Теплий вітерець тихо колихав білі фіранки. Даринка швидко надягла тонку бавовняну сорочку і залізла у ліжечко.

Марія мовчки спостерігала за дочкою. У її погляді була безмежна любов і ніжність. «Господи, дякую тобі за це щастя!» — подумала вона.

Даринка тихо лежала у ліжечку. Вона вже не плакала, її великі блакитні очі вдивлялися в обличчя Марії. Жінка присіла на край ліжка і погладила її світле шовковисте волосся. Даринка міцно притулилася до маминого плеча.

— Мамусю, ми так хвилювалися за тебе! Чому тебе так довго не було?

— Пробач, люба, так вийшло.

— Не роби так більше, добре?

— Добре, моя квіточко, — Марія поцілувала Даринку і заглянула в блакитні оченята. — Я хочу довірити тобі одну таємницю.

— Таємницю? Як цікаво!

— Це особлива таємниця. Ти в мене розумна і вже доросла дівчинка. Думаю, зараз настав час дізнатися про дуже важливі речі. Обіцяй мені, що ти збережеш цей секрет і ніколи нікому його не розкажеш.

— Добре, мамусю, я обіцяю!

Марія підійшла до столу, вийняла маленьку скриньку, принесла її до ліжка, відкрила, дістала ляльку-мотанку і простягла її Даринці. У ляльки замість обличчя був зроблений хрест. Даринка швидко сіла на ліжку.

— Яка гарна!

Дівчинка взяла ляльку та ніжно погладила її, роздивляючись з усіх боків.

— Це не просто лялька. Це оберіг нашого роду, — сказала Марія. — Колись, дуже давно, наша пращурка, зачинателька роду, зробила цю ляльку і вклала у неї всю свою силу. І з тої пори ця мотанка оберігає наш рід від напастей, злих чар та насилок. Цей оберіг передавався від матері доньці на протязі багатьох поколінь. Я отримала її від твоєї бабусі. А тепер я віддаю її тобі. Ти маєш берегти її як зіницю ока і нікому про неї не розповідати. Ніколи.

Даринка дивилася на матір серйозним, зовсім недитячим поглядом.

— Навіть бабусі?

— Бабуся знає. Нікому іншому. Якщо з лялькою щось станеться, наш рід стане беззахисним. Тримай і пам’ятай про те, що я тобі розповіла. Тепер на тобі відповідальність за майбутнє нашого роду.

— Добре, мамусю, я обіцяю, що нікому не розповім і буду дуже-дуже берегти ляльку.

Марія помовчала.

— Я маю поїхати на деякий час, — нарешті промовила вона. — Не знаю, на скільки саме, але з тобою залишиться бабуся.

Даринка обняла Марію.

— Мамусю, прошу, не їдь!

Її блакитні оченята наповнились сльозами.

— Не можу, це дуже важлива справа.

— А куди ти їдеш?

— До Львова.

— А коли ти і мене туди повезеш? Я теж хочу подивитися. Це гарне місто?

Марія обійняла дівчинку.

— Так, дуже гарне. Обіцяю, що як тільки з’явиться можливість, поїдемо туди разом.

— Дякую!

Даринка поцілувала матусю і щасливо посміхнулася.

— А тепер спи! На добраніч!

— На добраніч!

Дівчинка вклалася зручніше. Марія поцілувала Даринку і вийшла з кімнати.

Теплий вітерець тихо колихав білі фіранки…

* * *

Прохолодне нічне повітря увірвалося у широко відчинені вікна вітальні. У кріслі сиділа Іванна. Вона тримала в руках невелику чашку, з якої по всій кімнаті струменів духмяний аромат трав’яного чаю. До вітальні по сходах спустилася Марія. Іванна поставила чашку на маленький столик поряд із нею. Марія втомлено опустилася у сусіднє крісло.

— Заснула? — тихо запитала Іванна.

— Засинає.

— То що сталося?

— Він приходив по мене.

— То мавка казала правду?

— Так.

— І що він сказав?

— Я обрана силою води. Маємо захистити людей від того, хто хоче отримати владу над світом.

Іванна помітила у зелених очах Марії знайомі рішучі вогники. Вона помовчала, задумливо вдивляючись у темряву за вікном. Вона відчула невблаганну силу незворотності, яка змушувала Марію залишити дім і летіти назустріч небезпеці.

— Коли вирушаєш?

— Післязавтра увечері.

Марія деякий час сиділа мовчки, спостерігаючи за метеликом, що залетів до кімнати. Потім піднялася і підійшла до лампи. Вона простягла долоню, і метелик довірливо сів на неї. Жінка піднесла долоню до вікна і легенько дмухнула на маленьке створіння. Метелик вдячно замахав крильцями і полетів назад у ніч. Марія повернулась у крісло.

— Я залишила Даринці мотанку.

Жінка помітила, як блимнуло тривожне світло у глибині маминих очей.

— Невже все так серйозно?

— Так. Ти маєш пильнувати їх.

Іванна поклала руку на доньчине зап’ястя.

— Покладися на мене. Я ще маю сили.

— Я знаю. Я боюся, що він буде шукати інші шляхи. Він може з’явитися тут.

— Ти знаєш, хто він?

— Ні. Ніхто поки що не знає. Але він скоро з’явиться.

— Будь обережна.

— Я намагатимусь.

Марія та Іванна поринули кожна у свої думки. За вікном у нічному саду співали цвіркуни…

* * *

Теплий літній вітер шурхотів у гілках дерев. Данило та Богдана стояли посеред галявини один навпроти одного.

— Сконцентруйся, — сказав Данило, ледь приховуючи роздратування.

Він вже другий день намагався пояснити цій зарозумілій відьмі, як керувати своїм унікальним даром, а натомість отримував одні кпини.

— Та я вже півгодини концентруюся. Уже аж схудла, і де?

Данило зміряв Богдану іронічним поглядом. Вузькі джинси щільно облягали стегна та довгі гарні ноги. Зелена футболка натягнулася на грудях, не приховуючи їхньої краси. Нічого так фігурка у цієї відьми, струнка, можна навіть сказати, ідеальна.

— Де ти схудла, все на місці.

— Мені краще знати, на місці чи не на місці. То що далі?

— Ти маєш усю свою енергію зібрати у руці і різко викинути її у повітря. Пробуй.

Богдана сконцентрувалася, зробила різкий рух рукою, неначе кидала кулю. Від руки відірвався потік повітря, який пригнув дерева та кущі, що трапилися йому на шляху, аж до самої землі.

— Нарешті! — заволала Богдана. — Ю-ху!

Вона стрибала від щастя, неначе гірська коза по схилах. Але Данило геть не той, хто дозволяє розслаблятися, не доробивши справу до кінця.

— Рано радіти. Тобі ще вчитися і вчитися.

— От засада. В універі штурмують. Думала на вихідних відпочити, так тут мольфар приперся. Багато ще там вчити? — невдоволено пробурчала Богдана.

— Ти маєш навчитися управляти стихіями.

— Це типу «Дощик, дощик, полий отого злого дядька»?

— Приблизно так.

Богдана швидко усвідомила, що таке вміння може дуже прислужитися їй при нагоді, і вирішила цього разу довго не опиратися.

— То що треба робити?

— По-перше, ти маєш отримати свій камінь.

— Це ще нащо? — набурмосилась вона. — Ще камінюку з собою тягати.

— Він буде оберегом і життєдайною силою. Ти зможеш відновлюватися.

— Ну якщо так, то добре. І де ж його шукати?

— Ти маєш його відчути і йти до нього. Сконцентруйся.

— Продовжую худнути.

Богдана закрила очі та сконцентрувалася. Вона відчула, як щось увійшло в її мозок, змусило повернутися вбік, і якась дивна сила повела її вперед. Дівчина різко відкрила очі і покрокувала до великого каменя. Біля нього вона зупинилася та нахилилася. Її рука сама потягнулася до маленького камінчика білого кольору та незвичайної форми. Богдана обережно взяла камінець і раптом відчула, як тепло швидко наповнило її тіло. До неї підійшов Данило. Вони обоє розглядали камінець.

— Що ти відчуваєш? — запитав хлопець.

— Силу і натхнення.

— Значить, це він.

Богдана гладила камінець. Вона відчувала, що він — жива істота, з душею і характером. Таким же бунтівним та впертим, як у неї.

— І що тепер робити?

— Тепер повторюй заклинання і подумки проси допомоги у каменя.

Богдана стиснула у руці камінчик і сконцентрувала погляд. Над нею поступово почали збиратися хмари, несподівано загримів грім та засяяла блискавка. Через секунду почалася злива.

— Круто! І що мені тепер робити? Я ж уся мокра.

— Для початку зупини грозу.

— Тю, а я й не здогадалася. Ти такий розумний, аж страшно. Агов, мозок, тобі там не тісно?

Данило поблажливо посміхнувся.

Богдана знову сконцентрувалася. Гроза припинилась.

Дівчина помацала свою наскрізь промоклу футболку і спробувала її викрутити прямо на собі. Данило спостерігав, як Богдана струшувала дощові краплі з блискучого каштанового волосся, метеляючи ним у різні боки, і воно сяяло та переливалося бронзою у яскравому промінні сонця, що з’явилося з-за хмар.

— Добре, що літо. Тепер півдня буду сохнути.

— Тобі допомогти?

— У тебе є електросушилка?

— У мене є заклинання.

— Ану, похвалися.

Богдана з цікавістю чекала, що ж відбуватиметься.

Данило пошепки промовив заклинання, провів рукою по одягу Богдани і по своєму, і він одразу став сухим. В очах у Богдани з’явилося захоплення.

— Ти диви, який вправний! А навчи і мене, у житті все згодиться.

— Добре, трохи згодом. А зараз маємо перепочити. Скоро прибудуть інші.

— Згодна. А то я вже втомилася. Два дні концентруватися — це вам не жарти.

— І це тільки початок. Що ти заспіваєш далі, навіть не хочу уявляти.

— Так, не напружуйся, а то раптом уява лусне. Що ж ми без тебе робитимемо?

Богдана та Данило сіли на траву неподалік від великого каменя. На галявину опустилася голубиця, яка одразу перетворилася на Марію.

— Вітаю! — сказала вона.

— Привіт!

— Радий тебе бачити!

Марія підійшла до Богдани та Данила.

— Я перша?

— Так. — відповіла Богдана. — А інші щось не поспішають.

Несподівано з лісу вийшов Захар. Він підійшов до решти.

— Поспішають! Доброго вечора! — сказав він.

Всі привіталися з Захаром. Аж раптом на галявині з’явився Божедар.

— Нарешті! А то я вже подумала, що ми ще тиждень будемо чекати, — і тут не промовчала Богдана.

— Як успіхи? — запитав Божедар у Данила.

— Непогано, — усміхнувся хлопець і подивився на Богдану.

— Як це непогано? Прекрасні успіхи! Здала залік із поливання себе водою та махання повітрям у повітрі.

— Добре! Основного навчилася. Інше вивчиш у процесі, — підсумував Божедар і підійшов до Каменя.

Всі сіли біля Каменя у коло. Захар поклав на середину сухі гілки, витягнув над ними руку, і на землі з’явилося вогнище.

Богдана із захопленням дивилася на вогонь.

— Круто! — вигукнула вона. — А цей фокус включено у моє навчання?

— У тебе інший напрямок роботи, — спокійно відповів Захар.

— Чого це? — пробурчала Богдана. — А раптом я змерзну?

— Начаруєш собі норкову шубу, — іронічно посміхнувся Данило.

— Ненавиджу гламур, — сердито відповіла Богдана і невдоволено зиркнула на Данила.

— То грійся жупаном, — відрізав хлопець.

— Досить теревенити, поговоримо про справи, — зупинив пусті балачки Захар і уважно подивився на Божедара. — Він не проявився?

— Ще ні. Але дуже скоро.

Марія не спускала очей з мольфара.

— То які наші наступні кроки? — запитала вона.

Божедар оглядів присутніх.

— Ми маємо захистити Книгу Влади, поки її не забрав той, хто полює за кріслами.

— І як ми це зробимо? — Богдана з цікавістю глянула на мольфара.

— Спочатку потрібно її знайти, — сказав він. Богдана відчула, що його темні очі неначе всмоктували її. Ще мить, і вона зникне у якомусь чорному проваллі чужої свідомості. Вона струсонула головою.

— Тю, та я ж кажу, вона у нашому запаснику, я її у руках тримала. Щоправда, ледь не грюкнулась додолу, якась вона негативна.

— Та й не дивно, стільки заклинань усередині, - Данило підморгнув Богдані. Вона сердито пхикнула і відвернулася.

— То, мабуть, ти і пошукаєш завтра книгу. А ввечері ми тобі допоможемо її забрати, — сказав Захар. Його сині очі випромінювали упевненість та вміння переконувати.

— Ну добре, спробую, якщо Василь її не запхав десь подалі. Він за неї так переживав.

— Хто такий Василь? — погляд Захара став напруженим.

— Та так, один аспірант, допомагає мені працювати у запаснику.

Данило насмішкувато поглянув на Богдану.

— Сам запропонував чи призначили?

— А тобі що до того?

Зі світло-карих очей дівчини посипалися іскри.

— Дивись, не спали тут нас своїм феєрверком, — не вгавав Данило.

— Ну все, досить блазнювати, — рішуче втрутився у діалог Божедар. — Отож, завтра ти пошукаєш книгу у запаснику. І чекай на нас біля чорного ходу о десятій вечора.

— Добре, — сказала Богдана. Цього разу вона чомусь погоджується без вередування.

— Полетиш на світанку, — додав мольфар. — Дорогу пам’ятаєш?

— Пам’ятаю, — відповіла дівчина і позіхнула. — Щось я за ці два дні втомилася. Перепрацювалася, мабуть.

Вона піднялася і потягнулася.

— Час відпочивати, — сказав Божедар. У його голосі прозвучали такі інтонації, які змусили всіх негайно підкоритися.

Присутні піднялися і порозходилися по галявині. Захар дістав із великого наплічника, що лежав біля каменя, ковдри. Всі вмощувалися, кому де зручно. Божедар відійшов на інший кінець галявини. Захар залишився сидіти біля вогнища. Сухі гілки тихенько потріскували у вогні, яскраві червоні та жовті іскри вистрибували та гасли у прозорому нічному повітрі. Відблиски вогню освітлювали чіткі риси Маріїного обличчя. На її гарних вустах виднілася легка посмішка. Що їй наснилося? Захар боровся із бажанням зазирнути в її думки. Нарешті він опанував себе і перевів погляд на Богдану. Попервах здавалося, що вони обидві такі тендітні та слабкі. А скільки ще на них чекає усього попереду… Та Божедар казав правду. Пращури ніколи не помиляються.

* * *

Богдана прокинулася від несамовитого щебету пташок. Складалося враження, що на галявину злетілися всі лісові мешканці одночасно. Дівчина огляділася навколо і побачила Марію, яка стояла посеред галявини, оточена неймовірною кількістю птахів, і годувала їх хлібними крихтами. Захар сидів біля вогнища, спостерігаючи за Марією. І його очі були зовсім не такі серйозні, як завжди. В них струменіла ніжність та якась беззахисність. Богдана з величезною цікавістю розглядала Захара, аж раптом почула над самим вухом:

— Ти ще тут? Ти ж мала давно вилетіти.

Над нею стояв Данило і сердито дивився на дівчину.

— То чого не розбудив, розумнику! Сам проспав, то нічого командувати!

Вона піднялася і пішла через галявину до джерела, старанно обходячи птаство, що весело снідало. Її наздогнав Данило.

— Ніколи умиватися, лети так. Попелюшко.

— Іди до біса, — відповіла Богдана, не удостоюючи його поглядом, і попрямувала до джерела.

— То твій родич, тож тільки після тебе, — парував Данило.

Вони підійшли до прозорого ключа і опустилися навколішки. Богдана занурила руки у сріблясту воду і декілька хвилин насолоджувалася відчуттям легкості та чистоти. Потім вона зачерпнула долонями крижану життєдайну вологу і опустила в неї обличчя. Раптом відчуття свободи, неначе під час польоту, пронизало її всю. Вона на секунду завмерла. Данило, не відриваючись, спостерігав за нею, він неначе застиг у німому захопленні від цієї яскравої картини. Нарешті Богдана опустила долоні і відкрила очі. Вони щасливо сяяли.

— Ну все, можна летіти. Зустрінемось увечері, - сказала вона і піднялася.

Богдана відійшла подалі від джерела, підняла руки, неначе крила, перетворилася на ластівку і злетіла у повітря. Данило пильно спостерігав за нею, поки вона не зникла за обрієм. Потім повернувся на галявину.

— Полетіла? — почув він іззаду знайомий голос. Божедар, як завжди, з’явився несподівано.

— Так, щойно.

Мольфар уважно подивився на Данила і посміхнувся.

— Що? — раптом зніяковів Данило.

Приховувати щось від Божедара — то марна справа. Данило відійшов убік і почав спостерігати за Марією. Птахи обступили її з усіх боків, вони вдячно гуркотіли, цвірінькали, клекотали, радіючи новому дню. Сонячні промені розбризкували золотаві відблиски на її волоссі, засліплюючи, неначе скарб мореплавців. Мольфар мовчки повернув обличчя до Захара, і його погляд став тривожним. Захар підняв очі на Божедара. Невидимий дріт протягнувся через галявину від однієї свідомості до іншої. Слова не потрібні, коли достатньо погляду. Захар піднявся і пішов до Марії. Вона обернула до нього щасливе обличчя, її очі випромінювали радість моменту буття. Захар був не в силах опиратися цій посмішці.

— Ти можеш повернутися додому, якщо хочеш. Але в десять ми маємо бути біля музею.

— Добре, я повернуся вчасно.

Марія заглянула в синю прірву його очей і одразу загубилася там. Вона із зусиллям перевела погляд на голуба, який саме всівся їй на плече. Захар підійшов до неї і простяг птаху долоню. Голуб слухняно переставив на неї лапки. Марія обережно вийшла із пташиного кола, підняла руки, і через секунду голубиця злетіла у повітря. Вона зробила декілька прощальних кіл над галявиною і піднялася вище у небо.

* * *

Богдана швидко опустилася на алею перед історичним музеєм. Вона набула людського вигляду та огляділась, уважно роздивляючись навкруги. Цікаво, чи ніхто не бачив цього дивовижного дійства? Наче ніхто. Дівчина полегшено зітхнула і пішла до дверей будівлі. Робочий день уже почався, тож співробітників музею на алеї не було. Навряд чи її дводенна відсутність когось стурбувала. Дівчата із гуртожитку давно звикли до постійних походів, парашутних стрибків, сплавів та інших подібних варіантів проведення вільного від занять часу. Тож можна було спокійно, без зайвих пояснень повернутися до університетських подруг.

Але зараз потрібно знайти книгу. Богдана рішуче оминула центральний вхід і рушила до службового. Раптом вона побачила, як звідти, не кваплячись, вийшов Василь. От дідько, як невчасно! Вона швидко застрибнула у кущі поряд із доріжкою. З них їй було не дуже добре видно, та нічого, головне, щоб не помітив. Василь пройшов майже поряд. Він завернув за будівлю. Богдана полегшено зітхнула і вилізла на доріжку. Дівчина сердито струсила з одягу пил і рушила до дверей. Ще декілька хвилин, і нарешті вона дісталася запасника.

Довгі полиці аж до стелі, вщент заповнені давніми і не дуже книжками, рукописами, манускриптами… Де ж її шукати? Богдана пильно вдивлялася у полиці, неначе очікувала, що книга сама вкаже, де вона знаходиться.

А раптом її тут вже немає? Ця думка змусила Богдану напружитися. Вона струсила головою і сказала сама до себе:

— Ні-ні, навіть думати про це не хочу. Так, потрібно зосередитися.

Дівчина глибоко вдихнула задушливе повітря і закрила очі. Нічого, крім биття власного серця… Вона відкрила очі і розчаровано подивилася на полиці.

— Що за дурня! Як же її знайти у цьому гармидері?

І раптом вона відчула, як щось тепле забилося поряд із серцем, у кишені її сорочки.

Очі дівчини почали світитися у напівтемній кімнаті. Богдана засунула руку до кишені і вийняла живий теплий камінець, свій камінець. Вона інстинктивно поклала його у складені човником долоні і потихеньку рушила уздовж полиць, прислухаючись до рухів камінчика. Раптом він почав битися швидше і став майже гарячим. Дівчина підняла очі і на одній із полиць під самою стелею побачила знайомий фоліант. Це він! Нарешті!

— Дякую, любий! — тихо сказала вона.

Богдана погладила камінець і обережно поклала його назад до кишені.

Вона схопила величезну важку драбину і потягла її до полиці, ледве не зваливши по дорозі зі столу старовинний годинник. Вона видерлася на самий верх і простягла руку до жаданого фоліанту…

— Привіт!

Її рука застигла у повітрі. Дідько, дідько, дідько, що сьогодні за день такий?.. От не сидиться цьому Василю де інде. Увесь час у запасники пхається. Декілька секунд, і її очі готові до зустрічі. Вона обернула голову. На обличчі мила посмішка, веселий погляд.

— О, привіт! Як справи?

— Дякую, добре. А ти чого туди залізла?

— От вирішила подивитися, що наверху є цікавого.

— Та там таке ж, як і внизу. Злазь, а то я хвилююся, раптом впадеш, драбина стара вже.

Богдана злізла із драбини, подумки посилаючи Василя в різноманітні місця відпочинку.

— А ти чого не на заняттях? — запитав він.

Василь потягнув драбину на старе місце. Богдана розчаровано проводжала її очима.

— А у мене друга пара, — мила посмішка дівчини практично не давала можливості засумніватися у правдивості відповіді. — А ти чого тут сьогодні?

— Вирішив попрацювати з літературою.

Його очі пильно вдивлялися в її обличчя.

— Давай, я тебе проведу, а то запізнишся на пару.

Василь рішуче узяв її під руку і виштовхнув з кімнати.

«А щоб ти луснув!» — подумала Богдана. А вголос промовила:

— Дякую, дуже люб’язно з твого боку!

Якби Василь знав, ким він був у думках Богдани на протязі тих п’яти хвилин, поки він вів її до зупинки автобусу, він би дуже здивувався її рівню володіння нелітературною мовою.

Богдана помахала Василю рукою з вікна маршрутки і вирішила таки піти на другу пару. На зупинці біля університету вона нарешті вискочила із задушливої маршрутки і покрокувала до входу у будівлю зі щирим бажанням отримати цього дня якнайбільше знань.

Прохолодний вітерець нещадно куйовдив темне волосся Богдани, поки вона йшла по алеї до центрального входу, не припиняючи подумки матюкатись…

* * *

Богдана стояла на доріжці біля службового приміщення історичного музею. Нічний вітер пестив її шкіру та густе каштанове волосся, плутався у гілках дерев та розносив аромат липового цвіту по всій окрузі.

Була вже майже десята. Дівчина несподівано для неї самої почала нервувати. Що за дурнуватий день сьогодні? Хоч би книга нікуди не зникла, поки вона на парах сиділа…

Раптом на землю опустилися орел, голубиця, сокіл та ворон. Вже через секунду перед Богданою стояли Божедар, Марія, Данило та Захар. Дівчина полегшено зітхнула.

— Ну нарешті! — пробурчала вона. — Я тут ледве не заклякла.

Данило відкрив рота, щоб відповісти, але вирішив не ризикувати, щоб не затягувати зустріч.

— То куди далі? — Марія огляділася навколо.

Богдана підійшла до дверей, які вели усередину будівлі.

— Треба у ці двері, - сказала Богдана. — Але я не маю ключа.

— А він нам і не потрібен, — сказав Захар.

— Данило не вчив мене проходити крізь стіни, — здивувалася Богдана.

— А я і не вмію, — відповів Данило. — Це по силах тільки мольфарам.

— То що нам робити? — запитала Богдана. — Ми що, даремно сюди приперлися?

Захар підійшов до дверей, дмухнув у замкову щілину, доторкнувся до замка, легко штовхнув двері, і вони відчинилися. Богдана із захопленням подивилася на Захара.

— Круто! Дійсно, мені ще багато чого потрібно навчитися. Згодна на додаткові заняття.

— Поспішаймо. В нас обмаль часу, — спокійно сказав Захар і зайшов усередину.

За ним рушили інші. Вони швидко, але обережно крокували уздовж коридору. Богдана йшла попереду. Нарешті підійшли до музейного запасника, і Богдана зупинилася біля дверей.

— На ніч їх зачиняють, — повідомила вона.

Дівчина автоматично торкнулася дверної ручки, і несподівано двері піддалися.

— Що за дурня? — Богдана з подивом оглянулася на інших.

— Невже ми запізнилися? — у голосі Марії почулося занепокоєння.

Всі не кваплячись зайшли усередину, готові до несподіванок. Першим повільно рухався Захар. За ним Данило та Марія. Прикривали товаришів Богдана та Божедар. Вони стиха пройшли від дверей далі і раптом зупинилися. Біля полиць із книгами спиною до них стояв чоловік. Він швидко обернувся. В руках чоловік тримав Книгу Влади.

— Василь?! Що ти тут робиш? — витріщилася на нього Богдана.

— Як це що? Працюю.

— Вночі?

— То й що? Запрацювався. Уже йду. — Василь почав повільно рухатися уздовж полиць у бік дверей. — А ти як сюди потрапила? І хто всі ці люди?

Він перелякано оглядів присутніх.

— Мої друзі.

— Стороннім сюди вхід заборонено. Ти це прекрасно знаєш.

Чоловік продовжував повільно просуватися до виходу. Богдана підійшла до Василя впритул.

— Це в тебе та книга, що ми тоді роздивлялися?

Василь притиснув книгу до себе, закриваючи обкладинку руками.

— Ти помиляєшся. Це інша. Ну добре, вам вже час іти. Прошу залишити приміщення.

Василь тремтячою рукою показав на двері. Богдана не звернула на це уваги і продовжувала вдивлятися у обкладинку.

— Яка інша, я ж бачу, що це та сама.

— А я кажу, що інша.

— Ану, дай подивитися.

Богдана швидко простягла руку за книгою. Несподівано Василь почав бігти до виходу, не випускаючи книги. Але він встиг зробити лише декілька кроків у напрямку дверей, коли Захар виставив вперед руку, і перед Василем миттєво виросло полум’я.

— Куди це ти зібрався з цінним музейним експонатом?

— Це він тебе попросив? — спокійно запитав Божедар і врізався глибоким поглядом у прозорі очі Василя.

— Не розумію, про кого ви говорите.

— Про того, хто обіцяв тобі винагороду.

Божедар продовжував занурюватися у свідомість аспіранта.

— Ніхто нічого мене не просив. Я просто хотів почитати.

— Атож, вночі не міг заснути і вирішив щось почитати. У запаснику на іншому краю міста. — посміхнувся Данило та підморгнув Василю.

— Це що тобі, бібліотека? Ану, віддай книгу, — сказала Богдана.

Вона підійшла до Василя і вихопила у нього з рук Книгу Влади.

— А я ще з тобою із одного літака з парашутом стрибала, — сказала вона і відійшла убік із книгою в руках.

Василь розгублено переводив погляд від одного присутнього до іншого.

— Хто ви такі?

— Це конфіденційна інформація. — Тон Захара одразу переконав Василя, що подальші питання зайві. — Що будемо з ним робити? — запитав він мольфара.

— Не потрібно зі мною нічого робити. Я додому піду.

— Хай іде, — спокійно промовив Божедар.

— А якщо він комусь розкаже? — Богдана із сумнівом роздивлялася обличчя Василя.

Очі аспіранта із жахом перескакували від одного обличчя до іншого. Здається, ще мить, і він втратить свідомість.

— Йому ніхто не повірить. Подумають, що божевільний, — упевнено сказав Захар.

У ту ж секунду Божедар вийшов із чужої свідомості. Він пильно подивився на Василя.

— Іди. І якщо він спитає, скажеш, що книгу кудись переклали, ти не знайшов. Про нас мовчи.

— Добре, — відповів Василь. Він був уже в напівпритомному стані.

Вогонь раптово зник. Василь перелякано оглядів присутніх і повільно, уздовж стінки вийшов із запасника.

— Думаєте, він йому не скаже? — в голосі Марії відчувалася невпевненість.

— Ні, не думаю, — відповів Божедар. — Тому потрібно поспішати. Він десь поблизу, чекає на книгу. Коли зрозуміє, почне пошуки. Поквапимось.

Мольфар вийшов із кімнати першим, за ним швидко крокували інші. Запилені старі коридори музею нарешті закінчились, і вони вийшли у теплу літню ніч, вдихаючи свіже повітря та насолоджуючись прохолодою, яка нарешті замінила спекотний день.

* * *

Вони летіли у літньому небі. Попереду, як завжди — старий орел, що вказував шлях. За ним мчали сокіл, голубиця, ворон та ластівка. Вони поспішали. Наблизившись до знайомої галявини, вони зробили коло і опустилися на траву. Там перетворилися на Божедара, Богдану, Данила, Марію та Захара.

Мольфар підійшов до великого Каменя.

— Ми маємо сховати Книгу Влади під цим Каменем, — сказав він. — Треба поспішати, я відчуваю, що він вже знає, що вона в нас.

— А він її тут не знайде? — з тривогою в очах запитала Марія.

Темні очі заспокійливо подивилися на знахарку.

— Він знатиме, де вона, і намагатиметься її отримати будь-якою ціною. Ми маємо провести обряд і поставити кордони. А вже потім захистити тринадцяте крісло.

— Які в нього шанси? — поцікавився Данило, уважно роздивляючись Камінь.

Божедар ніжно провів по Каменю долонею, відчуваючи теплу шершаву шкіру живої істоти.

— Великі, - промовив мольфар. — Він дуже сильний. Але поки ми разом і живі, він не зможе зняти заклинання. Камінь буде охороняти Книгу.

Очі Богдани втупилися в мольфара.

— Як це поки ми живі? А що, є варіанти? — запитала вона.

Захар спокійно подивився на Богдану.

— Варіанти є завжди. Головне, правильно їх використати.

— Ні, мене це не влаштовує. Я ще в аспірантуру збиралася вступати!

— Вступиш, — упевнено сказав Захар і подивився дівчині прямо в очі.

Богдану поглинула синя прірва. Вона, як завжди, струснула головою і на хвилину замружилась.

— Ну то й хай! Я звикла ризикувати. Адреналін — це кайф.

Марія підійшла до Божедара.

— То як він намагатиметься забрати Книгу?

Мольфар відірвав погляд від Каменя.

— Він спробує знищити нас по одному. Потрібно бути готовими до боротьби.

— Ми готові, - упевнено сказав Данило і теж торкнувся шорсткої теплої поверхні.

— А зараз потрібно сховати книгу, — промовив Божедар.

Він вийняв із тканої сумки, яка висіла у нього через плече, Книгу Влади.

— Даниле!

Данило відійшов від Каменя на декілька кроків і витягнув праву руку вперед. Камінь повільно зсунувся вбік. Під ним виднілася невелика воронка, схожа на таємну схованку. Божедар обережно поклав книгу до ями. Камінь повернувся на своє місце.

— Ставайте у коло навколо Каменя! — скомандував Божедар.

Всі стають у коло з чотирьох сторін. Раптом мольфар зник і з’явився вже на верхівці Каменя.

— Сконцентруйтеся! Захистіть Камінь силою чотирьох стихій! — закричав він, і луна від його голосу пішла по лісу.

Всі підняли праву руку і сконцентрували усі свої сили на Камені. У кожного з руки вирвався товстий кольоровий промінь: у Захара — червоний, у Марії — блакитний, у Богдани — білий, у Данила — зелений. Промені з’єдналися над витягнутою рукою Божедара. Він світився сріблом разом із Каменем. Потім промені неначе перейшли на Камінь, він почав сяяти п’ятьма кольорами. Через декілька секунд промені зникли. Всі опустили руки. Мольфар щез із Каменя. Усі втомлено впали на траву.

— Я ледве дихаю. Це було важко. — сказала Марія, поправляючи бронзові хвилі волосся, які закривали їй чоло.

— Я думала, що сконаю біля цього клятого каменя. І воно мені потрібно було? — пробурчала Богдана.

Данило насмішкувато глянув на неї.

— Це ще він не з’явився, — сказав хлопець. Богдана відповіла сердитим поглядом.

Захар знову випростав руку, і перед ним з’явилося вогнище.

— А чому він сам не пішов за книгою? — поцікавилась Марія, простягаючи обидві руки до вогню.

Раптом поряд із нею з’явився Божедар.

— Я поставив кордони. Він не міг увійти.

— А чому ви самі не взяли книгу?

— Щоб її узяти, потрібна сила чотирьох.

— А як тоді Василь збирався її вкрасти?

— Він би не зміг з нею вийти.

— А чому її не можна там залишити? Якщо там кордони?

— Тому що чаклун дуже сильний. Рано чи пізно він би знайшов спосіб її забрати.

— І що ми тепер маємо робити? — запитала Марія.

— Охороняти книгу і знищити його силу, — відповів Божедар.

Марія чомусь завжди почувалася такою впевненою від його теплого погляду.

— А як? — запитала вона.

Божедар сів поряд і підкинув гілки у вогонь. Вони злегка потріскували та сипали іскрами, що маленькими світлячками злітали у небо. Божедар не квапився з відповіддю.

— Захар і Данило будуть поблизу Каменя, — нарешті промовив він. — А ви поки що можете повернутися додому. Але будьте обережні — він шукатиме вас, щоб знищити. Чим менше стихій оберігає Камінь, тим легше йому буде дістатися книги. Нам потрібен деякий час, щоб відновити сили.

— Мабуть, я вже завтра полечу. Щось я втомилася. Потрібно відпочити, — сонно пробурмотіла Богдана і простяглася біля вогнища.

— Мені теж, — погодилася Марія і вклалася поряд.

Вони одразу заснули. До Марії підійшов Захар, зняв із себе жилет і накрив ним Марію. Він сів поряд і зробив вогнище яскравішим. На її високе гарне чоло впали хвилі мідно-рудого волосся. Спокійний вираз обличчя, тонкий ніс, брови, неначе крила ластівки… Раптом тендітна посмішка торкнулась її рожевих вуст і одразу розчинилася у ночі. Ніжність, яка так давно не навідувала його суворе серце, несподівано розлилася по всьому тілу і вихлюпнулась назовні.

Перші промені сонця замиготіли в небі…

* * *

У небі яскраво сяяло сонце. Білі невеликі хмарки де не де з’являлися серед блакитного океану. Птахи раділи новому дню. Раптом на край галявини вийшла маленька косуля. Вона злякано подивилася великими темними очима на трьох чоловіків, що стояли біля величезного каменя. Захар помітив тваринку і, не кваплячись, рушив до неї. Косуля переступала з ноги на ногу, чекаючи на чоловіка. Він підійшов до неї і простягнув руку. Тваринка довірливо тицьнулась у його долоню мокрим носиком. Захар погладив її по м’якій шерсті і щось стиха сказав. Косуля подивилася йому в очі. Потім вона розвернулася і повільно зникла у лісових хащах. Захар повернувся до Божедара і Данила.

— Вони полетіли? — спитав Божедар і уважно подивився на те місце, де тільки-но стояла косуля.

Захар прослідкував за його поглядом.

— Так, годину тому. Коли ми поставимо кордони на крісло?

— Трохи згодом. Їм потрібно відновити сили.

У погляді Данила відчувалося занепокоєння.

— Можемо не встигнути, — сказав він.

— Ми зробимо усе можливе, щоб встигнути. Придивіться за дівчатами, — промовив Божедар. — Вони зараз дуже вразливі. Я не знаю, до кого він з’явиться першим. Я побуду біля Каменя.

Захар кивнув.

— Добре, я злітаю до Марії.

Божедар уважно подивився на Захара.

— Але Данилові це простіше зробити, — сказав він. — Вони живуть в одному місті.

Та Захар не відвів погляду.

— Данило нехай за Богданою спостерігає. У нього це добре виходить. — Легка усмішка торкнулась його мужніх вуст.

— Ти знаєш, що це небезпечно, — заперечив Божедар.

— Ти про нього?

— Ти знаєш, про що я. Ти вже давно зробив свій вибір. Дар понад усе. Кохання його вб’є.

Погляд Захара став серйозним.

— Я пам’ятаю, — сказав він.

Божедар знову пильно подивився на характерника.

— То не забувай.

Захар підняв очі. Великі білі хмари, неначе великі пухнасті плями, розповзалися по сірому небу…

* * *

Марія стояла біля відчиненого вікна. По небу пливли білі кудлаті хмари, але сонячні промені час від часу виривалися з їх цупких обіймів і розбризкували своє золото на все, що траплялося на їхньому шляху. Жінка зачинила вікно, взяла мольберт і погукала:

— Даринко!

Двері доньчиної кімнати відчинилися, і дівчинка збігла вниз по сходах.

— Мамусю, ти куди?

— Телефонувала Катерина, просила терміново закінчити картину. То я маю сьогодні доробити.

Даринка обійняла Марію за талію і притислась до неї обличчям. Марія опустила на підлогу мольберт та ніжно погладила її по голівці, потім нахилилася і поцілувала доньку. Дівчинка підняла блакитні оченята.

— А мені можна піти з тобою?

— Ні, краще будь удома. Я ж тобі казала, зараз для тебе дуже небезпечно виходити. А тут з тобою залишається бабуся. Вона тобі пиріг пече, дуже-дуже смачний!

— Добре, мамусю, я розумію! — зітхнула дівчинка.

Її погляд став не по-дитячому серйозним.

— Ти в мене дуже розумна та вже доросла. І нікому не відчиняйте! Я скоро повернуся!

— Добре! Бувай!

Марія ще раз поцілувала Даринку.

— Бувай, люба!

Марія взяла мольберт і вийшла. Даринка зачинила двері. Дівчинка повільно покрокувала до дивану, сіла і вийняла з кишені маленьку скриньку. Вона помилувалася чудовими візерунками на її кришечці, потім відкрила. У скриньці лежала мотанка. Даринка обережно дістала ляльку. Яка ж вона гарна! Така яскрава, у спідничці і вишиванці. І майже непомітно, що їй вже багато років. Напевне, про неї дуже добре піклувались.

Раптом почувся дзвінок у двері. Дівчинка підхопилася з дивана і побігла до дверей, тримаючи мотанку у руці.

— Хто там?

З-за дверей почувся голос Лео.

— Привіт! Це Лео! Можна мені увійти?

— Ні!

— Чому?

— Бо ви мені не подобаєтеся.

Його голос став вкрадливим.

— Я приніс тобі подарунок.

— А він мені не потрібен!

— То, може, ти покличеш маму?

— Не покличу!

Даринка повернулася до вітальні і сіла на диван. В руках вона, як і раніше, тримала мотанку. Дівчинка підняла голову і раптом побачила у вікні Лео. Він стояв біля відчиненої хвіртки.

— Яка гарна лялька. Можеш мені показати? — вкрадливий голос неначе кликав її до себе.

Даринка швидко сховала ляльку до скриньки.

— Бабусю! — закричала вона.

До кімнати зайшла Іванна.

— Що сталося, люба?

— Отой страшний чоловік хоче забрати мою ляльку.

— Який чоловік?

— Той, що приходив до мами.

— Лео?

— Так.

— То це він дзвонив у двері?

— Так.

— І де він зараз?

— Був у вікні.

Іванна подивилася на вікно, але там вже нікого не було.

— Будь обережна. Ти ж знаєш, що ніхто не повинен знати про мотанку.

— Пробач, бабусю, це випадково сталося. Я не буду більше її виймати.

— Добре.

Даринка притисла скриньку до себе. Іванна підійшла до вікна і визирнула на подвір’я. Але там не було жодної людини. Тільки холодний північний вітер, що з’явився невідомо звідки цього літнього дня, неголосно співав свою дику пісню…

* * *

Прохолодний вітер неквапно гнав білясті хмари з півночі. Марія стояла перед мольбертом. Тихенько дзижчали джмелі, оси та бджоли повільно сідали на яскраві польові квіти. Вдалині блищала та злегка наспівувала свою таємничу пісню ріка.

— Вітаю!

Марія здригнулася від несподіванки. Вона оглянулася і побачила Лео.

— Доброго ранку! Щось сталося? — спитала вона.

Холодні сірі очі дивилися прямо на неї. Раптово налетів північний вітер, він здійняв у повітря руді коси та нахилив додолу високу траву.

— Ні, все нормально.

Марія зіщулилась і обхопила себе руками навхрест, ніби хотіла захиститись від непроханих гостей.

— То чому ви приїхали?

— Просто захотілося вас побачити. Привіз Даринці подарунки. Вони в машині. Але вона не захотіла відчинити. Може, ви зателефонуєте доньці, я буду щасливий її порадувати.

— Може, іншим разом? Якщо вона не в гуморі, не думаю, що буде радіти подарункам.

— Ну добре, я їх просто вам залишу. Я думав, ми поп’ємо кави, у вас така затишна вітальня.

Марії стало ще холодніше.

— Краще іншим разом. Мені потрібно закінчити картину.

— Добре. Не буду вам заважати. Бувайте!

— Бувайте!

Лео повернувся і, не кваплячись, пішов у напрямку лісу. Марія не спускала з нього очей. Потім повільно рушила за ним. Він зник серед дерев. Марія прискорила кроки. Вона дійшла до дерев, і раптом прямо перед нею з’явився Лео. У нього був зовсім інший вираз обличчя, хижий та жорстокий. Прозорі сірі очі, неначе лінзи, віддзеркалювали її відображення.

— Здогадалася?

— Так.

— То готуйся, ти перша.

— Не кажи гоп, поки не перестрибнеш.

Лео швидко підняв праву руку. Навколо нього несподівано з’явився чорний вир, який крутився і рухався вперед. Лео рвучко викинув руку у той бік, де стояла жінка, намагаючись виром збити Марію з ніг. Знахарка різким рухом створила навколо себе потік води, схожий на водоспад. Усередині водоспаду вона перетворилася на голубицю та швидко полетіла до річки. Лео одразу обернувся яструбом і полетів за нею. Він наздогнав її, але вона встигла дістатися річки та, кружляючи над водою, перетворилася на людину і стала на блискучу поверхню. Яструб повернув до берега, перетворився на Лео і залишився на піску, але у воду не зайшов.

Марія підняла руки, вода встала за її спиною, жінка утворила водяний вир і жбурнула його у Лео. Але він встиг створити захисний пиловий стовп і заховатися у ньому. Марія зробила різкий рух рукою, створюючи водяний промінь. Лео почав крутити правою рукою, утворюючи пиловий промінь. Вони боролися. Їхній двобій був довгим і запеклим, ніхто не збирався поступатися. Але поступово Марія почала втрачати сили. Очі Лео стали сталево-сірими. Марія відчула, що ноги більше не тримають її. Вона впала, та вода не пустила її униз. Жінка лежала на поверхні. Їй ввижалася Даринка, яка бігла до неї. Дівчинка тримала у руці мотанку. Марія почула її голос: «Мамусю! Тримайся!» Нарешті вона добігла до Марії, впала біля неї і вклала мотанку їй до руки. Раптом видіння пропало. Марія повільно відкрила очі і відчула щось у руці. Вона глянула на свою долоню. У неї в руці була мотанка.

Несподівано жінка відчула приплив сил. Вона піднялася, витягнула руки над головою і зусиллям волі створила величезний водяний потік позаду себе, вода встала за її спиною величезною хвилею і полетіла у Лео. Його відкинуло назад, і він впав. Марія теж простяглася на чистій прозорій поверхні ріки без сил. Раптом Лео обернувся вовком і повільно відійшов убік. Марія підняла голову і побачила Захара, що біг до неї. Він опустився навколішки поряд із нею.

— Як ти?

Марія вдячно посміхнулася. Турботливий голос колисав її, сині очі огортали теплом і спокоєм. Вона занурилася у ці відчуття, плескалася в них, насолоджуючись цією чарівною миттю.

Захар узяв її на руки і поніс.

* * *

Вікно невеликої спальні було відчинене навстіж. Прохолодний вітерець колихав блакитні фіранки, шелестів сторінками відкритої книги, що лежала на столі, та співав свою дивну, зрозумілу тільки йому пісню. Марія лежала у ліжку, знесилена боротьбою з Лео. Біля неї прилягла Даринка, вона гладила матусю по голові. На стільці поряд із ліжком сидів Захар.

— Мамусю, ти нас так налякала!

Марія ніяково посміхалася.

— Пробач, люба, я не хотіла, так вийшло. Але ти мене врятувала.

Вона поцілувала доньку.

— Ні, це дядечко Захар тебе врятував. Він хороший.

— Так, дуже хороший.

Марія подивилася на Захара і посміхнулася. В її очах блимали радісні яскраво-зелені вогники. До кімнати зайшла Іванна.

— Даринко, час обідати. Ходімо до кухні.

Іванна перевела погляд на Захара. В її очах відчувалася щира вдячність та повага.

— Прошу, пообідайте з нами.

— Дякую, із задоволенням! Я зараз до вас приєднаюся.

— Добре, ми на вас чекаємо! — сказала Іванна. Вона подивилася на онуку. — Ходімо, люба!

Даринка ще раз обняла Марію, зіскочила з ліжка та разом з Іванною вийшла з кімнати.

Зелені вогники у її очах засяяли ще яскравіше.

— Дякую, що вчасно нагодився. Це було важко. Я думала, що вже прийшов кінець.

— Ти сама це зробила. Я просто з’явився на фінал. Ти його перемогла.

Глибокий низький голос огорнув її, неначе теплою м’якою ковдрою. Вона згадувала, як він ніс її, і тепло його тіла хвилювало Марію. Її охопило нестримне бажання доторкнутися до його руки, що лежала поряд з її рукою. Нарешті Марія зусиллям волі повернулася до реальності.

— Як там інші?

— Поки що все нормально.

— Я за вас хвилююся. Як тільки стане краще, приєднаюся до охорони Каменя.

— Відпочивай і не поспішай. Ми впораємося. Бережи доньку. Вона чудова.

М’який погляд синіх очей змусив її зніяковіти.

— Так, дякую! Ти їй подобаєшся, — сказала Марія.

Захар розчинився у теплій ніжній посмішці, яскраві вогники в зелених очах блимали, неначе нічні світлячки. Як важко втриматися і не доторкнутися до її густого блискучого волосся, ніжної білої шкіри.

— А Лео їй подобався? — запитав він

Її очі зненацька стали холодними, немов лезо ножа.

— Ні, дуже не подобався. Вона одразу відчула.

— А ти?

— Я теж відчула дивну ауру одразу. Але не знала, хто він.

— Ну, тепер ми знаємо.

— Так. Будьте обережні, — неприхована тривога зазвучала у її голосі.

Треба якось змусити себе піти з цієї кімнати. Захар кілька хвилин сидів мовчки, поглядаючи на гарні тонкі руки Марії. Потім піднявся зі стільця.

— Добре. То я пішов. Я вже не буду заходити, після обіду одразу полечу. Побачимося на галявині. Нам ще потрібно поставити кордони біля крісла.

— Так, я пам’ятаю. Скоро буду! Добре, бувай! Я буду сумувати!

— Я теж! Бувай!

Захар вийшов із кімнати. Марія проводжала його високу ставну фігуру довгим поглядом. Коли двері зачинилися, вона відкинулася на подушках і уважно прислухалася до негучних голосів у вітальні. Тихий вітерець помалу колихав легкі блакитні фіранки…

* * *

У читальному залі університетської бібліотеки було повно народу. Яскраве сонце зазирало у велике старовинне приміщення через прозору стелю, змушуючи студентів швидше закінчити роботу і пірнути у спекотну оману літнього вечора. За одним із великих дубових столів сиділа Богдана. Вона уважно читала книгу, час від часу роблячи записи до зошита. По проходу між столами неквапно рухався симпатичний хлопець. Його висока фігура привертала увагу дівчат, повз яких він проходив. Вони проводжали його поглядами, про щось перешіптуючись та посміхаючись. Він підійшов до Богдани і став поряд, тому що вільного місця, щоб сісти, не було.

— Привіт! — сказав він.

Богдана підняла очі на хлопця і радісно посміхнулася йому.

— О, Тарасе, привіт!

Хлопець подивився у світло-карі очі дівчини і усміхнувся у відповідь.

— То ти завтра піднімаєшся з нами на гору?

Брови Богдани здивовано потяглися догори.

— Звичайно! Чого б це я таке пропускала!

— Добре, тоді до завтра! Зустрінемось о восьмій. Бувай!

— Так! Бувай!

Хлопець неспішно вийшов із зали. Богдана знову нахилилася над книгою і продовжила робити записи до зошита. Яскраві промені впали крізь прозору стелю і розсипали золоті вогники на її каштановому волоссі.

* * *

Теплі промені вранішнього сонця блимали на гілках дерев і кидали жовті блискітки на яскраво-зелену, мокру від роси, траву…

По лісовій стежці на гору неспішною ходою піднімалася група хлопців та дівчат, серед яких крокувала Богдана. За плечима в них були рюкзаки. Попереду йшов керівник групи. Вони вийшли на велику галявину. Керівник обернувся до решти групи.

— Все, привал! — сказав він. — Розбиваємо табір тут.

Всі зупинилися. Вони почали неквапно знімати рюкзаки та виймати каремати, ковдри і залізний посуд.

— Хто збирає хмиз для вогнища? — запитав керівник та глянув на присутніх.

Богдана залишила рюкзак на траві та випросталася.

— Моя черга, — сказала вона.

— Добре. Ми на тебе чекаємо. Не затримуйся.

Богдана неспішно крокувала углиб лісу, збираючи невеликі сухі гілки, що траплялися їй на шляху. Пташки співали свої ранкові пісні, комахи дзижчали над головою. Богдана насолоджувалася свіжим лісовим повітрям. Раптом поряд із нею пролетів джміль. Дівчина простягла долоню, і він довірливо сів на неї. Джміль щось буркотів собі під ніс, і Богдана уважно вслухалася у його розповідь. Дзиґнувши щось на прощання, він піднявся у повітря, зробив коло над її головою і полетів далі у своїх комашиних справах. Богдана подивилася вперед і побачила, що там ліс рідший, і пішла у той бік. Дівчина вийшла із лісу і опинилася на верхівці гори. Вона повільно підійшла до краю схилу і зупинилася.

Перед нею розкинулась зелена долина, яку прорізував швидкий гірський потік. По обох берегах височіли мальовничі скелі. Гірські схили поросли густим лісом, смереки виблискували у золотих променях сонця. Богдана завмерла у німому захопленні, яке вона відчувала кожного разу, коли опинялася у такому місці. Раптом вона відчула чиюсь присутність поряд із нею. Вона різко обернулася і побачила перед собою Лео.

— Ви хто?

Холодний погляд сталево-сірих очей змусив її струснути головою.

— Зараз дізнаєшся, — сказав він.

Лео несподівано викинув вперед праву руку і штовхнув Богдану. Вона відчула, як земля полетіла з-під її ніг, і через секунду перед очима був уже не Лео, а крутий схил гори. Зелена трава промайнула повз неї, і ось вона вже бачить річку так близько, що ще трохи, і вона опиниться в цій холодній, кристально-чистій воді. Богдана розкинула руки, сконцентрувалася і обернулася ластівкою прямо над водою.

Вона швидко піднялася у небо. Зробивши коло, щоб роздивитися ворога, ластівка повернулася на верхівку гори, сіла на траву і перетворилася на Богдану. Дівчина рвучко витягла руку вперед. Уроки Данила не пройшли для неї даремно. Вона напружила всі свої сили і потоком повітря відкинула Лео назад. Але це його не зупинило. Він швидко піднявся з землі, створив смерч і легким рухом пальців направив його на Богдану. Дівчина встигла відхилити його потоком повітря убік. Вона закрила очі і миттєво сконцентрувалася. «Повітряні стихії, допоможіть!» — попросила вона подумки, швидко відкрила очі, і небо над ними несподівано прорізала небо яскраво-блакитна сяюча блискавка. Вона була націлена прямо на Лео. Він підняв вгору праву руку, і навколо нього утворилася пилова завіса.

Холодний погляд сталевих очей змусив Богдану здригнутися. Вона відчула, що їй вже несила боротися. Лео направив потік пилу прямо на дівчину. Земля вирвалася з-під її ніг, і вона полетіла у прірву. «Не дочекаєшся!» Різким рухом Богдана встигла схопитися за камінь, що стирчав із землі.

Лео повільно підійшов до краю скелі.

— Ну що, давай прощатися. Ось і все. Для тебе.

Цей зверхній холодний погляд бісив її до нестями. Теж мені, герой-супермен. Подивимось, хто з нас буде сміятися останнім. Вона вчепилася у камінь смертельною хваткою.

— Зникни, нечиста сило!

— А ти не така, неначе? Відьма!

Який у нього противний сміх, наче залізом по склу провели.

— Я біла відьма!

— Це не міняє твоєї суті.

Та щоб він здох, зараза.

— Ти, мерзенний відьмаче, зникни з горизонту!

— Навіщо так грубо? Може, ми ще подружимось!

Ну й гидотна в нього посмішка, наче в жаби.

— Ще не вистачало дружити з покидьками.

— Переходь на мій бік, і ти не помреш. Принаймні зараз.

Зверхній погляд сірих очей проникав у неї все глибше. Холодний вітер пронизував її до кісток.

— Не дочекаєшся! — сказала вона, з останніх сил вчепившись у скелю.

— Подумай, ти матимеш таку силу, про яку і не мріяла!

— Мені і моєї вистачає!

— Щось не дуже вистачає. Он диви, як ти незручно висиш, ще секунда — і все, кінець!

Лео повільно підняв праву руку, створив невеликий пиловий потік, не кваплячись направив його на Богдану, і вона почала потроху зсуватися зі скелі.

— То що, не передумала?

Богдана вчепилася у камінь з останніх сил, але пальці почали з’їжджати з його гладкої поверхні. Вона вперлася ногами у схил, зробила зусилля і підтягнулася трохи вище, щоб утриматись на верхівці. Раптом вона побачила у небі великого ворона. Невже це він? Так, він!

Ворон швидко опустився на землю і одразу перетворився на Данила. Хлопець випростався, рвучко витягнув руку вперед і почав крутити нею у повітрі. Каміння зі всієї верхівки гори понеслося до його тонких, наче у музиканта, пальців. Камені з’єдналися у велику кулю. Данило підняв руку в тому напрямку, де стояв Лео, і раптом куля перетворилася на суцільний потік каміння, що летів прямо на чаклуна. Лео не очікував такого повороту. Він виставив праву руку, але каміння майже врізалося в нього. Чаклун ледве відбив його вбік, миттєво обернувся яструбом і полетів геть.

Данило помчав до Богдани, швидко опустився на землю і схопив її за руку. Світло-карі турботливі очі наче тонкою ниткою проникли до її свідомості, чіткі мужні риси обличчя притягували погляд. Хлопець допоміг дівчині вилізти нагору. Вони декілька секунд мовчки лежали на краю скелі, відсапуючись.

Він повернув голову, поглянув їй в очі, і вона знову опинилася у іншому вимірі.

— Як ти? — запитав він.

Богдана струснула головою і повернулася до реального світу.

— Звідки ти тут узявся?

У нього така приємна посмішка, а раніше їй так не здавалося.

— Та так, проходив неподалік. Вирішив провідати.

— Цікаво, що це за бовдур був? Він так і не представився. Це той дурнуватий, що за кріслами ганяється?

— Розумна дівчина.

Мабуть, не такий цей Данило уже й гарний.

— Не дурніша за тебе, — скривилася вона.

— Тебе ж просили бути обережною.

Турботливий погляд змушував її ніяковіти, і це дуже дратувало.

— То що ти пропонуєш? Не виходити із дому? Якщо він захоче, то знайде мене де завгодно.

— Там можна поставити кордони.

Вона підняла очі і мовчки спостерігала за маленькими білими хмарками, що кудись летіли у своїх справах, і їм було байдуже, що там відбувається унизу. Нестерпне бажання злетіти туди, у безмежний простір свободи, зненацька охопило її всю, аж до самих кінчиків пальців.

— Я не збираюся через якогось божевільного відмовлятися від нормального життя, — сказала вона.

Знову цей уважний пронизливий погляд світло-карих очей. Куди від нього сховатися? Та чи хотіла вона ховатися? Вона вже сама не знала. Через нього вона відчувала себе слабкою та дурненькою, і сердилася сама на себе.

— Ти розумієш, що від тебе залежить доля багатьох людей?

Тепер вона роздивлялася, як по тонкій билинці повзе мураха.

— А ти розумієш, що я маю право на відпочинок? — сказала вона.

— Тебе не переконаєш.

Вона нарешті наважилася підняти очі.

— То й не намагайся.

Ще декілька секунд мовчання. Чувся тихий спів соловейка десь у глибині лісу.

— Я вже маю йти, а то наші хмиз чекають, голодні. А я тут у божевільного дядька блискавки кидаю.

Вона ще декілька хвилин сиділа мовчки, дивлячись на золотаві високі стовбури смерек на протилежному схилі гори. Їй чомусь не хотілося нікуди йти. Але таки дійсно вже час рушати. Богдана і Данило піднялися. Дівчина обтрушувалася та ретельно витирала краєм сорочки обличчя від грязюки. Він уважно спостерігав за її тонкими пальцями, вглядався у світло-карі очі, вивчав тонкі лінії обличчя.

— Ви плануєте довго тут пробути? — запитав хлопець.

— Два дні.

— Добре, бережи себе.

Вона подивилася прямо йому в обличчя. Виявляється, це не так і страшно, якщо потренуватися.

— Я спробую. Бувай.

Теплий погляд світло-карих очей обійняв її на прощання.

— Бувай! — відповів Данило.

Богдана повернулася і пішла до лісу, збираючи по дорозі хмиз. Данило спостерігав, як вона граційно нахилялася за кожною дрібною гілочкою. І ось уже її струнка фігура сховалась за деревами. Хлопець підняв руки, неначе крила, і обернувся вороном.

Він швидко піднявся у повітря і полетів у той бік, куди пішла Богдана. Ось він уже бачить її сорочку в червоно-чорну клітинку поміж дерев. Дівчина, не кваплячись, ішла до вогнища із купою хмизу. Ворон сів на гілку і довго спостерігав, як Богдана клала хмиз на землю, як дівчата та хлопці розпалювали вогнище. А в лісі голосно співали пташки, радіючи новому дню…

* * *

Живі сонячні промені, неначе маленькі вогники, миготіли на листі, на мокрій від роси траві, та виблискували на обличчі. Даринка простягла маленьку тендітну руку, і на її долоню вистрибнув крихітний зелений цвіркун.

— Привіт! — посміхнулася йому Даринка.

— Привіт! — відповіла комаха і подивилася на неї великими круглими очиськами.

— Зі святом Івана Купала!

— Дякую! — радісно проспівав цвіркун.

Її блакитні очі сяяли від щастя.

Дівчинка тихенько опустила цвіркуна на тонку стеблинку і підняла очі на бабусю. Іванна обережно зривала жовтенькі квіточки звіробою і клала їх до кошика. Раптом Даринка побачила попереду в кущах сіре зайченя. Яке воно пухнасте та миле! Треба із ним теж привітатися.

Дівчинка піднялася і повільно пішла до тваринки. Але зайченя пострибало між дерев, і Даринка рушила за ним. Вона швидко рухалася серед високої трави, намагаючись не загубити тваринку з очей. Зненацька над нею пролетів великий сірий птах. Даринка зупинилася від несподіванки і огляділася навколо. Якесь незнайоме місце. Дерева тут росли дуже щільно, і сонячні промені майже не проходили крізь гілки. Дівчинці стало моторошно. Вона вийняла із кошика з травами мотанку і притисла її до грудей. Вона відчула, як щось тепле і спокійне вливалося у неї і розтікалося по тілу. Даринка повернула назад. Де ж те місце, звідки вона прийшла? Вже й ноги втомилися. І їсти хочеться.

Даринка подивилася на мотанку і погладила її по голівці.

— Не бійся, ми обов’язково звідси вийдемо.

Їй здалося, що лялька кивнула. Даринка підняла очі і раптом побачила, що попереду дерева стали рідішати.

— Ну от, скоро ми знайдемо бабусю.

Вона радісно усміхнулася і почала швидко продиратися крізь високі кущі. Поступово сонячне світло все більше проходило крізь гілки, і ось уже попереду яскраво заблищала річка. Даринка побігла на це сяйво, міцно тримаючи ляльку. Ось вона вже на лузі. Вода манила її своєю прохолодою.

Дівчинка вискочила на широку галявину. Раптом перед нею нізвідки виникла висока темна фігура. Даринка різко зупинилася. Вона підняла очі. Холодний сталево-сірий погляд пронизав її до кісток. Вона завмерла, притиснувши до грудей мотанку. Дівчинка чула швидкі удари двох сердець — свого і ляльчиного.

— Віддай мені цю іграшку, і я подарую тобі взамін велику гарну ляльку.

Даринка мовчки дивилася, як він простягає до неї здоровенну долоню. Вона міцніше притисла до себе мотанку і відступила назад.

— Нащо тобі ця дешева ганчірка без обличчя?

Він рушив до неї, свердлячи її очима, неначе сталевим буром. Ось він вже дуже близько. Зараз цей мерзенний чаклун простягне руку і відбере у неї її скарб. Нізащо!

Її блакитні очі несподівано стали темними. Обличчя раптом втратило свою дитячу ніжність. Погляд став твердим і напруженим. Вона автоматично рвучко викинула руки вперед, тримаючи перед собою мотанку. І раптом із ляльки вирвався яскравий промінь світла. Він неначе вийшов із серця мотанки, биття якого відчувала дівчинка.

Промінь засліпив Лео і врізався прямо в чаклуна, відкинувши його на чималу відстань. Даринка стояла із витягнутими вперед руками, тримаючи перед собою цей яскраво-блакитний промінь, неначе меч. Лео безпомічно лежав на траві, рухаючи руками і намагаючись хоч щось розгледіти.

— Я з тобою! — бабусин голос, такий ріднесенький, пройняв Даринку до кінчиків пальців.

— Бабусю!

Дівчинка кинулась їй в обійми.

— Не плач, люба! Все буде добре! — бабусин теплий погляд, неначе затишною ковдрою, огорнув її.

Лео вже стояв на траві, готуючись до нападу. Іванна стала перед Даринкою і нанесла удар першою. Лео знову впав. Але він був занадто сильний. Через секунду Іванна полетіла на траву від удару вихора. Даринка не встигла нічого зрозуміти, а чаклун уже стояв поряд і простягав до неї свою мерзенну руку. Дівчинка міцно притисла ляльку до грудей. У напруженому погляді блакитних очей відбивалося очікування якогось дива, що врятує її зараз. І раптом чаклун перевернувся у повітрі від яскравої блискавки і полетів на інший кінець галявини.

Даринка повернула голову. Як тепло раптом стало від цього погляду синіх очей!

— Дядько Захаре!

Краєм ока вона побачила, як чаклун обернувся на яструба і піднявся у повітря. Сильні руки підхопили дівчинку і ніжно притисли до широких грудей. Так приємно охопити руками цю міцну шию і прихилити голову на плече.

— Давай допоможемо твоїй бабусі.

Захар підійшов до Іванни і опустив дівчинку на землю. Вона сіла поряд із бабусею і погладила її по обличчю.

— Бабусю, що з тобою?

Іванна не відповідала. Невже вона померла, захищаючи свою маленьку дівчинку від тої почвари? Ні, цього не могло бути! Даринка підняла заплакані очі на Захара. Він опустився на траву і провів рукою над серцем жінки. Вона повільно відкрила очі. Декілька хвилин Іванна намагалася зрозуміти, де вона знаходиться, і пригадати, що відбувається.

— Він зник? — нарешті запитала вона.

— Поки що так, — його сині очі потемніли.

Захар допоміг Іванні сісти.

— Дякую, що врятували нас, — слабка посмішка освітила обличчя жінки.

— Дядьку Захаре, а як ви дізналися, що ми тут? — блакитні очі дівчинки раптом розширилися від здивування.

— Проходив повз.

Тепла посмішка Захара знову огорнула дівчинку теплою ковдрою.

— Повз ліс? — не вгавала Даринка.

— Повз вас, — засміявся чоловік і погладив Даринку по голівці.

Вона щасливо посміхнулася, притискаючи мотанку до грудей.

— Бережи її, - сказав Захар.

— Ой, а мама ж казала нікому не розповідати про неї, - раптом злякалася Даринка і подивилася на бабусю.

— Думаю, йому можна.

Голос Іванни був уже не таким слабким. Очі Даринки стали яскраво-блакитними.

— А вона жива, — прошепотіла вона свій секрет і швидко обернулася, щоб ніхто інший раптом не почув. — В неї є серце. Воно б’ється.

— Так, це серце нашого роду, — сказала Іванна.

Іванна обняла Даринку. Декілька хвилин вони мовчки спостерігали, як теплий вітерець колихав траву на галявині.

— Ну що ж, мабуть, вже можна йти, — сказала жінка.

Захар допоміг Іванні піднятися. Даринка підібрала кошик із травами і принесла бабусі. Вона обняла Даринку за плечі і разом із Захаром рушила до лісу.

* * *

Ліс нарешті закінчився, і раптом в очі вдарило яскраве сяйво блискучої блакитної води. Ріка неспішно співала свою нескінченну історію. Лугові трави п’янили і уносили далеко у чарівний світ магії. Даринка бігла попереду, зупиняючись кожну хвилину біля чергової рослинки і вдихаючи її казковий аромат. Захар та Іванна ішли поряд, милуючись щасливим обличчям дівчинки.

— Давно бачили Марію? — запитала жінка.

— Сьогодні зранку. Ввечері буде вдома. Данило заступає на чергування.

— Коли збираєтеся ставити кордони на крісло? Щоб не було запізно.

— Найближчими днями. Поки він намагається знищити нас по одному, у нього теж недостатньо сил, щоб викрасти його.

— Першими вибрав жінок. Мерзотник.

— Цього й треба було очікувати.

— Хоче упіймати двох зайців.

— Так, але поки він не зосередився на кріслі, потрібно поспішати.

Попереду вже було видно дерев’яний паркан і дах двоповерхового гарненького будинку. Даринка весело побігла по стежці до воріт.

— Не хвилюйтеся, я пригляну за Марією, — сказав Захар.

Від його кремезної фігури віяло надійністю і спокоєм.

— Дякую! — відповіла Іванна і заглянула у його теплі очі. — Зайдете до нас пообідати?

— Мабуть, я вже полечу.

Він спостерігав, як Даринка відчиняє хвіртку і зникає за парканом.

— І не попрощаєтеся з Даринкою?

В її голосі почулося прохання. Сині очі Захара іще більше потеплішали.

— Добре, зайду ненадовго, — промовив він.

«Без обіду ні в якому разі не випустимо!» — подумала Іванна. Вона радісно посміхнулася і прискорила ходу. Ось уже і двір. Даринка весело мчала їм назустріч. Вона налетіла на них і обійняла обох одночасно. Всі радісно засміялися, розчиняючись у цій чудовій миті такого невловимого і такого реального відчуття щастя.

* * *

— То коли ти їдеш? — запитала Марія, ставлячи перед Богданою чашку запашного трав’яного чаю.

Дівчина нагнулася над нею і глибоко вдихнула аромат лугу, лісу, і раптом забуті спогади дитинства оточили її з усіх боків. Вона закрила очі і занурилася у підсвідомість. Перед її очима пропливав яскравий сонячний луг, де дівчатка у гарних духмяних віночках водили хороводи разом із дорослими.

«Заплету віночок.

Заплету шовковий,

На щастя, на долю,

На чорнії брови».

Марія сіла поряд на плетений із лози стілець і спостерігала, як Даринка бігала по садку, граючись із метеликами у латки.

— Ти щось спитала? — прозвучав поряд голос Богдани.

— Так, питала. Коли ти їдеш до табору на розкопки?

— Через тиждень.

Богдана відчула, як солодко-терпкий смак трави розливається по її тілу, вливається у мозок, добігаючи найпотаємніших куточків свідомості.

— Як чергування? — запитала Марія.

— Та нічого, поки ніхто не пхався.

Очі Богдани звузились.

— Божедар просив передати, що завтра вирушаємо до Львова.

— Нарешті, — відповіла Марія. — Головне — встигнути.

— Так. Хоча не впевнена, що це надійний захист.

— Поки ми живі й здорові, кордони будуть працювати.

— Отож, поки. — промовила Богдана.

Її голос став іще тихішим, у світло-карих очах промайнув неспокій. Марія уважно подивилася на дівчину.

— Треба зібрати всі сили, — сказала вона. — Ми маємо їм протистояти. Нам нічого більше не залишається.

Марія намагалася говорити переконливо. Богдана опустила чашку на стіл. В її погляді виднілася неприхована втома.

— Так, нічого не залишається, — відповіла вона.

Дівчина трохи помовчала. Було чутно, як дзижчать бджоли, перелітаючи з квітки на квітку.

— Скільки ми ще протримаємося? — спитала Богдана.

Марія неспішно зробила ковток чаю. Бджоли продовжували щось тихенько розповідати, квіти хитали своїми гарненькими голівками їм у такт.

— Не знаю.

Богдана подивилася на легкі білі хмаринки, що пливли по небу.

— Це може ніколи не закінчитися. А коли ж нам жити? — промовила вона.

В її голосі почувся розпач.

— Я не знаю, що відповісти, — сказала Марія.

— Ти тільки уяви, що все життя ми будемо чергувати біля цієї клятої книги і думати про те, що він ось-ось знову нападе. Має ж бути якийсь вихід.

— То що ти пропонуєш?

— Знищити книгу.

Дівчина не зводила погляду з Маріїного обличчя. Очі знахарки на долю секунди блиснули дивним світлом і знову стали спокійно-упевненими.

— Ти вважаєш, це єдиний вихід?

Богдана замислено подивилася на стеблини трави, що залишились на дні чашки.

— А в тебе є інші варіанти?

Даринка дзвінко засміялася, тримаючи метелика на долоні. Вони мовчки спостерігали за щасливим обличчям дівчинки.

— Але в ній зібрано дуже багато знань. Це буде величезна втрата для нас, інакших.

— Ну жили ж ми без неї раніше. Проживемо якось і потім.

Богдана втомлено відкинулася на спинку. Стілець приємно зарипів свіжоскрученою лозою.

— Знаєш, мені вже хочеться, щоб він спер це кляте крісло і книгу. Тоді ми зможемо спіймати його на гарячому і відправити у пекло. Бо інших варіантів я не бачу.

— А раптом він встигне провести обряд?

— Обійдеться! У мене з ним особливі рахунки!

У світло-карих очах спалахнули жовтогарячі вуглинки.

— Якщо чесно, то в мене теж. І не один, — посміхнулася Марія, і знайомі яскраво-зелені вогники в очах замиготіли і почали вистрибувати, неначе живі ізумруди.

Даринка підбігла до столика із метеликом на долоні, і її дзвінкий сміх рознісся далеко по окрузі.

— Богдано, я так рада, що ти приїхала!

Блакитні оченята сяяли.

— Я теж дуже рада! — губи дівчини самі собою розтягнулися у широкій посмішці, та очі теж чомусь почали щасливо сяяти.

— А давайте пограємось у піжмурки!

Даринка потягла Богдану за руку і весело засміялася.

Кольорові метелики кружляли над їх головами у казковому літньому танку…

* * *

На ліс потихеньку опускалася тепла літня ніч. Божедар стояв біля Каменя, стиха розмовляючи про щось зі старим вовком, який сидів навпроти нього. Неподалік розташувались двоє молодших вовків, які сторожко поводили вухами, спостерігаючи за мольфаром.

Біля вогнища чистив рушницю Захар. Данило розглядав давній талісман, нещодавно знайдений ним у розкопках. Раптом на галявину опустилися ластівка і голубиця. Вовки повернули голови у їхній бік. Птахи перетворилися на Марію та Богдану. Вони підійшли до Божедара.

— Ми не запізнились? — у погляді Марії відчулося хвилювання.

Спокійний погляд темних очей одразу зняв їхнє напруження.

— Ні, але скоро вирушаємо.

Божедар кивнув вовкам, вони тихо відійшли до краю галявини і зникли між деревами.

Марія і Богдана сіли біля вогнища. Божедар підійшов ближче. Його уважний погляд змусив Богдану опустити очі.

— Ти втомилася.

Дівчина роздивлялася носки своїх альпіністських черевиків. Потім підняла очі. Все одно він усе знає, який сенс приховувати.

— Так, і ви знаєте, чому.

— Знаю.

Його спокійний, впевнений голос чомусь дратував її.

— То скільки ще нам так існувати? Бо це не життя.

Захар і Данило підняли очі на Божедара. Він, як і раніше, спокійно дивився на дівчину.

— Ти пропонуєш дати йому можливість забрати все?

Вона не відводила погляд. Хай знає!

— Так, пропоную. Так у нас хоча б буде шанс вирватись із цього кола.

Божедар мовчки повернувся до неї спиною і підійшов до Каменя. Він погладив його по теплій шорсткій поверхні, потім повернувся до всіх обличчям. Його очі випромінювали впевненість. Вона неначе розросталася, розліталася, огортала все навкруги, накривала всіх і давала надію на те, що все буде так, як він скаже.

— Не треба лізти поперед батька в пекло, — сказав Божедар. — Скоро все зміниться. Потрібно трохи зачекати.

— Наскільки скоро? — запитала Богдана. Вона вирішила стояти за своє до останнього.

Божедар подивився в темно-червоне від заходу сонця небо.

— Навчись чекати, — відповів він.

Його темні очі стали чорними. Богдана раптом відчула занепокоєння. Вона повернула голову до Марії. Зелені вогники в очах знахарки чомусь сховалися.

Дівчина знову роздивлялася черевики. Мабуть, треба їх почистити, а то всі у пилюці.

Останні промені промайнули у небі, і зірки висипали над лісом. Ну що ж, час рушати! Всі піднялися зі своїх місць, стали по колу, обернулися птахами і здійнялися в небо. Першим летів старий орел. Вони зробили коло над галявиною, поступово піднімаючись усе вище і вище та нарешті зникли у вкритому зорями нічному небі.

* * *

Вже знайома асфальтова доріжка перед службовим приміщенням музею ледве виднілася, освітлена лише зірками та яскравим літнім місяцем. П’ять великих птахів опустилися на землю прямо перед входом, і вже через секунду п’ятеро людей обступили прохід. Захар звичним рухом дмухнув у замкову щілину, і двері тихо відчинилися.

— Але у музеї працює сигналізація, — раптом згадала Богдана. — А ми ж до залу маємо піти, а там відеоспостереження.

— А Захар у нас спеціаліст широкого профілю, — посміхнувся Данило і підморгнув Богдані.

— Ламає сигналізації однією лівою? — поцікавилася Богдана, спостерігаючи, як характерник впевнено рухається коридорами, наче бував тут не один раз.

— Ні, допомагає людям гарно виспатися на роботі, - неголосно відповів Данило та швидко покрокував за Захаром.

Вони вже проминули запасники і підібрались до кабінету охорони. Захар дав знак зупинитися. Він нагнувся, набрав повні легені повітря і повільно дмухнув у замкову щілину. Через хвилину обережно прочинив двері. Двоє охоронців мирно спали у своїх кріслах, тихо посапуючи. Данило підійшов до пульту і вимкнув його. Хоча Богдана уже звикла до усіх цих чудесних вмінь, а все ж таки не переставала дивуватися можливостям характерників, адже вона раніше тільки чула про них, а зараз сама все це спостерігала.

Вони тихо рухалися по залах музею, освітлених лише нічними вікнами. Повз них пропливали силуети старовинних меблів, дзеркал, картин… Ось, нарешті, остання зала. У самому її кінці стояло крісло. Воно тьмяно виднілося на фоні дзеркала, що висіло позад нього. Несподівано Богдана знову відчула сильне бажання сісти у крісло. Вона звично струсила головою і почала роздивлятися стіл біля протилежної стіни.

Натомість Захар, Данило, Божедар та Марія обступили крісло і уважно його роздивлялися.

— Дійсно, дивний експонат, — в очах Данила виднілася непідробна цікавість. Він обійшов крісло з усіх боків і зупинився перед ним. Декілька хвилин хлопець постояв мовчки і потім зробив рух у його напрямку.

— Не сідай! — голосний крик прорізав тишу. Данило завмер, не дійшовши до крісла.

— Не кричи так голосно, — промовила Марія і заспокійливо погладила Богдану по руці. Вона відчула, як тремтіла дівчина.

— Не сідай, — вже тихіше промовила Богдана, намагаючись у темряві розгледіти його очі. — Це небезпечно.

— Так, краще до нього не підходити близько, — спокійно порадив Божедар. — Давайте швидше закінчимо справу. Ставайте навколо нього у коло.

Всі швидко виконали розпорядження.

— Підніміть руки і зосередьтеся.

Вони утворили руками коло. Мовчки сконцентрувалися, і раптом їхні руки поєднала тонка сяюча нитка різних кольорів — білого, блакитного, зеленого, червоного і сріблястого. Вона світилася все сильніше і сильніше, і несподівано спалахнула, неначе блискавка, і так само раптово згасла. Залу поглинула пітьма. Декілька секунд присутні стояли у суцільній темряві, звикаючи до неї, потім всі предмети навколо почали поступово проявлятися.

— Ну все, можна повертатися.

Очі Божедара світилися у темряві, неначе котячі. Богдані стало моторошно.

— Потрібно увімкнути сигналізацію, — нагадав Данило і першим пішов до виходу.

За ним потягнулися інші. Богдана обернулася і побачила силует крісла, ледь освітлений нічним небом. Що ж, можливо, їй і справді бракує терпіння…

Вони знову тихо просувалися спочатку залами, а потім вузькими коридорами службового приміщення. Ось і кімната охорони. Данило тихо прочинив двері. Двоє чоловіків мирно спали у кріслах. Данило увімкнув пульт і вийшов із кімнати, зачинивши двері.

— Довго вони так будуть спати? — розхвилювалася Богдана. — Музей же без охорони залишається.

— Недовго, — упевнений погляд Захара одразу її заспокоїв.

І чому він завжди так на неї діє?

Вони вийшли на вулицю. Божедар обернувся до знахарки.

— Маріє, сьогодні твоє чергування.

— Так, я пам’ятаю.

— Завтра я тебе зміню, — сині очі Захара здавалися чорними у цій німій тиші.

— Добре!

Зелені очі блимнули у пітьмі. Марія обернулася на голубицю і здійнялася в тепле літнє небо. Вона полетіла звичною дорогою до Каменя. Зірки освітлювали її шлях яскравими сріблястими вогниками.

Хоч би скоріше все це скінчилося!

* * *

Богдана швидко спускалася сходами автобуса, на якому студенти магістратури львівського університету прибули на розкопки давнього скіфського кургану. Літня практика завжди була її найулюбленішим епізодом із тривалого шестирічного навчання. Дівчина вдихала на повні груди свіже степове повітря і радісно посміхалася. Вона давно мріяла потрапити саме сюди. І нарешті ось він перед нею, Актовський каньйон. Адже ця прадавня сакральна кам’яна Долина Диявола з водоспадом, ріка Мертвовод, яку згадував ще Геродот, описуючи наші степи, — не прості місця.

Богдана кинула рюкзак прямо біля автобуса і рушила по майже висохлій траві, керуючись своїми внутрішніми відчуттями. Вона не поспішала, насолоджуючись кожною секундою цієї казкової миті — здійсненням потаємних бажань. Дівчина повільно рухалася по траві, і ось під її ногами вже відчувається міцний гранітний камінь.

Богдана уважно прислухалася до себе. Очікування дива росло всередині, змушуючи її тіло тремтіти все сильніше з кожною секундою. Вона уповільнила і без того неспішні кроки і нарешті підійшла до краю гранітної скелі. У неї перехопило подих. Її погляду раптом відкрилася вся долина, з величезними крутими скелями з обох боків, між якими далеко внизу таємниче шепотіла ріка, а вдалині між гранітних скель виблискував дивовижної краси водоспад.

— Господи, невже я насправді тут?!

Сльози щастя раптом бризнули з її очей.

— Вітаю тебе, річко, вітаю вас, скелі! Привіт, красене-водоспаде!

Щастя таки існує!

— Подобається?

Вона здригнулася і ледве не зірвалася у прірву від несподіванки. Невже таке може бути? Богдана повернула голову. Ні, таки не здалося. Це дійсно він. П’ять секунд, щоб опанувати себе, і він вже бачить радісну посмішку та веселі очі.

— О, привіт! А ти як тут опинився? Теж студент на практиці? — підморгнула вона Данилові.

Та дарма, від нього нічого не приховаєш. Світло-карі очі копирсалися в її мозку, неначе у тарілці з борщем. Та й який із нього студент. Ну хай там як, а вона таки спробувала віджартуватися.

— Атож, риюсь тут у могилці, - відповів він.

Тепла посмішка несподівано змусила її розслабитися. Богдана знову занурилась у споглядання цієї величної та заворожуючої краси. Вона забула, що поряд стояв Данило, забула, що не їла ще зранку, що її мучила спрага ще за півгодини до прибуття автобусу, а вода у неї закінчилась. Вона просто завмерла перед цією величною прадавньою красою, яка несла в собі загадки тисячоліть, що промайнули над цими скелями як одна мить, і час зовсім не зачепив її. Можливо, на цьому самому місці багато століть тому стояла яка-небудь скіфська царівна, спостерігаючи за тим, як ріка несе свої води у царство мертвих… Дивно, але тут зовсім не відчувався плин часу, неначе ці скелі застигли в німому здивуванні величчю самої природи ще з моменту їх народження.

Нарешті Богдана почала потроху приходити до тями. Вона звично струсила головою, і густе каштанове волосся розсипалося по тендітних плечах. Вона огляділася, але на скелі крім неї більше нікого не було. Дивно, коли ж він пішов? Несподівано дівчина усвідомила, що вже вечір. Сонце зайшло за обрій, розмальовуючи скелі у ніжно-червоні фарби.

Вона повільно повернулася і пішла до дороги, хоча її свідомість залишилась там, на цих величних скелях. Богдана підібрала свій рюкзак, що валявся сам-самісінький на узбіччі, і роздивилася навколо. Вдалині, неподалік від великого кургану, вона побачила купу людей, намети, польову кухню. По степу розносились аромати якихось невідомих їй нічних рослин. Мабуть, Данило знав, що це за трави, треба буде поцікавитися.

Дівчина рушила до табору. Вона знайшла своїх одногрупників, кинула рюкзак біля одного з наметів і пішла до бака з водою. Джерельна вода остаточно привела її до тями. Богдана огляділася навколо. Доволі великий табір, зо два десятки наметів, купа народу. Буде весело! Вона щасливо посміхнулася. Нарешті все буде як раніше, до того моменту, як ця клята книга увірвалася в її життя. Увесь цей час у неї було таке відчуття, ніби кордони стоять не на кріслі, а на ній.

Хоча є і позитивні моменти. Все ж таки зустріч із такими людьми, як її нові друзі, не кожному трапляється в житті. Так що можна сказати, що не все так погано.

А он і Данило, сидить серед студентів на похідному стільці і наминає щось смачне за обидві щоки. Раптом Богдана відчула вовчий голод. Вона ж зранку нічого не їла. Дівчина схопила свій посуд і помчала до польової кухні.

Густий аромат куліша проник у її ніздрі ще метрів за двадцять. Запашна страва парувала на її тарілці, змушуючи раз у раз опускати носа ближче і вдихати, вдихати… Що ж воно таке гаряче, чорт забирай! Пообпікала собі усього рота. Але ж смачнюще, сил нема яке!

— Смачного!

Тьху ти, ледь не вдавилася… Знову він, от зараза. Богдана проковтнула гарячу жижу і посміхнулася.

— Дякую!

Дивно, вона раніше ніколи не ніяковіла, коли їла в присутності хлопців. Що це з нею? Дурня якась… Дівчина струсонула головою. Каштанові хвилі блиснули міддю у останніх сонячних променях. Очі Данила чомусь стали серйозними. Він перевів погляд на намети.

— Ти вже влаштувалася?

— Ні, поки що тільки вечеряю. А що?

— Якщо потрібна допомога, клич.

— Ну, рюкзак донести я й сама зможу. А взагалі дякую. Якщо шо, покличу.

Вона голосно сьорбала куліш і дивилася йому прямо в очі. Цікаво, довго вона так протримається? Данило підморгнув їй і попрямував до студентів. Богдана полегшено зітхнула. Ну, і хто кого? Добре, потім розберемося. Вона зі смаком облизала ложку і пішла до рукомийника. Сполоснула посуд і рушила до намету, біля якого кинула свій рюкзак.

Одногрупники сиділи на траві, весело обговорюючи сьогоднішній переїзд.

— Ви вже розподілились, хто до якого намету? — запитала Богдана.

Тарас підняв очі.

— Так, приблизно.

— Ну, і куди мене приткнули?

— Зі мною, як завжди, — кивнула Олена і тицьнула пальцем на крайній зліва намет. — Он у тому будемо.

— Добре, — Богдана підняла рюкзак. — Піду занесу речі.

— Окей! Приходь, ще посидимо! — підморгнула Олена і повернулася до розмови.

Богдана покрокувала до намету, зайшла усередину, поклала рюкзак і повернулася до колег. Дівчата весело щебетали про польову кухню, хлопці жартували. Богдана замислено дивилася, як на горизонті тануло маленьке червоне сонце.

— Агов, ти сьогодні якась не така!

Голос Олени змусив Богдану повернутися до реальності.

— Яка це не така? Що за дурня! — весело засміялася дівчина. — То, кажете, з таким кухарем ми через два тижні з ями самостійно вилазити не зможемо? Ну що, організуємо автопідйомник, якось же давні єгиптяни піраміди будували.

— Ага, а хто буде витягувати? Ми ж будемо всі як колобки і у ямі, - запитала Олена.

— А ми керівника попросимо, — сказала Богдана. — Он він який стрункий, а вже ж не перший день тут харчується. І як це йому вдається?

— Мабуть, він заговорений.

— Треба в нього те заклинання дізнатися, то й автопідйомник не знадобиться.

Всі весело засміялися. Богдана спостерігала, як Данило розмовляв із якоюсь cимпатичною чорнявою жінкою. А й дійсно, у нього гарна фігура. Високий, стрункий, міцні руки. І світло-карі очі. Та ну його, задовбав.

Дівчина відвернулася і прислухалася до розмови. Сонце вже зайшло, і було чутно, як цигикають цвіркуни десь зовсім поряд. Спека спала, і нічна степова прохолода нарешті огорнула всіх. Богдана розчинялася у цих дивних нічних звуках, цих казкових нереальних пахощах, і її серце переповнювалося вдячністю за можливість бути тут і зараз, серед цієї дивовижної краси.

* * *

Це неймовірно… Вони персикові… Персикові! Вона ніколи раніше не бачила скель такого кольору… Богдана стояла на тому ж самому місці, звідки вчора роздивлялася долину. Перші промені сонця тільки-но обережно виглянули з-за обрію і тихенько розливали дивовижний відтінок на все, що трапляється на їхньому шляху. Це якась казка. Неймовірний світ. Дівчина завмерла у німому захопленні, боячись поворухнутися і сполохати цю фантастичну мить одкровення.

— Так, вони дуже гарні…

Богдана здригнулася. Та що ж за лихо! Знову він.

— Так, дуже, — стиха промовила дівчина, не відводячи погляду від скель.

Вона продовжувала всмоктувати у себе цю дивовижну красу, назавжди закарбовуючи її у своїй пам’яті.

— Але це не останній ранок у твоєму житті. Ти бачитимеш це ще багато разів, — сказав Данило.

— Кожна мить особлива. Завтра буде вже інша.

Вона широко відкрила очі, прагнучи розчинитися у цій миттєвості щастя. Навіть якщо поряд стоїть цей набридливий завідувач лабораторією.

Коли вона обернулася, щоб іти до табору, його вже не було поряд. Зник, як і не з’являвся. Вона повільно рушила по жовтуватій підсохлій траві до намету.

Археологи вже попрокидались і повиповзали до умивальників і на сніданок. Богдана зайшла по посуд. Її сусідки вже не було в наметі. Дівчина взяла тарілку, ложку, чашку і побрела до польової кухні. Веселий засмаглий кухар роздавав вівсянку. Богдана примостилася на якомусь ящику і вдихнула аромат розварених пластівців. Сюди б грушку або яблучко, таке зелененьке, солодке… Шкода, що немає… Неподалік стояла та симпатична чорнява жінка, що розмовляла з ним учора… А он і він. Знову вона до нього підійшла. Мабуть, якась невідкладна справа.

Богдана заглибилась у споглядання масла у вівсянці, яке повільно тануло і розтікалося по поверхні.

— Ти скоро?

Поряд стояла Олена із чистим посудом.

— Так, уже закінчую, — Богдана запхнула чергову ложку каші до рота.

— Через 15 хвилин треба бути на об’єкті.

— Добре, я встигну!

Олена покрокувала до намету. Богдана проковтнула останню ложку, підхопилася, швидко помила посуд і понеслася за Оленою. Через п'ятнадцять хвилин вона вже стояла біля кургану.

* * *

Вони тут вже тиждень працюють, не покладаючи рук. Може, хоч сьогодні нарешті дориються до чогось путнього. Богдана витерла піт рукавом сорочки. Неподалік копирсався у землі Тарас. Він підняв голову і посміхнувся дівчині. Богдана підморгнула йому і повернула голову в інший бік.

Знову він розмовляє з тією чорнявкою. Цікаво, про що? Дівчина підібрала лопатою великий шмат землі і кинула його на ноші.

— Не може бути! Нарешті! — раптом заволала на весь табір Богдана.

Через секунду вона вже розгрібала руками землю навколо невеличкого предмета, що раптом блиснув під яскравим сонячним промінням жовтогарячим металом. Ось уже видно опуклий край із малюнком на ньому. Це ж чаша! Оце так-так! Нічого собі, отак з першого разу повезло. Який чудовий сьогодні день!

— Ого-го!

Ну хто б сумнівався. Звичайно, прибіг першим. Недарма ж таки завідувач лабораторією. Хіба він таке пропустить.

— А ти як думав! Ми такі!

Богдана із викликом дивилася йому в обличчя. Подивимось, хто кого цього разу.

— Молодець! Тепер давай вивчай знахідку. Вона ж твоя, — сказав Данило.

— Добре, дякую, — в її голосі прозвучало легке здивування.

Дивно, чого це він такий милий сьогодні? А вона так готувалася відповісти. Ну то й добре, прибережемо сили.

Богдана вийняла чашу із землі, обережно обтрусила її і зчистила бруд щіточкою. Тарас уважно слідкував за її рухами. Через декілька хвилин вони вже сиділи поряд на краю ями і роздивлялися знахідку.

— Яка вона гарна. Прямо ідеальна!

Дівчина підняла чашу вище. Вона виблискувала в яскравих сонячних променях на фоні неба, засліплюючи і притягуючи, і викликала непереборне бажання проводити пальцями по опуклому виразному малюнку коня, по дивовижному орнаменту на краях…

— Так, чудова! — погодився Тарас, милуючись дівчиною.

Вона відірвалася від споглядання чаші і опустила очі в яму. Данило чіткими рухами раз за разом підхоплював землю і відкидав її на ноші. М’язи випирали з-під теніски, притягуючи погляди дівчат. Поряд сиділа та чорнявка і щось йому розповідала. Яка в неї неприємна посмішка. Цікаво, як її звуть? Треба якось спитати у Олени, вона завжди все знає.

— Ну добре, пішли рити далі! — скомандувала Богдана.

Вона обережно поклала чашу у коробку і злізла до ями. Там її підхопив Тарас.

— Дякую.

— Нема за що.

Що ж, знову до роботи. Може, ще тарілка знайдеться…

* * *

Річка Мертвовод повільно текла між камінням, потім повертала кудись у бік, у невідоме майбутнє. Сонце вже майже зайшло за обрій, але прохолода ще не огорнула землю. Червоні відблиски миготіли по траві, перескакуючи з камінця на камінець.

Богдана задумливо вдивлялася у небо. Блакитно-червоне, з темно-синіми полосами на обрії, воно вабило її та постійно кликало до себе. Їй було так важко опиратися. Особливо останнім часом…

— В тебе все нормально?

Від нього ніде не сховаєшся. Хоча, якщо чесно, вона і не ховалася…

— Так, а що?

— Та так, здалося.

— То перехрестись.

— Як скажеш, — посміхнувся він і перехрестився.

Вона не втрималася. Дзвінкий веселий сміх розлетівся над долиною і розчинився у п’янкому літньому повітрі. Її очі потеплішали.

— Слухай, а чого це ти тут стирчиш вже не перший тиждень? А там за тебе інші чергують. У тебе совість є? — запитала Богдана.

— А у тебе?

— Ти ж знаєш, у мене практика. Мені диплом потрібно отримати.

— А у мене робота.

— Я прекрасно знаю, що ти міг і не їхати.

— Міг.

— То чого поїхав?

— Та так, захотілося.

Вона подивилася прямо в його світло-карі насмішкуваті очі.

— Ти що, мене охороняєш?

Насмішка раптом зникла з його погляду. Богдана продовжувала уважно вдивлятися в його обличчя.

— Ти сам, чи Божедар відправив?

— Ми радились.

Вона відвела очі. Раптом поряд із ними пролетів великий кольоровий метелик. Богдана простягла руку. Він довірливо опустився на її долоню, лоскочучи своїми тонкими лапками.

— Сумуєш за небом?

Знову він копирсався у її свідомості. От зараза! А може, просто відчуває… Хто його зна… Він занурювався в її мозок все глибше. Вона відчувала його присутність у своїй голові. Нагнати, чи хай ще посидить? Мабуть, він і сам відчув, що треба і честь знати.

— Так, трохи.

Та таки не трохи, це і без занурювання у мозок видно. Вона ж постійно тут стирчить і небо розглядає. То і дурень здогадається.

— Ти можеш політати.

— Я хочу, як людина. Відчувати, як людина.

— Тоді доведеться зачекати. Поки повернешся.

— Я розумію.

— Співчуваю.

— Дякую.

Вони мовчки спостерігали, як синьо-червоні полоси на обрії поступово згасали, і на землю опускалася тепла літня ніч…

* * *

П’янкі пахощі диких трав вривалися у намет, змушуючи серце скажено калатати від незрозумілих видінь. Богдана чергового разу перевернулася у своєму похідному ліжку.

— Що, ти теж не можеш заснути? — запитала Олена і піднялася на лікті.

Її очі світилися у темряві, неначе у кішки.

— Так, щось не спиться.

— Ще б пак!

— Чого це ще б пак!

Олена сіла на ліжку.

— Ой, та годі прикидатись! Уже весь табір знає.

— Що знає? Ти про що взагалі?

— Та про вас із Данилом.

— Що про нас із Данилом?

— Та всі вже давно обревнувалися.

— Чого це?

— Слухай, чи ти вважаєш мене повною дурепою? Він же постійно до тебе бігає. Куди ти, туди і він.

— Та я нікуди не бігаю.

— А на скелі, а у ямі, а у таборі? Он Тарас вже схуд від горя. А дівчата всі позеленіли від заздрощів. Ще б пак, такий красень. Завжди тобі все найкраще дістається.

В голосі Олени несподівано почулася образа.

Богдана ошелешено мовчала, намагаючись скласти докупи все, що вона зараз почула. Данило, Тарас, дівчата… навіть Олена! Господи, невже Тарас у неї закоханий?! Тю, як це вона не помітила… А дійсно, як це? Вона завжди таке бачила одразу. А тут… Таки голова її була зайнята чимось іншим. І дуже зайнята… Книгою? Кріслом? Лео? Небом? А може, дипломом? Чи усім одночасно? Мабуть, останній варіант. Але є ще один. Варіант. Ні… Вона, як завжди, струснула головою. То зовсім не варіант. Хай краще дівчата по ньому сохнуть, ну його до дідька. Богдана перевернулася на інший бік і закрила очі. А він і дійсно гарний, ніде правди діти. Вона лягла на спину і втупилася у дах намету.

— Та ну, він оно з тією чорнявкою більше розмовляє, ніж зі мною за всі півтора тижні, - спробувала відбрикнутися Богдана.

— Ага, та то вона за ним бігає. А він за тобою. Дивись, а то ще відіб’є.

Олена радісно бухнулася на спину.

— А як же звати мою суперницю, часом не знаєш?

— Я завжди все знаю. Агатою звуть.

Дівчина задоволено пхикнула.

— І хто ж вона? Теж із Києва?

— Атож, вони колеги.

— Ну, то вони давно знайомі. Може, в них якраз щось і було.

— Може. Судячи по її поглядам, то воно ще є.

— Ну хай щастить.

Богдана відвернулася і закрила очі. П’янкий аромат матіоли наповнив її мозок і поступово вирвав із реальності у інший світ, де не було ні крісел, ні книги, ні Агати…

* * *

Величезні прадавні валуни, де не де порослі травою та мохом, стирчали із землі по обидва боки прірви. Як же тут гарно!

Богдана нахилилася. Їй так кортіло стрибнути вниз, у ті холодні води, і поплисти невідомо куди, як плили колись скіфські царі у свою останню путь. Хоча ні, куди їй поспішати. Краще відправити у цю путь отого дурнуватого шукача крісел, і якнайшвидше. І можна навіть не цією річкою.

Богдана сиділа на камені, вдивляючись у горизонт. Так важко опиратися самій собі. Вона вже вкотре тікала від інших і йшла подалі від табору, щоб ізнову розчинитися у цій прадавній красі і відчути ту жадану свободу, якої їй так не вистачало.

І ось вона вже стояла на самому краєчку скелі, розчепіривши руки, неначе великий птах. Вона більше не могла опиратися ні своєму бажанню, ні своїй підсвідомості. І раптом Богдана стрибнула. Вона стрімко полетіла униз, вдихаючи той аромат свободи, про який так довго мріяла. І ці декілька секунд здалися їй вічністю.

Вже над самою водою вона обернулася ластівкою і полетіла понад річкою, ловлячи останні промені сонця, що заходило за обрій. Ластівка піднялася над валунами, щоб побачити цю величну красу зверху і закарбувати її в своїй пам’яті навічно. Вона летіла назустріч вітру, він обвівав її, пестив, шепотів щось ніжне та відверте. Ластівка підіймалася ще вище. Рожево-червоні пухнасті хмари махали їй своїми великими лапами у знак єднання з правічним небом.

Нарешті птаха почала знижуватись. Ось уже видно силуети валунів, і навіть можна розгледіти траву, яку колихав теплий степовий вітер. Сонце вже сховалося за обрій, і сутінки огорнули все навкруги. Ластівка торкнулася землі. Богдана подивилася на хмари, посміхнулася і помахала їм у відповідь.

Ну хоч так… Хоч так вона побувала там, куди вабила її неспокійна, дика душа. Хоч так… Але вже час повертатися до табору… Вона обернулася. Перед нею стояла Агата.

От дідько, невже вона все бачила? І що тепер робити? А може, вона просто подумала, що з’їхала з глузду і їй усе привиділось? Це був би найкращий варіант. Зараз перевіримо.

— Привіт! Як справи? — Богдана мило посміхнулася, невинний погляд світло-карих очей спрямований прямо у вічі.

Якось ця Агата дивно дивиться. І аура у неї якась чорна. Що за маячня?

— У вас що, мову від цієї краси одібрало? — запитала Богдана.

— Зараз у тебе відбере, і не тільки мову.

Овва, ти диви, яка сердита. З чого б це?

— Та що ви кажете? Чого раптом?

Невже дійсно у них щось було? Ревнує, чи що.

«Недарма вона мені одразу не сподобалась. Хоча ні, не відразу. Але це вже не має значення», — подумала Богдана. І очі в цієї жінки такі темні, глибокі, як у Божедара. Але в неї вони якісь холодні.

— То що не так? — поцікавилась Богдана.

— Все!

Агата раптом рвучко викинула праву руку вперед, і Богдана відчула сильний удар у груди. Вона відлетіла на декілька метрів і впала на землю.

«Нічого собі. Оце так колежанка, ого-го!»

Дівчина ошелешено подивилася на Агату. Жінка швидко рушила до Богдани. Та ні, обійдешся! Богдана підхопилася і направила на кляту чорнявку удар повітрям. Ого, як полетіла! Богдана опанувала себе і сконцентрувала сили. Судячи з усього, це буде важкий суперник, щоб їй грець… Але вона ж іще так мало вміє… Ну що ж, відступати все одно нікуди, та вона й не звикла. Хоча можна полетіти до табору, але ні… Що буде, то й буде…

Агата швидко піднялася і здійняла руками пиловий вир. Він полетів прямо на Богдану… І раптом вона почала захлинатися у пилу, задихатися, їй кортіло вирватися, вилетіти звідси. Вона схопилася за горло, і перед очима з’явилися синьо-червоні пухнасті хмари, що махали їй лапами у німому привітанні…

Агата ногою повернула обличчя дівчини вбік. Вона не ворушилася. Холодний зневажливий погляд темних очей, зверхня усмішка… Жінка повернулася і швидко пішла геть.

Степ завмер у німому горі. Прохолодний вітер лагідно овівав гарне тонке обличчя, бліді напіврозкриті вуста, перебирав каштанове шовкове волосся, що розлетілося по тендітних плечах, ніжно цілував закриті очі. Ніч огорнула її і сховала у своїх обіймах…

* * *

Місяць яскраво світив у темному літньому небі. Божедар стояв на краю галявини, уважно вдивляючись у пітьму. Раптом серед дерев промайнула тінь. Божедар підняв руку, і йому на передпліччя сів сокіл. Птах почав щось швидко говорити мольфару, уважно дивлячись на нього великими темно-карими очима. Погляд Божедара поступово став більш глибоким і темним.

Він кивнув соколу, і той здійнявся у повітря. Зробивши коло над галявиною, він піднявся вище і розчинився у зоряному небі. Божедар повернувся до Каменя. Він простяг долоню, щоб звичним рухом лагідно торкнутися шорсткої поверхні, і раптом завмер. Неначе блискавка, мольфар обернувся і різким рухом направив палицю у пітьму. Почувся звук удару. Раптом зліва з’явився пиловий вир. Він полетів на мольфара, вириваючи траву і збираючи камінці у високий стовп. Божедар виставив ліву руку з перснем, і вир розбився об невидимий кордон, а камінці розлетілися у різні боки.

Несподівано з пітьми, з того боку, де чувся звук удару, з’явився Лео. Сталево-сірі очі втупились у темно-карі. Неначе невидимий міст проліг між двома свідомостями. Декілька секунд перетворилися на вічність. Раптом Мольфар та чаклун одночасно схрестили палицю і вогняний стовп. Агата, що зненацька вийшла з темряви, атакувала Божедара з іншого боку. Її пиловий вир понісся на нього, всмоктуючи землю і траву, що трапилася на його шляху. Але перстень і на цей раз не підвів мольфара. Він стояв перед Каменем, не зрушивши ані на крок.

Вони билися вже півгодини, а час летів, неначе миттєвість у Всесвіті. І ніхто не міг узяти гору. Лео та Агата вирішили будь-що отримати Книгу. Не дивлячись на удари мольфара, вони підіймалися знову і знову, насідали та відступали, але не здавалися.

Раптом на галявину опустилися сокіл та голубиця. Через мить Лео впав від удару блискавки, а Агата полетіла на землю, змита величезним потоком води. Вони швидко обернулися вовками і зникли у нічному лісі.

— Зрозуміли, що проти трьох у них немає шансів, — промовив Божедар, втомлено прихиляючись до широкого стовбура дуба.

— Та у них і проти тебе одного шансів не було, — заперечив Захар.

— Не було, але так можна було ще вічність простояти, — усміхнувся Божедар і втомлено опустився на землю.

Захар та Марія сіли поряд.

— Доведеться переховати Книгу, — сказав мольфар.

Його очі стали чорними. Вони виблискували у пітьмі, неначе світляки.

— Так, тепер нам не буде спокою, — Захар стурбовано дивився на Марію.

— А що це за жінка з ним була? — знахарка занурилася у темні провалля Божедарових очей.

— Судячи з усього, його помічниця.

— Коли летимо? — поцікавився Захар, готовий відправитися у будь-яку хвилину.

— Завтра вдень.

— Чому не сьогодні?

— Данило зможе тільки завтра.

— Щось сталося?

— Так, дещо.

Марія стривожено подивилася на Божедара.

— Щось із Данилом чи Богданою?

— Він завтра сам розкаже.

— Добре.

Немає сенсу просити далі, Божедар такого не любить. Що ж, зачекаємо до завтра.

— А він вже знає, що ми завтра летимо?

— Так, я попередив.

— Коли ж ви встигли? Ми ж тільки відбилися, — зелені очі Марії стали ще більшими, ніж завжди.

Звичайно, вона знає про мольфарів багато, але таки багато чого ще не знає.

— Встиг. Послав по нього одного друга.

— Ти знав? — запитав Захар.

— Так, передчував.

— Зрозуміло. — Марія не переставала дивуватися силі цього незвичайного чоловіка.

Вони деякий час сиділи мовчки, кожен думаючи про своє. Нарешті Марія порушила тишу.

— А куди ми будемо її переховувати?

Захар розпалив невелике вогнище.

— Є одне місце. Дуже особливе, — сказав він.

— Яке? — у Маріїних очах спалахнули вогники.

Захар загадково посміхнувся.

— Завтра все побачиш.

От уже ж ці чоловіки, нічого від них не доб’єшся. Марія зітхнула.

— Добре, почекаю.

У чорному небі яскраво сяяв Чумацький шлях. Так же яскраво, як її неймовірні зелені очі…

* * *

Данило швидко йшов по блідо-рожевому від останніх сонячних променів степу, його очі схвильовано вивчали кожен слід на кам’яних брилах, вслухалися в кожен звук цього спекотного літнього вечора. Як він міг її проґавити? Тільки на кілька хвилин відволікся дати розпорядження щодо завтрашнього дня, а її вже немає. Дивно, що на улюбленому місці її теж не видно. Напевно, таки вирішила політати і пішла подалі, щоб ніхто не побачив. Де ж її тепер шукати? Він зупинився і сконцентрувався. Вслуховувався у свою підсвідомість. Вона точно вкаже йому правильний шлях.

Декілька хвилин Данило стояв мовчки, заплющивши очі та зосередившись. І ось він уже готовий рушати далі. Хлопець упевненими кроками повернув убік і майже біг уздовж провалля. Йому назустріч у небі летів великий яструб. Данило здригнувся. Тривожне передчуття змусило його серце калатати, неначе скажене. Тепер хлопець вже мчав, не розбираючи дороги.

Що це?.. Вдалині посеред степової пожовклої трави він побачив щось темне. Раптом щось холодне обпекло його зсередини. Він злякано зупинився. Ні, хай це буде що завгодно — вовк, лисиця, орел, тільки не вона… Але себе не обманеш. Тепер Данило повільно рушив уперед. А може, вона ще жива? І їй конче потрібна допомога? Він зірвався з місця і полетів назустріч жахливій ночі…

Сльози самі собою тихо крапали на гарне тонке обличчя, на каштанове шовкове волосся. Він ніжно поцілував її закриті очі, бліді напіврозкриті вуста.

— Ти ще маєш час…

Тихий ніжний шепіт змусив його здригнутися. Він підняв голову. Тонкий прозорий силует виднівся над прірвою. Його очі наповнились надією.

— Так, ти права!

Він схопився на ноги.

— Дана та Даждьбог врятують її!

Русалка перекинула через плече довге світле волосся.

— Так, врятують. Якщо ти дуже попросиш.

Данило швидко відійшов від тіла Богдани і став до неї обличчям. Він підняв руки над головою і глянув у темне зоряне небо.

— Даждьбоже великий, сила сильна, сила прадавня, захисти і врятуй душу невинну! Осипайся рясним дощем, дощем живильним, дощем всесильним, верни душу в тіло, верни тілу силу!

Данило повторював і повторював заклинання, все голосніше та голосніше, його голос підіймався усе вище та вище у темне небо. Його очі світилися у темряві, неначе дві великі жарини. Раптом небо прорізала блискавка, і на землю, ніби водоспад, полився потік живильної прохолодної води.

Данило стояв під цією зливою, краплі били його по обличчю, стікали по кремезних плечах і губилися у спраглій землі. Він знову підняв очі до неба.

— Всесильна Дано, велика богине, праматір наша, як вічно ти нуртуєш у джерелі, так оживи тіло і душу людини, наповни життям спрагле тіло, поверни у нього душу! Хвала вам, прадавні боги, вашому вічному джерелу, вашій криниці для спраглих та очікуваних!

Несподівано небо прорізала яскраво-блакитна блискавка, і дощ перестав лити. На небі знову засяяли зорі. Данило кинувся до Богдани. Він намацав пульс. Серце тихо-тихо билося, наче боялося когось сполохати. Сльози несподівано наповнили його очі. Він підняв її голову собі на коліна. Тремтячими руками хлопець поправив мокре волосся дівчини, що закривало її очі, та погладив Богдану по обличчю.

Нарешті Данило обернувся. Русалка все ще стояла на краю прірви.

— Дякую, що допомогла.

— Ми завжди допомагаємо тим, хто заслуговує на це, — вона помовчала, роздивляючись Богдану. — Але вона ще слабка.

— Так, треба її десь сховати. Ти знаєш, хто це зробив?

Тонкий профіль дівчини засвітився якимось дивним прозорим світлом.

— Це була жінка. Вона боролася, але та, інша, виявилася сильнішою.

— Так, вона ще тільки почала вчитися…

Данило погладив Богдану по тонкій руці.

— Я попрошу польовиць перенести її до лісу, там мавки допоможуть їй стати на ноги, — промовив він.

— Мудре рішення. Можливо, я навідаю її, якщо там неподалік буде річка.

— Дякую!

Русалка зникла з кам’яної брили, наче і не було. Данило обережно опустив голову Богдани на траву і випростався. Він знову підняв руки до неба.

— Дякую, всесильний Даждьбоже, дякую, велика Дано, дякую вам, прадавні батько та мати усього живого!

Небо прорізала яскраво-блакитна сяюча блискавка. Данило вдячними очима спостерігав за її прекрасними вигинами, які світилися чарівним вогнем. Потім хлопець обернувся на захід.

— Вітре, швидкий та всесильний, прошу, поклич своїх красунь-дочок, польовиць, що літають над полями-степами, вільними землями!

Несподівано тихий прохолодний вітерець перетворився на буревій. Він віяв Данилові прямо в обличчя, куйовдив каштанове волосся, розхристував лляну сорочку. Глина та пісок піднімалися у повітря, кущі гнулися до самої землі. Хлопець ледве встояв на ногах. Раптом вітер так само несподівано вщух, як і почався.

— Ти кликав нас?

Тихий мелодійний голос змусив хлопця обернутися. П’ять дивовижно гарних дівчат, з довгим розпущеним волоссям, у вишитих сорочках, стояли біля нього. Данило мимоволі замилувався цією надзвичайною красою.

— Так. Хочу попросити вас про допомогу.

— Добре. Тобі ми допоможемо. Ти цінуєш усе, що знаходиш у матері-землі.

Одна із повітруль нахилилася над Богданою.

— Це та дівчина, що часто літає з нами. Вона завжди така щаслива, коли у небі.

Інша дівчина уважно вдивлялася в її обличчя.

— Вона хвора?

Данило подивився на Богдану.

— Так. Потрібно перенести її до лісу і попросити мавок, щоб попіклувалися про неї. Потім я по неї приїду. Ви ж знаєте, у нас зараз великий клопіт.

— Так, знаємо. Тому і прилетіли.

— Щасти вам! — промовили польовиці ніжними голосами, неначе лісові дзвіночки.

Дівчата стали навколо Богдани у коло.

— Дякую! — очі Данила уважно спостерігали за рухами польовиць.

Дівчата взялися за руки і почали повільно рухатися по годинниковій стрілці, поступово прискорюючи ходу. Та ось вони вже мчать у несамовитому танку, і раптом величезний повітряний вир здійнявся у небо разом із Богданою. Данило прибрав із лоба скуйовджене вітром волосся і спостерігав, як повітряний стовп підіймався все вище і нарешті зник десь там, у величній далечині.

Треба повідомити Божедара про те, що сталося… Данило заплющив очі і сконцентрувався. Потім відкрив очі і підняв голову. Несподівано у небі з’явилася якась істота. Хлопець напружено вдивлявся вверх, намагаючись розгледіти її. Істота поступово знижувалась, і ось вже сокіл зробив останнє коло над прірвою.

Данило витягнув руку, і птах обережно сів на неї. Вони довго мовчки вдивлялися один одному в очі, створюючи невидиму нитку спільної свідомості. Потім сокіл піднявся у повітря і швидко зник у зоряному небі. Данило повернувся і, не кваплячись, пішов по широкому степу, омитому живильною літньою зливою та овіяному диким теплим вітром.

* * *

— Господи, яка краса! Завжди мріяла тут побувати.

Марія стояла на краю кам’яної брили, немов розчинившись у часі і просторі. Внизу, на порогах, вирував та клекотав Інгул, а там, вдалині, він вже спокійно ніс свої води між зелених, порослих густими деревами берегів. Жінка відчувала, як це давнє сакральне капище поглинає її, і вона летить кудись у інший світ, де панують любов, мир та спокій. Марія повністю занурилася у свої відчуття, віддалася їм, забувши про все, що гнітило її останнім часом.

— Так, чудове місце. Дуже особливе.

Захар стояв трохи віддалік, спостерігаючи, як у яскраво-блакитному небі ширяв боривітер. Він то підіймався вище, то падав каменем донизу, і коли вже здавалося, що ось-ось він вдариться об землю, птах несподівано розвертався і знову здіймався в небо.

Марія повернулася до Захара. Він стояв, прикривши долонею очі від яскравих променів. Тінь від руки падала на широкі плечі, на білу вишиту сорочку. Цікаво, хто вишивав цей візерунок-оберіг? Напевно, сестра. Подивитися йому в очі і пропасти назавжди — як важко із цим боротися. Але ж він сказав, що давно зробив свій вибір. Він обрав свій дар характерника. Чи має вона право впливати на нього? Але спокуса така сильна…

Примружені од сонця очі раптом блиснули синім теплом і посміхнулися. Марія із зусиллям перевела погляд на Божедара.

— То де Данило?

— Скоро буде.

Божедар вдивлявся у кам’яні брили на протилежному березі. Перстень на його руці яскраво виблискував металевим сяйвом. Марія замружилась.

— Вітаю!

Данило вже стояв поряд із нею. Темні кола під очима, втомлений погляд. Тепла приємна посмішка.

— Що у вас сталося?

Занепокоєний погляд Марії змусив його не зволікати з відповіддю.

— Богдана потрапила у халепу. Довелося трохи понервувати.

— Розкажи детальніше, ми маємо знати, — попросила Марія.

— Так, зараз. Може, присядемо десь у тіні? Тут є гарні хованки.

— Так, давайте спустимося до річки, — запропонував Захар.

Він ішов першим. Видно, що він часто бував у цьому дивовижному місці. Вони обійшли кам’яне подвір’я і вийшли до річки. Зелені гілки дерев огортали берег, неначе покривалом. Густа тінь лягла на їхні обличчя, даруючи тілу приємну прохолоду. Вони сіли на траву біля самої води. Марія нервувалася все більше.

— То розказуй уже, — зелені очі втупилися в обличчя Данила.

— Вчора помічниця Лео напала на Богдану. Вона ще так мало тренувалася, не змогла побороти ворога. Але зараз із нею все добре, вона у мавок, там за нею доглядають.

— Вона важко поранена? — серце Марії на мить завмерло.

Данило мовчав.

— Вона була мертва, — голос Божедара прозвучав неначе удар сокири.

Сльози мимоволі линули з Марії, крапаючи на тендітні руки. Невимовна тиша огорнула Монастирище, і тільки було чутно, як у траві шурхотять ящірки та співають цвіркуни.

Захар перевів погляд на Данила.

— Ти просив Даждьбога і Дану?

— Так.

Марія витерла очі.

— Крісло вже в них? — Захар подивився на Божедара.

— Так.

— Тепер ми маємо вберегти Книгу.

— Де ми її сховаємо? — запитала знахарка.

Захар вдивлявся в її обличчя. Очі Марії вже знову виблискували тими рішучими зеленими вогниками, які так йому подобалися.

— У печері.

— Ти там бував? — зелені вогники заблимали ще яскравіше.

Щоб не втратити відчуття реальності від п’янкого аромату її тіла, він підняв очі наверх, але неба за гілками майже не було видно.

— Так. Бував.

— Я чула, що саме там характерники проходять головне випробування. І тільки після цього отримують свій статус.

Данило пильно спостерігав за Захаром. Цей ніжний погляд, коли той дивився на Марію, він помітив ще тоді, коли вони всі сиділи біля Каменя і обговорювали майбутні плани. Та характерник не уникав його погляду.

— Ну то що, почнемо? — запропонував Захар.

— Давайте, а то зараз усілякої гидоти набіжить, ще доведеться на них час витрачати, — піднявся Данило.

— То що маємо робити? — Марія вдивлялася у чорні очі мольфара.

Божедар вийняв із полотняної сумки Книгу Влади.

— Тримай!

Захар узяв фоліант і рушив уздовж берега, продираючись крізь кущі над самою водою попід кам’яними брилами. Інші обережно крокували за ним. Зарості ставали усе густішими, і їм було усе важче пробиратися крізь ці хащі. Раптом характерник зупинився перед величезним кущем, густо порослим листям. Він обережно розсунув гілки, і перед їхніми очима з’явилася кам’яна стіна з тріщиною посередині. Захар обернувся до присутніх.

— Ну ось ми і прийшли.

Зелені очі Марії стали іще більшими.

— А як ми туди зайдемо?

— Тільки Захар. — Божедар кивнув характернику.

— Богдана б зараз не промовчала, — сумно посміхаючись, промовив Данило.

— З нею все буде добре, — тон Божедара, як завжди, не давав можливості сумніватися в його словах.

Захар повернувся обличчям до тріщини. Він засунув Книгу за ремінь, випростав руки і уважно вдивлявся у тріщину. Пройшло декілька хвилин. Раптом тріщина почала поступово збільшуватися. І ось уже скелі розсунулися настільки, що в прохід могла поміститися людина. Захар протиснувся крізь щілину і зник у чорному проваллі каменя. Брили зсунулись.

— Вихід у воді? — почувся тихий шепіт Марії.

Божедар обернувся.

— Зараз побачиш. Ходімо!

Він повернувся і рушив тією самою стежкою назад. Вони повільно ішли до кам’яного подвір’я.

* * *

Вода вирувала і клекотала на річкових порогах. Де ж Захар? Може, щось сталося? Її серце дико калатало.

Раптом над водою з’явилася голова. Він! Живий! Марія кинулася до річки. Захар плив до берега, його сильні плечі підіймалися над водою. Ось він уже на березі.

Зелені вогники в схвильованих очах стрибали як несамовиті, та вона навіть не помічала цього. Він глянув на неї, і Марія одразу пірнула у цей синій бездонний колодязь.

— Чого так довго? — поцікавився Данило.

Він промовив заклинання, і одяг Захара став сухим.

— Та воно б і так висохло, спека ж, — засміявся характерник і поплескав Данила по плечу. — Але дякую!

— Прошу! — посміхнувся хлопець у відповідь.

— Все добре? — Марія була неспроможна втримати радість, що вихлюпувалася з її очей.

— Так, все нормально, — відповів Захар. — Просто ностальгія.

Темно-сині задумливі очі поглинули її. Божедар відвів погляд.

— Данило, попросиш королеву? — сказав він.

— Так.

Данило попрямував до протилежного боку кам’яного подвір’я.

— Зміїну королеву? — Марія зацікавлено спостерігала за Данилом.

— Так.

— Можна мені піти з ним?

— Якщо хочеш.

Знахарка рушила за Данилом. Він обійшов кам’яну стіну і опинився біля мілини. Потім повільно ступив у воду і пішов до протилежного берега. Марія уважно спостерігала за ним. На протилежному березі прямо навпроти броду на великому камені грілися змії. Це було їх улюблене місце, вони завжди приповзали сюди відпочити. Їхня шкіра виблискувала на сонці, неначе дорогоцінне каміння. Які ж вони гарні!

Марія помітила у однієї з тварин золоті ріжки. Королева! Данило повільно вийшов на берег і став поряд із каменем. Вони довгим поглядом дивилися один одному в очі. Хлопець про щось тихо говорив з королевою, але Марії не було чутно через шум води на порогах. Королева велично кивнула маленькою голівкою. Хлопець розвернувся і рушив назад.

— Про що ви говорили? — запитала Марія.

— Попросив їх приглянути за печерою.

— Вони там бувають?

— Так, то їх домівка.

— Бачила, що вона погодилась.

— Погодилась. Вона дуже справедлива і ніколи не кривдить без причини.

— Так, я знаю.

Вони вже досягли кам’яного подвір’я. Захар піднявся їм назустріч.

— А де Божедар? — Марія огляділася навкруги.

— Полетів у справах.

— Зникає і з’являється, як завжди, несподівано, — посміхнулася знахарка.

— Так, він такий, — засміявся Захар.

— То що робитимемо далі? — у погляді Данила читалося напруження.

— Думаю, ти можеш її відвідати. Ми почергуємо, — сказав характерник.

До напруження додалося занепокоєння.

— Марія вже давно не бачила родини. Я почергую, — відповів Данило.

Зелені очі засяяли вдячністю. Та лише мить, і рішення прийняте.

— Богдана зараз більше потребує уваги, ніж інші, - сказала знахарка. — Лети. Ми впораємося.

Декілька секунд вагань. Але вона таки права.

— Добре. Дякую! — відповів Данило.

— Передавай привітання і побажання якнайшвидшого одужання.

— Авжеж. Бувайте!

— Хай щастить!

Данило обернувся вороном і злетів у тепле літнє небо. Марія та Захар стояли на кам’яному подвір’ї, спостерігаючи, як він робить прощальне коло та здіймається все вище та вище і нарешті зникає у синій далечині. Такій же синій, як очі Захара…

* * *

Богдана повільно відкрила очі. Десь далеко наверху, над її головою, пробивалися крізь гілки сонячні промені. Де це вона? Дівчина трохи повернула чомусь таку важку голову і побачила зелені стеблини трави та дрібні блакитні квіточки. Вона напружила пам'ять. Якісь уривки спогадів миготіли у її мозку, скупчувалися там рваними шматками колись суцільного полотна і зникали, так і не склеївшись у щось більш-менш зрозуміле.

Раптом поряд із нею почувся якийсь шурхіт. Богдана спробувала підняти голову, щоб розгледіти, хто ж це там, але їй це не дуже вдалося. Несподівано прямо над собою вона побачила гарне, але дуже бліде дівоче личко з великими сумними очима.

— Де я?

Дівчина нахилилася над Богданою.

— Не хвилюйся, ти у друзів!

Великі зелені очі мавки трохи повеселішали.

— А що я тут роблю? — Богдана вирішила одразу з’ясувати всі питання, що рясніли у її голові.

— Відпочиваєш і набираєшся сил.

— А як я тут опинилась? — не вгавала Богдана. А то хто знає, раптом дівчина щезне, і вона так і залишиться із діркою у свідомості.

— Тебе польовиці принесли, — терпляче відповіла юна красуня і простягла Богдані кухоль з водою.

— Що це? — Дівчина намагалася зазирнути у нього.

— Живильна вода. Випий. Тобі стане краще, — сказала мавка, і Богдана чомусь повірила їй.

Дівчина взяла кухоль. Мавка допомогла їй сісти, і вона повільно ковтала прозору солодкувату джерельну воду, відчуваючи, як її тіло поступово наповнюється життям. Раптом перед її очима пронеслося все, що з нею сталося того страшного вечора. Аж до того моменту, як… Вона задихалася, падала… А потім летіла у небі, нарешті відчуваючи ту саму вимріяну свободу, за якою вона так сумувала ці довгі тижні у степу… Їй було так легко, неначе… Неначе…

Невже це сталося із нею? Але як вона змогла повернутися? Як?.. Якщо її душа літала там, у вільному небі?…

Богдана нерозуміючим поглядом втупилась у мавку.

— Але як?… — вона не закінчила.

— Як ти повернулася у тіло? — мелодійний голос приємно відбивався у її мозку, заспокоюючи палаючу свідомість.

Дівчина кивнула, не зводячи погляду з мавки.

— Він врятував тебе. Так сказали повітрулі. Хлопець, що шанує наш світ. Тому ти тут. Він попрохав.

— Данило…

— Мабуть, так його звуть. Він сказав, що прилетить по тебе.

— Але ж щоб повернути душу в тіло, потрібно дуже попросити… Прадавніх богів…

— Він попросив.

Дівчина пильно вдивлялася в обличчя Богдани.

— Напевно, він цього дуже прагнув, — сказала мавка. — Інакше б вони не допомогли.

Зненацька Богдана чомусь опустила очі. Напевно…

Мавка забрала кухоль і попливла в повітрі кудись убік, де чулася тиха мелодійна пісня.

Богдана огляділася навколо. Невелика галявина, з усіх боків оточена вербами. Довгі гнучкі віти привітно махали їй та щось тихо шепотіли. Десь дуже близько чувся плескіт води.

— Як ти себе почуваєш?

Сьогодні дійсно день сюрпризів. Богдана оглянулася. З того боку, де чувся шум води, вона побачила ледь прозорий силует дівчини. Дуже гарна, з довгим розпущеним волоссям, тонкими рисами. Русалка підійшла ближче.

— Дякую, вже краще.

Богдана пильно вдивлялася в її обличчя. Таке враження, що вона її десь бачила… Так, всього мить, коли поверталася… Тієї самої ночі…

— Так, я була там із вами.

— З нами?

— З тобою і тим хлопцем.

— З Данилом?

— Мабуть. Я не спитала його ім’я.

Деякий час вони мовчки вслухалися у голоси біля води. Тиха пісня на березі стала ще тихішою. Мелодійний шепіт вирвав Богдану з її спогадів.

— Він дуже переживав за тебе.

— Тут так спокійно… — Світло-карі очі мимоволі уникали пильного погляду русалки.

— Привіт!

Богдана підскочила від несподіванки. Прийшов…

— Як ти?

Теплий стурбований погляд охопив всю її одразу, її бліде, схудле, але все одно дуже гарне тонке обличчя, струнку фігуру, втомлені очі. Богдана раптом почала розглядати траву під своїми ногами.

— Нормально. А ти як?

— Теж нічогенько.

Данило лагідно подивився на русалку.

— Дякую, що відвідала.

— Була рада побачити.

Напівпрозорий силует дівчини зник за вербами. Богдана підняла очі. Який у нього схвильований погляд…

— Як там наші?

Данило сів поряд.

— Нормально. Змушені були переховати Книгу.

— Як це? Чому?

— Їх тепер уже двоє плюс Василь. Дуже хочуть отримати її, нападають. Ми перенесли Книгу у таємне місце. Полежить там. Поки вони дізнаються, де вона, ми хоч перепочинемо.

— І де це?

— У Монастирищі.

— Чула про нього. Дивовижне місце. Завжди мріяла побувати.

— Побуваєш, як прийдеш до норми.

— Скоріше б.

Тепле проміння стрибало по траві, блимало на її руках та обличчі.

Данило роздивлявся навкруги.

— Тут гарно, правда?

— Так, гарно. Але я б хотіла швидше стати на ноги.

— Скоро будеш, як новенька, — посміхнувся хлопець.

Веселі жарини бризнули з її очей.

— Авжеж. Лео зрадіє.

— Аякже. Давно його ніхто нечистю не обзивав.

Дружний регіт пролунав на всю галявину. Напруження поступово зникало з його очей. Настрій у неї нормальний, все буде добре. Він піднявся.

— Мені вже час. Треба ще у справах.

— Дякую, що врятував.

Її очі наповнилися теплотою.

— Не варто!

Він не відвів погляд. Вони мовчки дивилися один на одного. Нарешті Данило повільно відступив на середину галявини, обернувся вороном, зробив прощальне коло і зник за деревами.

* * *

Марія, замружившись, лежала у воді, що виблискувала мільйонами яскравих срібних вогників. Живильна волога пестила її спину, ласкаво огортала руки та ноги. Вона відчувала, як втома поступово виходила з неї і зникала десь там, вдалині, за річковими порогами.

Жінка неспішно відкрила очі. Прямо повз неї через річку пливли і пливли змії, щоб погрітися на улюбленому теплому камені. Серед інших жінка помітила королеву з золотими ріжками. Змія повернула маленьку блискучу голівку і подивилася на Марію своїми дивовижними очима. Раптом жінці здалося, що королева кивнула їй. Знахарка здивовано вдивлялася в рухливі довгі тіла, що лоскотали її у воді. Ось вони вже дісталися берега і виповзли на камінь, звившись блискучими кільцями.

Марія ще деякий час відпочивала, спостерігаючи за боривітром, що розрізав синє спекотне небо. Нарешті вона опустила очі і побачила, що по берегу до води повзла маленька гадюка, яка невідомо чому відстала від інших. Раптом прямо над нею опустився лелека. Він розкрив дзьоб…

Марія рвучко випросталась і подивилася прямо на птаха. Він зупинився і декілька секунд вдивлявся в її обличчя. Потім несподівано розвернувся і піднявся у повітря. Гадюка швидко зісковзнула у воду і попливла до каменя. Марія спостерігала, як вона випливає на берег і вибирається на каміння. Змія із золотими ріжками підняла голову і подивилася Марії прямо в очі. Жінка відчула дивне тепло всередині.

— Гарно відпочила?

Захар стояв на кам’яній брилі і посміхався. Марія вийшла на берег і покрокувала за скелю до стежки. Через хвилину вона вже стояла поряд із чоловіком.

— Відновлюю сили, — сказала жінка.

— Бачу, що ще й декому встигла допомогти, — посміхнувся Захар.

— Так, довелося.

Марія струсонула мокрим волоссям. Бризки полетіли на всі боки, виблискуючи у сонячних променях. Чудовий тонкий профіль чітко викарбовувався на фоні блакитного неба. Тонкі руки граційно витирали краплини з чола. Раптом Марія повернулася до Захара. Які у нього замріяні очі!

Вона сіла на кам’яну брилу.

— Ти вже загадала бажання?

Зелені очі Марії спалахнули яскравими вогниками.

— Так, загадала.

— Впевнений, що воно збудеться.

— Впевнений, що воно правильне?

— Впевнений, що ти не загадала б чогось, що нашкодить іншим.

— Мабуть, тут і такі бували. — Вона задумливо оглянула верхівку сакрального капища.

— Думаю, що немало. Люди різні.

Він занурився у зелений густий туман її очей. Як же важко із нього вибиратися… І не хочеться…

— Вони загинули? — запитала Марія.

— Або загинули, або збожеволіли. Загубилися.

— Але ж тут зовсім невелика територія. — Марія роздивлялася капище.

— З першого погляду так. Але простір може змінюватись. Якщо це потрібно.

— З тим, хто нашкодить зміям, буде те ж саме?

— Так. Дикий прадавній страх огорне душу і вже не відпустить. А тіло буде тікати й тікати, і ніколи не знайде спокою, поки не згине.

Деякий час вони стояли мовчки, заглибившись у свою підсвідомість.

— Знаєш, я б хотіла відвідати Богдану. Може, зможу їй допомогти швидше стати на ноги.

— Добре, лети. Не хвилюйся, я впораюсь. Та й помічники в нас не абиякі.

— Я дочекаюся Данила. Хочу розпитати, як вона.

Вона посміхнулася. В неї особлива посмішка. Така довірлива та щира. Зробивши над собою зусилля, Захар перевів погляд на річку. Червоні відблиски останніх сонячних променів відбивалися у воді нерівними дзеркальними лініями. П’янкий аромат розпашілих за день лугових трав вривався у мозок і розчинявся у тілі…

* * *

Богдана сиділа на березі річки, милуючись граційними рухами мавок, що кружляли у повільному танку. Русалки повиходили погрітися на теплому піску і сиділи, розчісуючи свої густі довгі коси та співаючи сумну давню пісню. Сонце вже сіло за обрій, і сутінки огорнули землю. Раптом над водою з’явилася голубиця. Вона сіла на траву поряд із Богданою. Мавки зупинилися.

— Маріє! — вигукнула Богдана.

Русалки перестали співати і уважно роздивлялися знахарку.

— Доброго вечора всім!

Жінка вклонилася присутнім і сіла поряд із Богданою.

— Це моя подруга!

Мавки та русалки кивнули у відповідь і оточили Марію з Богданою.

— Ми дуже переживаємо за тебе. Як ти? — Зелені очі, неначе світляки, виблискували у пітьмі.

— Дякую, вже краще. Мені тут добре.

— Вона сумує, - ніжний голос красуні-мавки із тонким, наче вирізьбленим із коштовного мармуру обличчям, пестив слух.

Марія вдивлялася у світло-карі засмучені очі Богдани.

— Ти любиш рух, дію. Звичайно, спокій — це не для тебе.

Богдана посміхнулася.

— Так. Мені б політати…

— Політаєш. Скоро.

Очі дівчини сповнилися надією.

— Коли?

— Зараз полікуєшся, а потім і політаєш.

— Полікуюся? Чим?

— Водою. Вона живильна.

— Так, я знаю. Якби не наша праматір Дана та прабатько Даждьбог, я б тут не сиділа зараз…

— Ну ось, а зараз і я трохи допоможу.

— Круто! І я знову буду літати!

Богдана радісно засміялася. Марія піднялася.

— Зможеш дійти до води?

— Так, тут недалеко.

Знахарка допомогла дівчині встати. Вони повільно рухалися до річки. Вода виблискувала сріблом у місячному сяйві, кличучи у свій чарівний оновлюючий світ.

Марія з Богданою зайшли у воду. Прохолодна волога охопила тіло, наповнюючи їх якоюсь дивною силою та спокоєм. Марія стала навпроти дівчини і підняла угору руки.

— Дано, богине-мати, дай мені силу уроки-урочища відігнати, відшептати пристрітельні, насилані, вітряні, уроки-урочища батькові, материні, чоловічі, жіночі, парубочі, дитячі, хлопчачі, дівочі. Уроки-урочища визиваю, викликаю з її рук, з її ніг, очей, плечей… Водице всесильна, допоможи!

Раптом вода навколо них почала сяяти дивним світлом. Марія взяла Богдану за плечі і занурила у річку. Світло проникло крізь шкіру, розтеклося по тілу, заповнюючи кожну клітину. Дівчина неначе розчинилася у цьому відчутті єднання зі стихією…

Яскравий місяць посміхався їм з височини. Зірки блимали у темному небі, кличучи до себе. Богдана стояла на березі, щасливо посміхаючись. Русалки та мавки радісно щебетали, оточивши її з усіх боків.

— Дякую, що терпіли мене стільки часу!

Богдана лагідно гладили їх по невагомих плечах та руках.

— Ми раді, що ти нарешті повернулася у себе.

Дівчата відійшли убік.

— Тепер ти можеш летіти, — сказала Марія. — Ти відчуваєш силу?

— Так, відчуваю!

Богдана підняла руки.

— Прощавайте! Дякую вам за все!

Вона обернулася ластівкою і піднялася у повітря. Зробила коло над берегом, махнула крилом на прощання і здійнялася вище у нічне, залите зорями, небо. Марія полетіла услід за нею.

* * *

Захар стояв на кам’яній брилі, вдивляючись у обрій. Його чіткий профіль різко вимальовувався на тлі червоного неба. Мертва тиша оповила Монастирище. Навіть коники раптом замовкли в траві. Щось тут не те. Треба бути насторожі.

Характерник вслуховувався у найменший шурхіт, у найтихіший сплеск. Данило стояв неподалік, напружено розглядаючи зарості у підніжжя капища. Раптом він зробив знак рукою. Захар тихо підійшов і опустив погляд туди, куди вказував хлопець. Внизу вони побачили Лео з Агатою, що рухались у напрямку таємної печери. Вони обережно ступали уздовж берега, намагаючись не оступитися у воду.

Захар теж зробив Данилові знак рукою і швидко спустився по стежці до кам’яного подвір’я. Якраз вчасно, щоб перехопити непроханих гостей на півдорозі.

— Агов, а куди це ви прямуєте без запрошення?

Несподіване запитання змусило Лео і Агату обернутися.

— Чи ви думали, що вдома нікого немає? — Данило насмішкувато свердлив сталево-сірі очі. Потім перевів погляд на жінку. — Привіт, колежанко! А я думав, ти зараз проводиш опис знайдених реліквій!

— Ні, я вирішила тебе пошукати. А то зник, нікого не попередивши.

— А може, навпаки? Всі вже з ніг збилися, так шукали. А ти тут, за чужими книгами полюєш. От дивовижа!

Агата презирливо подивилася на Данила.

— А де ж твоя незрівнянна подруга? Мабуть, якраз смажиться у пеклі.

Погляд Данила став холодним.

— Тобі краще знати, де.

— Атож.

Вона глянула Данилові у вічі. Байдужі очі. Зверхня посмішка.

— Краще віддайте книгу. Все одно ми її заберемо, — сказав Лео.

Його сталеві очі намагалися прорватися крізь сині кордони Захарових, чигаючи на інформацію. Та Захар спокійно відкинув даремні спроби.

— Краще летіть звідси. Вам не встояти перед силою капища.

— Нам потрібна Книга!

Несподівано Лео зірвався з місця і почав швидко крутитися, утворюючи повітряний вир. Раптом він зупинився і рвучко випрямив праву руку у напрямку Захара. Але характерник відскочив вбік, і дерева позаду нього впали під силою удару Лео.

— Не смійте тут нікому шкодити!

Данило давно не бачив, щоб Захар так гнівався.

Характерник кинув у Лео велику вогняну кулю. Вона прорізала темряву, залишаючи після себе яскравий хвіст із маленьких іскор. Чаклун встиг ухилитися, і куля зникла, розчинившись у повітрі.

Тим часом Агата підняла у повітря пісок із берега, і, завернувши його у довгий стовп, направила на Данила. Він встиг відбити його і послати удар блискавкою у відповідь.

— Зазвичай я не б’юся з дівчатами. Але ти не залишаєш мені вибору. Вибач, колежанко, ти сама сюди прийшла.

Данило сконцентрувався і відкинув Агату назад. Вона шубовснулась у воду.

— Щоб ти здох, чортів археолог!

Жінка спробувала вийти на берег, але була змушена відбиватися від ударів, які летіли у неї раз за разом. У той же час Захар та Лео не поступалися один одному у спробах збити з ніг та знешкодити супротивника. Агата все більше слабшала, неспроможна протистояти напору Данила. Лео оглянувся на річку. Мабуть, не цього разу…

— Готуйся летіти! — скомандував чаклун.

Він кинув останню повітряну кулю у Захара, але той вчасно відскочив убік. Куля врізалася у виступ кам’яної брили і відірвала великий шматок скелі. Лео та Агата миттєво обернулися яструбами та злетіли у нічне небо. Характерник оглянувся. Данило сидів на траві, тримаючись за ліве плече. Крізь пальці стікала кров. Рукав сорочки вже весь намок, і краплі блищали на зелених стеблинах у місячному сяйві. Уламок брили валявся поряд.

— Таки зачепило.

Стурбований голос Захара змусив Данила через силу посміхнутися.

— Та нічого, прорвемося! Головне, що книгу відстояли.

— Сьогодні так.

Захар розрізав сорочку та оглянув рану.

— Кістка ціла. Зараз полікуємо.

Несподівано у небі з’явилися голубиця і ластівка.

— Якось невчасно. Їй і так перепало, — Данило заклопотано дивився, як птахи опускаються на траву. — Тепер ще за мене буде переживати. Чи не буде…

Богдана перелякано підскочила до чоловіків.

— Господи, знову вони? Коли ж це вже скінчиться?

Вона обережно оглянула рану. Та що ж це таке, руки дрижать… Ще подумає щось не те… Вона втупилась у скривавлене плече. Потім струсила головою і подивилася прямо в насмішкуваті очі. Тільки зараз вони зовсім інші… Турботливі… Таке враження, наче це її поранили. Якась дурня… Це вона повинна мати турботливий погляд, а не він.

— Я зараз! — вигукнула Марія.

Вона підхопилася і швидко завернула за скелю. Трава густо поросла землю, нічні квіти збивали з ніг божевільними пахощами, що рвали свідомість навпіл. Вона нахилилася і пильно вдивлялася у рослини. П'янкий аромат знайомих трав кликав її до себе. Вона упевнено рухалася у темряві, шукаючи лікувальне зілля.

Раптом жінка почула тихий шурхіт справа. Вона зупинилася. У місячному сяйві вона побачила, як прямо перед нею виповзає змія. Зненацька на її голівці щось блиснуло. Королева! Змія підняла голову і уважно подивилася на знахарку. Потім зробила рух убік і знову зупинилася, вдивляючись у обличчя Марії, неначе кликала її за собою. Жінка рушила за нею.

Змія повзла між рослин, раз у раз оглядаючись. Вони вже відійшли досить далеко від скелі. Нарешті рептилія спинилася і обернулася, дивлячись Марії прямо в очі. Знахарка підійшла ближче і раптом побачила те, чого б вона сама ніколи не знайшла — живосил, траву, яку можуть відшукати тільки змії. Вона лікує будь-які рани і навіть повертає до життя.

Марія вдячно кивнула королеві і обережно зірвала ніжні листочки. Змія кивнула головою у відповідь і тихо зникла у високій траві.

Жінка швидко піднялася. Несподівано вона почула тріск гілок, наче хтось проривався крізь хащі. Марія завмерла. Раптом між дерев прямо перед нею у світлі місяця з’явилося біле обличчя чоловіка. Це ж Василь! Вона побачила великі божевільні очі. Складалося враження, що він не розумів, де знаходиться. Декілька секунд вони дивилися один на одного. У його очах був дикий жах. Раптом Василь кинувся назад у хащі, і було чути тільки звук гілок, що ламалися від його бігу.

Марія швидко повернулася до каменя.

— Це ж живосил! Тобі королева вказала? — Захар уважно спостерігав, як Марія виймає рослинку із річки, де омивала її, і прикладає до рани.

— Ти що, когось із них врятувала? — запитав Данило, хоча і сам розумів, що питання риторичне. — Змії дуже справедливі. І нагороджують, і карають по заслузі.

Марія набрала у річці води у маленьку флягу, яку завжди носила при собі. Вона нахилилася над нею і почала шепотіти замовляння. Фляга тихо світилася блакитно-прозорим сяйвом.

— Випий. Ще швидше загоїться.

Данило взяв фляжку. Солодкуватий присмак заговореної води такий приємний. Раптом він відчув, неначе це світло поступово почало наповнювати все його тіло, кожну клітину, кожен нерв. Дійсно, вода — це життя.

Він віддав порожню фляжку.

— Дякую!

— На здоров’я!

Кровотеча припинилася. Захар відірвав шмат від своєї сорочки. Марія обережно перев’язала рану.

— Я бачила Василя.

Всі здивовано втупилися в знахарку.

— Як це? — очі Богдани стали круглими. — Чого це він тут вештається? Мабуть, “друзі” його кинули, коли тікали. Заблукав, сердешний, межи хатою й коморою.

— А що він робив? — Захар уважно подивився на Марію.

— Вибіг із лісу. Дуже переляканий. Таке враження, що він збожеволів.

Захар замислився.

— Мабуть, скоїв щось дуже погане тут. Це його покарання.

— І що тепер, він так і буде бігати тут по лісу і людей лякати? — Богдана з цікавістю втупилася в сині очі.

— По лісу не буде. Тільки по Монастирищу.

— А де ж тут бігати? Тут за десять хвилин усе обійти можна. Я зверху добре все розгледіла. — Богдана огляділа кам’яне подвір’я.

— Для тих, хто порушив закони капища, не існує кордонів. Для них простір і час змінюються назавжди.

- І що, цьому не можна зарадити?

— Ні. Він сам зробив свій вибір.

Очі дівчини стали задумливо-сумними.

— А мені його навіть шкода. Він був у принципі нормальним, коли ми працювали разом. Мабуть, просто не було приводу показати свою сутність. Хоча він мені ніколи не подобався. Якийсь темний. — Вона помовчала. — І що ж, він так і згине тут божевільним?

— Так.

Суворий погляд Захара підтвердив його лаконічну відповідь.

— Ну і хай йому грець.

Богдана підняла голову до неба.

На обрії тихо сходило сонце.

* * *

Василь вдивлявся в просвіт між гілками. Виходити звідси не було сенсу, він же не володіє ніякими особливими вміннями. Ще поранять або, не дай Боже, вб’ють. І нащо він у все це вплутався, воно йому треба було? Хоча те, що пообіцяв отой бовдур, дуже приваблива нагорода. Сила, про яку він завжди мріяв. Така ж, як у них. О, тоді він себе покаже! Володіти іншими, робити все, що хоче, і не залежати ні від кого. Його мрії мають стати реальністю! Скоріше б! А що, якщо вони не отримають книгу? З одними кріслами ж далеко не заїдеш. Та ні, вони так її прагнуть, що зроблять усе, щоб нарешті оволодіти нею. І тоді він матиме все, про що мріяв!

Василь обережно розсунув гілки, щоб бачити краще, що відбувається на кам’яному подвір’ї. Якась ця Агата слабка, не може впоратися з тим дурнуватим. Уже її у воду загнав. Правда, Лео молодець, гарно б’ється. Жінки слабші, що поробиш.

Але що це? Як це? Вони що, кинули його тут одного? Крізь гілки Василь побачив, як два яструба летять у нічному зоряному небі. Він розгублено лупав очима. Раптом страх огорнув його. Несподівано поряд він почув якийсь тихий шурхіт. Василь опустив очі і в місячному сяйві побачив маленьку змію. Вона пильно дивилася йому в обличчя. Василь на декілька секунд завмер. Потім різко підняв товсту палицю, яку тримав про всяк випадок, адже хто знає, що в тому лісі може зустрітися. Він опускав її на тварину знову і знову, поки вона не стала нерухомою. Василь підійшов впритул і подивився на тіло, що лежало перед ним на траві. Але страх не зникав. Він став іще сильнішим. Серце божевільно калаталося, і раптом його охопила паніка. Як звідси вийти?

Він оглядався на всі боки. Дерева стояли темною стіною, не було видно жодного просвіту. Якісь дивні страшні звуки почали доноситися з усіх боків. Треба вийти звідси! Василь зірвався з місця і побіг, не розбираючи дороги. Гілки били його по обличчю, зачіпали за одяг. Раптом він вискочив на галявину. Перед ним стояла людина. Він завмер на декілька секунд. А раптом вона хоче його вбити? Треба тікати якнайдалі! Він знову зірвався з місця і помчав у хащі все далі й далі.

На обрії тихо сходило сонце…

* * *

Даринка йшла по лісовій стежці, вдихаючи на повні груди чудове ранкове літнє повітря і уважно вдивляючись у всі рослини, про які розповідає їхня вчителька. Так чудово, що мама погодилась відпустити її на цю екскурсію. Ботаніка — це так цікаво. Однокласники пильно стежили за словами вчительки, обертаючись то направо, то наліво. Ось дуб. А он там — клен. А ще подалі — липа.

— А ви знаєте, чому люди ромашку так назвали? — запитала Даринка подружок.

— Розкажи нам, Даринко, ми з радістю послухаємо, — запропонувала вчителька, і всі повернули до дівчинки уважні обличчя.

Даринка обвела поглядом присутніх.

— Добре, із задоволенням. Тож слухайте. Жила собі одна бідна жінка. І одного разу у неї захворів син. Грошей на ліки в неї не було, і вона ходила по степу і збирала всі рослини, які хто порадить. Одного разу вона зустріла бабусю, яка несла в руках білі духмяні квіти. Почувши про горе матері, бабуся простягла їй квіти: "Зроби з них відвар і напої синочка”. "А як же звуться ці квіти?” — запитала жінка. "Як вилікується синок, то й назвеш їх його ім'ям”. Хлопчика звали Романом, тож мати, напуваючи його відваром, промовляла: "Пий, синочку, ромашку, і будеш здоровим!”

— А звідки ти знаєш цю легенду? — запитала вчителька і ласкаво посміхнулася.

— Мені бабуся розповідала. Вона багато легенд знає.

— А розкажи іще щось цікаве, — попросила її подруга Тетянка.

— Так, розкажи! — в очах у однокласників засяяли вогники.

— Ну добре! Я розкажу про вербу.

Діти сіли у коло, і Даринка почала свою розповідь.

— У однієї матері-вдови було троє синів. Вони дуже любили маму. Росли вони добрими, роботящими, приносили радість усім людям. Та напали на рідну землю вороги. Прийшов до матері старший син і каже: «Благословіть, мамо, за свій край боротися». Стислося в мами серце, але благословила. Потім прийшов середній. І його мусила благословити. А коли попросив благословення найменший, не витримала: «Не пущу! — скрикнула. — Один ти у мене залишився!» «А земля у нас теж одна. Хто ж її захистить, як не я?» Ще більше защеміло у матері серце, але провела у дорогу і найменшого сина. А сама щодня виходила на берег річки, синочків рідних виглядала. Закінчилася війна. Поверталися їх друзі, схиляли перед матір’ю голови, принесли їй нерадісну звістку: загинули всі її сини героями. Довго плакала-ридала мама над річкою, не хотіла в хату без дітей вертатися. А на ранок побачили люди на березі вербу, що невтішно додолу схилила свої віти. Отак на світі з’явилася плакуча верба.

Даринка огляділа сумні очі, що дивилися на неї з усіх боків.

— Треба берегти всі рослини і дякувати їм за те, що лікують нас і оберігають, — закінчила свою розповідь дівчинка і подивилася на вчительку.

— Дякуємо тобі, люба! Ти дуже цікаво розповідаєш! — сказала вчителька і піднялася.

— Так, дякуємо! — почулося гудіння дитячих голосів.

Школярі знову пильно вдивлялися в рослини. Серед дерев росли запашні трави. Діти опускалися на коліна та обережно зривали стеблинки та квіточки лікарських рослин — звіробою, деревію, ромашки, іван-чаю. Ой, а це ж цикорій! Треба і його взяти, він такий корисний. Даринка непомітно заглибилася в ліс, захопившись збиранням.

Раптом дівчинка почула якийсь шурхіт. Вона підняла голову і побачила незнайому чорняву жінку, що стояла серед дерев і посміхалася їй. Але посмішка в неї була якась неприємна. І сама вона дивна. Несподівано на Даринку повіяло чимось холодним і туманно-темним.

Дівчинка оглянулася. Не чути ні вчительки, ні друзів. Знову вона в лісі одна опинилась. Даринці стало лячно. Але ж це не Лео. Може, просто якась жінка, теж щось збирає. Хоча навряд чи…

— Привіт!

Який у неї неприємний різкий голос. Даринка мовчки дивилася на Агату.

— Ти заблукала? Пішли, я тебе проведу!

Агата зробила декілька кроків уперед. Даринка інстинктивно відступила назад. Несподівано поряд із нею невідомо звідки з’явився якийсь чоловік. Він направив на жінку свою палицю. Раптом вона підняла руки, обернулася яструбом і злетіла у повітря. Даринка з подивом розглядала Божедара.

— Ви хто?

— Мамин друг. Ходімо, я тебе проведу.

Його темні очі випромінювали тепло. Даринка відчула, що він не бреше. Вона простягла йому руку і покрокувала поряд, ледь встигаючи за його неспішними широкими кроками. Скоро вже стали чутними дитячі голоси. Божедар зупинився.

— Ну ось, біжи. І не губися більше! — він широко усміхнувся.

— Дякую! — посміхнулася у відповідь дівчинка і побігла до вчительки.

Божедар спостерігав, як однокласники оточили Даринку, як схвильовано розпитували, куди вона поділася, як вчителька обіймала дівчинку. Потім він повернувся і щез поміж дерев.

* * *

Вони сиділи на верхівці капища і мовчки спостерігали, як небо поступово наповнювалося кольором та світлом. Червоні полоси чергувалися із синіми, а потім розчинялися у блакитному. Бірюза заповнювала простір від обрію до обрію. Пташині голоси усе сильніше прорізували тишу, і раптом все почало розповідати, співати, кричати, звати. Густі аромати теплого літнього ранку повільно замінювали нічні пахощі. І чомусь хотілося сидіти так вічно, занурившись у дивовижне відчуття єднання з усім сущим і бути вічним свідком народження цієї таємниці…

— Так, це особливий момент, — почувся голос Божедара.

Він стояв позаду, розчинившись разом із ними у цьому дивовижному чуді народження життя. Чорні очі випромінювали тепло і разом із тим поглинали все, що їх оточувало. На секунду Марії здалося, що він зараз всмокче в себе всі ці звуки, кольори, запахи, а потім розсиплеться навколо мільярдами яскравих вогників, віддаючи природі ту енергію, яка його живить і надихає все життя.

Вони піднялися і стали перед ним, пильно вдивляючись у темні очі, відчуваючи, як незримі нитки простягнулися між їхніми відчуттями і думками, неначе їх свідомість стала спільною. Тепер вони — одне ціле. Вже давно. Їх об’єднувала одна мета, одне бажання. І час настав. Вони мають виконати своє призначення, заради якого вони вже стільки пройшли. Це був важкий шлях, важкі випробування. Перевірка на силу, мужність, вірність і людяність.

Божедар обвів їх поглядом.

— Ну що ж, чекати залишилось недовго.

— То які наші подальші кроки? — Марія не зводила з мольфара очей.

— Ми маємо повернути Книгу під Камінь.

— Як це? — Богдана витріщилася на Божедара. — Чого ми її тягаємо туди-сюди? Самі клопоти. Я ще не забула, як ми ті кордони ставили, ледве вижила.

Данило з лагідною посмішкою подивився на дівчину. А Божедар спокійно спостерігав за її виразною мімікою.

— Через три дні місячне затемнення, — відповів він. — Вони мають забрати Книгу, щоб провести ритуал.

— Як це забрати Книгу? Ви ж казали, що не можна їм віддавати. А я давно пропонувала! Ви що, знущаєтеся? — Із очей Богдани полетіли іскри.

— Обережно, тут трава суха. А то ще доведеться пожежу гасити, — не втримався Данило.

Краще б він промовчав. Іскри полетіли у нього з подвійною силою.

— Все йде так, як має йти. Ми не можемо ні змінити цього, ні прискорити. Вони проведуть ритуал, а ми повинні знищити їх разом із кріслами.

— А чому ми раніше не могли віддати їм Книгу і просто почекати до затемнення? — не вгавала дівчина.

— Тому що у Книзі купа різних заклинань, і невідомо, якими з них вони могли скористатися. Не можна ризикувати життями інших людей заради свого спокою. Та й невідомо, чи був би в нас той спокій.

Захар, як завжди, легко привів її до тями.

— Ну добре, здаюся. — Іскри з її очей нарешті перестали сипатися.

— То я йду за Книгою.

Захар почав спускатися по стежці з капища. За ним рушили інші. Богдана з цікавістю роздивлялася все навколо. А тут напрочуд гарно!

— Чудове місце! І енергетика така особлива. Неначе народжуєшся наново.

— Так. Місце сили. Предки добре зналися на такому. — Данило йшов позад неї, спостерігаючи за її граційними рухами. — Але не кожен може сюди потрапити. Не всім воно відкривається.

— Такий підйом відчуваєш, що хочеться гори звернути! — Богдана підстрибнула від задоволення. — Давно мріяла тут побувати. Потрібно сюди частіше навідуватися. От розберемося з цими дурнуватими, і можна нарешті повернутися до нормального життя.

Несподівано Богдана замовкла. Всі раптом відчули те ж саме. А що, як їм не вдасться? Що, як вони не встигнуть, не встоять або ще щось стане на заваді? Що тоді? Стільки марних зусиль, болю, страху, боротьби… Потрібно зробити все можливе. Вони мусять. Відступати нікуди. І варіантів більше немає. Або пан, або пропав. І це мусить бути пан. Тільки так.

Захар обернувся.

— Ви можете зачекати тут.

— Ні, я ще не бачила, де ця зачарована печера. Хочу подивитися, — сказала Богдана.

Вона рушила услід за характерником.

— І я піду, — промовила Марія і обережно переступила жука, що повз прямо через стежку.

— Краще ми тебе проведемо. Буде надійніше, — сказав Божедар, не стишуючи ходи, і завернув за кам’яну брилу.

— Що це тут за джунглі такі? — Богдана продиралася крізь кущі, прикриваючи очі від гілок. — Я вже вся неначе індіанець на стежці війни, пообдиралася і розфарбувалася.

Вони підійшли до вже знайомого місця. Захар звичним рухом розсунув гілки і став обличчям до тріщини. Він випростав руки і уважно вдивлявся у тріщину. Пройшло декілька хвилин. Тріщина почала поступово збільшуватися. Захар протиснувся крізь прохід, що утворився, і зник у чорному проваллі. Брили зсунулися.

— Не зрозуміла! А ми? — світло-карі очі отетеріло зиркали на присутніх.

— А ми як дружини моряка. Будемо чекати і молитися, — посміхнувся Данило.

— А непогана з тебе дружина б вийшла, — підморгнула йому Богдана.

— Один-один, — засміявся Данило. — Пішли вже, — сказав він і розвернувся.

— Як це пішли? А Захар?

— А Захар, як справжній моряк, вийде із води, — засміявся Данило і рушив по стежці назад.

Марія махнула дівчині головою.

— Пішли. Вихід не тут.

— Прикольно! — Богдана повернула назад разом з усіма. — Точно, я згадала, це ж, мабуть, та печера, де характерники проходять залік із умінь перед посвяченням.

— Типу того, — посміхнувся Данило.

Вони стояли біля річки в очікуванні характерника. Ось над водою з’явилася голова, потім плечі. І ось вже Захар стоїть на березі із книгою в руці. Данило промовив заклинання, і одяг став сухим.

— Цього разу ти не проти? — посміхнувся він.

— Можна було тільки книгу просушити, — засміявся Захар. — Але все одно дякую.

Він віддав книгу Божедару. Мольфар сховав її до сумки і обернувся до Данила.

— Як ти? Зможеш долетіти?

Данило торкнувся плеча.

— Нормально. Дякуючи королеві та Марії, вже навіть не болить. Живосил особлива рослина.

— Добре. Піднімаємось.

Вони вийшли стежкою на кам’яні брили. Божедар повернувся обличчям на схід. Інші стали трохи позад нього.

— Дякуємо тобі, святе капище, за допомогу, за гостинність, за цілющі трави, за живильну воду! Дякуємо вам, рослини і тварини! Дякуємо, Королево змій! Хай завжди зберігається тут сила наших предків та прадавніх богів!

Зненацька порив вітру скуйовдив їхнє волосся. Їм здалося, що річка стала голосніше вирувати і клектати на порогах, а птахи гучніше заспівали своїх пісень. На камені блиснули золоті ріжки. Королева прийшла попрощатися з гостями. Всі вдячно вклонилися цьому незвичайному місцю.

Божедар обернувся до інших.

— Все, летимо.

Він підняв руки, перетворився на орла і здійнявся в уже розпашіле від літньої спеки блакитне небо. За ним зробили коло над галявиною сокіл, голубиця, ворон та ластівка. Вони побачили тонку лінію ріки, поросле травою капище і чудовий луг із чарівними квітами. Вони ще повернуться, обов’язково!

* * *

Вони летіли у літньому небі, вдихаючи свіже повітря та насолоджуючись прохолодою, яка нарешті прийшла на зміну спекотному дню. Вони подолали довгий шлях. Бачили степи, луки, поля, ліси. І ось, нарешті, летіли над уже таким рідним для них лісом. Наблизившись до знайомої галявини, вони зробили коло і опустилися на траву. Там перетворилися на Божедара, Богдану, Данила, Марію та Захара.

Мольфар підійшов до великого Каменя.

— Вітаю тебе! — Він ніжно провів по ньому долонею. — Ми знову потребуємо твоєї допомоги.

Божедар відчув пульсуючі удари всередині Каменя. Мольфар відірвав від нього руку і обернувся. Всі стояли в очікуванні.

Божедар вийняв книгу.

— Даниле!

Данило відійшов від Каменя на декілька кроків і витягнув праву руку вперед. Камінь повільно зсунувся вбік. Під ним виднілася невелика воронка. Божедар обережно поклав книгу до ями. Камінь повернувся на своє місце.

— Ставайте у коло! — скомандував він.

Всі стали у коло з чотирьох сторін. Божедар зник і з’явився на верхівці Каменя.

— Сконцентруйтеся! Захистіть Камінь силою чотирьох стихій!

Всі підняли праві руки і сконцентрували сили на Камені. У кожного з руки одночасно вирвався товстий кольоровий промінь. Промені, як і минулого разу, з’єдналися над витягнутою рукою Божедара. Він світився сріблом разом із Каменем. Потім промені плавно перейшли на Камінь, і він почав сяяти п’ятьма кольорами. Через декілька секунд промені зникли. Всі опустили руки. Мольфар щез із Каменя. Решта втомлено опустилися на траву.

— Як у старі добрі часи, — посміхнулася Богдана, витираючи долонею піт із блідого чола.

— Так.

Марія відкинула бронзові хвилі волосся за спину і вдивлялася у Камінь. Їй здавалося, що вона чує биття його серця.

— Ну то що, ми будемо тут усі разом чекати на їхнє пришестя, чи як? 0 запитала Богдана.

Вона простягнулась на повний зріст на м’якій траві. Над головою у темному літньому небі яскраво сяяли зірки. Прохолодний вітерець шурхотів у гілках, неначе хотів розказати про все, що відбувалося тут, поки їх не було. Круто лежати ось так, випроставши тіло і ні про що не думаючи, а просто кайфувати від теплої літньої ночі, від цих криків нічних птахів, від співу цвіркунів, від п’янких пахощів невидимих у пітьмі трав. І хочеться, щоб ця мить тривала вічно…

— Треба зробити так, щоб вони могли узяти книгу. Якщо ми будемо тут разом, вони цього не зможуть.

Упевнений голос Захара повернув її до реальності.

Богдана підвелася на лікті і подивилася у синю безодню Захарових очей, що світилися у темряві.

— То що, залишимо когось одного? — запитала вона.

— Я залишусь. — Тон Захара, як завжди, не передбачував заперечень.

— Чому це ти? — Данило невдоволено зиркнув на товариша. — Ми теж не гірші.

— Тому що ви були поранені, вам вже досить. Хто знає, як воно піде.

— Дівчатам я б теж не дозволив. А за себе не згоден.

— Як це не дозволив? Ти диви, який командир знайшовся! — вигукнула Богдана.

— О, полетіли іскри, — Данило підморгнув Богдані.

Вона сердито відвернулася.

— Я теж можу почергувати, — озвалася Марія.

— В тебе дочка і мати, — твердо наполягав Захар.

— Мати не тільки в мене.

— То хай Божедар обирає, - примирливо запропонувала Богдана.

— В тебе ще буде нагода поквитатися з Агатою, — чорні очі, як завжди, бачили усю її наскрізь. Богдані знову стало не по собі. — Залишиться Захар.

Що ж, нічого не поробиш. Доведеться робити, як каже мольфар. Знала ж, що від нього нічого не приховаєш. Ну та й хай, потім із нею розберемося.

— А нам що робити?

— Завтра полетите у своїх справах. Ви відчуєте, коли потрібно буде повернутися. Думаю, що наступної ночі вони прийдуть по книгу.

— А раптом щось піде не так? А Захар тут сам. — Зелені очі тривожно вдивлялися у чорні.

— Я буду неподалік. Не хвилюйся. — Його голос, як завжди, вмить заспокоїв її.

Марія спостерігала, як Богдана вмощується на м’якій траві. Знахарка лягла горілиць поряд із нею. Велика Ведмедиця сяяла прямо над її головою, вона неначе кликала туди, у дивні казкові світи. Її раптом охопило божевільне бажання піднятися вище неба і розчинитися у цьому срібному світлі, розсипавшись на мільйони яскравих вогників. Але цей потяг зник так само зненацька, як і з’явився. Не дивлячись ні на що, вона була щаслива. Щаслива відчуттям, що живе саме зараз, що в неї є чудова родина, що є люди, які за короткий період стали їй справжніми друзями. І хай ці дні були наповнені не тільки відчуттям щастя, хоч було багато болю і хвилювань, але все одно вона щаслива. Щаслива, що живе.

* * *

На галявині неподалік від Каменя яскраво горіло вогнище. Прозорий серпневий вечір ніжно оповив темні силуети дерев та розбудив духмяні трави, він повільно розливався нічною прохолодою по зоряному небу. Захар вдихав на повні груди фантастично-п’янке повітря і деякий час стояв, завмерши у німому польоті свідомості. Потім пішов до вогнища. Він сів біля Каменя і взяв свою мисливську рушницю, з якою зазвичай оглядав лісництво.

Відкривши затвор рушниці, Захар за допомогою свинцевої гирьки протягнув через ствол мотузку з прив’язаною ганчіркою. Декілька разів потягнувши за неї, він вийняв мотузку, збираючись прив’язати іншу, промаслену ганчірку, щоб змастити рушницю. Зненацька характерник підняв голову і почав прислуховуватись. Потім відклав рушницю, встав і оглядівся навкруги…

Раптом він відчув сильний удар у груди. Його збило з ніг потужним буревієм. Ну ось і вони… Що ж, спробуємо зробити все так, щоб ніхто нічого не запідозрив.

Він швидко піднявся і рвучко випростав руку вперед. З неї вирвався вогняний промінь. У світлі променя Захар побачив Лео. Сірі очі холодно втупились у сині, але прорвати ці кордони було неможливо. Сталевий погляд віддзеркалювався у чорних зіницях Захара і зникав десь у просторі.

Лео миттєво утворив пиловий вир і направив його на Захара. Вир і промінь схрестилися, неначе мечі. Захар почав наступати. Раптом позаду нього з-за дерева вийшла Агата. Характерник несподівано відчув сильний удар у спину. Він обернувся і лівою рукою відкинув чаклунку вбік.

Цієї миті було достатньо, щоб Лео скористався короткою перевагою. Він утворив пиловий буран, що, неначе мотузка, обвив Захара. Характерник втратив рівновагу і впав. Лео швидко притиснув його пиловим виром до землі. Захар кинув у Лео блискавку, але раптом відчув різкий біль у спині, і сили стали швидко покидати його.

Лео все ще тримав вир навколо Захара. Одночасно він простяг ліву руку до Каменя. Агата стала з іншого боку. Вона теж підняла руку, і раптом Камінь почав світитися. Потім трохи зсунувся. Агата підбігла до ями і спробувала протиснути руку крізь щілину, але вона була дуже замала.

— Що ти копирсаєшся, давай швидше! — очі Лео блищали від нетерплячки.

— Не виходить!

— А ну, відійди!

Агата відскочила від Каменя. Лео зосередив усі сили на ньому. Камінь почав світитися ще яскравіше. Пиловий вир навколо Захара послабшав. Характерник зібрався з силами і вдарив блискавкою по Лео. Чаклун не втримався на ногах, але швидко піднявся, в той час як Агата різким рухом утворила перед Захаром пилову завісу.

Лео та Агата зникли за густою стіною. Пил полетів на Захара, він забивав ніздрі, заповнював горло. Його почав душити кашель.

Лео сконцентрувався, направляючи лівою рукою потік повітря на Камінь. Почувся тихий гуркіт, і щілина нарешті збільшилася ще на декілька сантиметрів. В решті решт Агата просунула в неї руку і схопила книгу. Але фоліант був завеликий.

— Не просовується!

— Незграба!

Лео напружився і штовхнув камінь силою повітря. Агата радісно підхопилася на ноги.

— Є!

Вона притисла книгу до себе і зникла у густій темряві лісу. Лео відпустив пиловий вир і щез услід за нею. Завіса поступово розсіювалася. Захар напівлежав на лікті, важко дихаючи. Трава біля нього намокла і стала липкою.

Раптом на галявину злетіла голубиця. Марія підбігла до Захара і опустилася навколішки. Живий! А це що за липка рідина? Ні! Вона обережно заглянула за його спину. Залізна рукоятка виблискувала у місячному сяйві. Господи, чому? Краще б вона залишилася біля каменя. Вона відчула, як сльози мимоволі наповнювали її очі… Але він не повинен цього бачити. Вона швидко опанувала себе.

— Перевір, що з книгою, — стиха промовив Захар.

Марія побігла до каменя.

— Вони її забрали.

Жінка швидко повернулася назад. Захар намагався встати.

— Тобі не можна рухатися. Потерпи, я зараз.

Вона підхопилася і помчала крізь хащі, вдивляючись між гілок. Десь тут повинно бути джерело! Господи, допоможи! Допоможи знайти його швидко, на рахунку кожна хвилина…

Раптом щось блиснуло попереду. Тонка прохолода віяла звідти. Це воно! Дякую, Господи! Марія полетіла вперед, не відчуваючи ніг. Ось і живильна волога вже струменить по її руках. Вона швидко вийняла фляжку і набрала воду. Але цього замало. Потрібен живосил… Як же його тут знайти? Тільки змії знають, де він росте… Що ж робити?..

Несподівано Марія помітила, що трава біля джерела стиха колишеться. Невже вони допоможуть і зараз? Над травою у світлі місяця вона побачила маленькі блискучі очі. Марія повільно рухалася за змією. Живосил! Захар буде жити!

— Дякую тобі!

Змія кивнула головою і зникла у траві. Марія обережно зірвала ніжні листочки і помчала назад, крізь зарості. Гілки зачіпалися за її одяг, дряпали руки та ноги, але вона не відчувала цього. Жінка вискочила на галявину. Там уже стояв Божедар.

— Де ви були? Ви ж обіцяли!

Глибокий розпач почувся в її голосі.

Марія впала на траву поряд із Захаром, швидко відкрила фляжку з водою, піднесла її до вуст і пошепки промовила замовляння. Фляжка почала світитися, і з кожним словом світіння посилювалося. І ось уже сріблясто-блакитний вогонь огорнув її. Марія піднесла фляжку до губ Захара. Чоловік почав повільно пити.

— Тримайся! Зараз я допоможу.

Марія полила листочки живосила водою із фляжки, і вони почали сяяти. Жінка сіла обличчям до Захарової спини і обережно стисла у руці рукоятку, що стирчала з його тіла.

— Готовий?

— Так.

Марія різким рухом висмикнула ніж із рани. Кров бризнула на її сукню, на руки, на обличчя. Знахарка обережно підняла сорочку і приклала до рани живосил. Потім відірвала шматок тканини від сукні і перев’язала його.

На галявину опустився ворон. Він перетворився на Данила. Хлопець підбіг до Захара і Марії.

— Як це сталося?

— Агата вискочила іззаду, — голос Захара прозвучав тихіше, ніж завжди.

— Вони забрали книгу?

— Так. Довго не могли. Камінь не піддавався.

— Ми поставили гарні кордони, — сказав Данило, пильно роздивляючись щілину під Каменем.

— Ти завжди знайдеш хоч щось хороше у поганому, — посміхнувся Захар.

Божедар підійшов до присутніх. Марія підняла голову. Так, він не міг допомогти. Тоді б вони не змогли забрати книгу. А наступне затемнення дуже нескоро. І жити в такому режимі стало вже просто неможливо.

— Вибач, я була у розпачі.

— Не варто перепрошувати. Я розумію, — Божедар спокійно впустив її у темні глибини своїх очей. — Почекаємо, поки рана заживе, і спробуємо знищити їх разом із кріслами на Лисій горі, до того, як він промовить заклинання. Тепер у нас є трохи часу до місячного затемнення.

— Через три дні? — уточнив Данило.

— Так, через три дні.

— Добре. — Данило обернувся до Марії. — Чим ти лікувала? Окрім води.

— Живосилом.

— Змії про тебе пам’ятають, — посміхнувся Данило.

— Так, і я їм дуже вдячна.

— Вони знають про це. — Данило допоміг Захару сісти зручніше. — Як ти почуваєшся?

— Неначе тільки народився, — посміхнувся Захар.

— Живосил швидко діє.

— Так, ми пам’ятаємо, — сказала Марія.

Божедар пильно подивився на характерника.

— Думаю, що ще декілька замовлянь не зашкодять для швидшого одужання.

Мольфар підійшов до Захара, вийняв із кишені великий круглий гладкий сірий камінь, простягнув руки до неба і погладив його, перекладаючи з руки у руку.

Цей камінчик я тримаю,

Хворобу на нього збираю!

Хай камінчик біль бере,

А його врятує!

Мольфар відійшов до краю галявини, розмахнувся і викинув камінець якнайдалі. Потім повернувся до решти. Чорні очі турботливо дивилися на Захара.

— Тобі краще поки що не рухатися. Відпочинь.

— Що ж, тепер у нас залишився єдиний шанс. І цього разу ми не маємо права схибити, — Захар уважно оглядів присутніх.

— Так. Ми зробимо все можливе, — сказала Марія. Такі знайомі зелені рішучі вогники яскраво миготіли та виблискували у її очах.

* * *

Червоні відблиски сонця, що заходило, яскравими плямами сяяли на чудернацької форми кріслах, які стояли колом на верхівці гори. Їх було тринадцять, і всі вони пройшли великий шлях, щоб цього визначного вечора зібратися тут, на самій верхівці Лисої гори. Які ж вони гарні! Кожне особливе, зі своїм декором, чудовим різьбленням та відтінками кольору.

Лео ніжно провів рукою по спинках, підлокітниках, сидіннях. Він милувався ними, дивився на них так, неначе це його коханки зібралися тут для зустрічі з ним. Сталевий погляд кудись раптом зник, а натомість в очах з’явився лагідний сірий блиск.

У середині кола стояла Агата. В руках вона тримала Книгу Влади. Жінка уважно спостерігала за рухами Лео.

— Ти їх так пестиш, неначе це зовсім і не крісла, — насмішкувато кинула Агата і повільно покрокувала уздовж кола, притискаючи до себе книгу.

— Та-а-а-к, — протягнув Лео, пестячи чергове крісло. — Я збирав їх довгі роки, плекаючи свою заповітну мрію.

Зненацька він різко зупинився і врізався пронизливим поглядом в її темні очі. На мить жінці здалося, що її мозок розколовся навпіл. Але вона швидко опанувала себе і виштовхнула його зі своєї свідомості. Вона покрокувала далі, погладжуючи ручки крісел.

— А ти не боїшся, що той, кого ти покличеш, поглине тебе? Забере твоє тіло, знищить твій мозок… Стане тобою. А ти зникнеш…

Агата замислено вдивлялася в крісло, навпроти якого вона якраз опинилася. Воно таке гарне… Жінка погладила різьблення на спинці. Дивовижна робота… Раптом її охопило нестримне бажання сісти у нього. Вона зробила крок до крісла.

— Не смій!

Жахливий рик рознісся над вершиною. Агата завмерла від несподіванки. Але швидко прийшла до тями і невимушено посміхнулася.

— Чому?

Удар сталевих очей був досить болючим. Але їй це байдуже. Вона не така слабка, якими виявилися інші, кого він знаходив для допомоги. Всі вони зникли. А вона жива. І вмирати не збирається.

— Не треба так волати. А то ще хтось на звук прибіжить, — зверхня посмішка скривила її симпатичні вуста.

Агата продовжувала мовчки спостерігати, як Лео милується кріслами.

— То коли час? — нарешті не витримала чаклунка.

— Одразу, як почнеться затемнення.

Агата підняла голову і з надією подивилася в небо. Скільки ще його там чекати? Вже ніякого терпіння немає. Раптом хмари почали розступатися. Нарешті!

— Дивись, місяць уже видно! — радісно закричала Агата і похапцем почала гортати сторінки у книзі.

Лео підняв голову і побачив на небі яскравий місяць. Несподівано темна тінь почала повільно насуватися на нього. Ось уже невеликий його шматок поглинула темрява. Ще трохи, і вони не встигнуть…

Лео підскочив до Агати.

— Дай сюди!

Він грубо вихопив з її рук книгу і почав гарячково гортати сторінку за сторінкою, шукаючи потрібну.

— Знайшов!

Лео швидко вийшов на середину кола. Навпроти нього стала Агата. Він віддав їй книгу. Жінка тримала її перед Лео так, щоб він бачив текст. Чаклун почав промовляти заклинання якоюсь давньою незрозумілою мовою.

Його голос звучав усе гучніше й гучніше, і раптом земля усередині кола почала горіти, із неї почулося ревіння, воно швидко посилювалося. Позаду Агати із землі повільно вийшов пиловий силует, поступово він збільшився і набрав форми великої істоти. Лео продовжував дуже голосно промовляти заклинання. На вустах Агати грала посмішка.

Раптом із неба спустилися орел, сокіл, голубиця, ворон і ластівка та сіли прямо біля вогняного кола. І ось уже Захар, Богдана, Марія, Данило і Божедар швидко оточили крісла. Вони витягнули праві руки трохи вверх і вперед. Раптом у кожного з руки вирвався товстий кольоровий промінь, які поєдналися над центром кола. Від них світло опустилося на крісла по зовнішньому краю кола.

Погляд Агати напружився. Вона роздратовано оглянулася на Захара, Богдану, Марію, Данила і Божедара.

— Швидше, ти маєш встигнути!

Лео продовжував читати заклинання, поступово підвищуючи голос. Силует став менш прозорим і більш оформленим. Земля горіла ще більше. Раптом силует з ревом злетів над колом, з нього вирвалося полум’я, яке полетіло на Захара, Богдану, Марію, Данила і Божедара. Вони направили свої промені на силует, неначе окутуючи його і тримаючи над галявиною, не даючи можливості вилетіти за цей кордон.

Нарешті Лео закінчив промовляти заклинання. Агата поклала книгу на землю, і вони вийшли з кола. Знайомий сталевий блиск вивів Марію з рівноваги. Лео рвучко викинув праву руку вперед. Смерч полетів прямо на жінку. Вона впала.

Очі Захара стали чорними. Ні! Вона не загине! Стільки пройти, стільки пережити, і щоб усе ось так несподівано скінчилося? Не буде цього!

Він зробив крок у її напрямку, але без двох променів силует одразу почав рухатися, звільняючись від їх кордонів. Захар швидко повернувся до кола.

— Тримайся, люба! Ти сильна! Ти зможеш! — прошепотів він.

Марія лежала на землі. Перед її очима розляглася блискуча блакитна ріка. Вона поважно несла свої води до далеких земель, що простяглися десь на іншому кінці землі. Раптом попереду вона побачила високу ставну красуню у блакитному, неначе сяючому, вбранні. Вона вийшла із річки і рухалася до Марії. Її очі сяяли, неначе зірки на темному літньому небі. Ось вона вже близько. Красуня уважно подивилася на знахарку.

— Ти не маєш права здаватися. Ти — саме життя! Вставай і борись! Це твоє призначення! Ти маєш перемогти!

Жінка повільно нахилилася і торкнулася Марії. Знахарка відчула, що сили почали поступово повертатися до неї. Вона повільно піднялася. А красуня неначе розчинилася у повітрі. Марія сконцентрувалася. Вона рвучко підняла руки, і несподівано позаду неї з’явилася величезна хвиля. Марія направила її на Лео. Хвиля збила його з ніг, і він полетів, задихаючись, у широкому блакитному потоці води.

Агата, презирливо посміхаючись, швидко махнула рукою, і величезний пиловий вир полетів на Божедара і Захара. Та вона переоцінила свої сили. Через мить Агата вже летіла назад у коло, збита двома яскравими блискавками. Та це її не зупинило. Здаватися вона не збиралася. Але треба спочатку знищити слабших. Вона знову вийшла з кола. Ти диви, а та дівка живуча, хай їй грець. Ну нічого, зараз виправимо ситуацію. Буде дубль два.

Агата стала навпроти Богдани. Їх очі зустрілися.

Ось вона, ця мерзенна чорнявка, що позбавила її життя. А вона ще здавалася їй симпатичною. То точно була помилка. Така гидка посмішка, фу! Несподівано Богдана висмикнула свій промінь з купи і вдарила ним Агату по голові. Чаклунка впала без тями додолу.

— Завжди вважала, що найкращий захист — це напад!

Без променя Богдани силует знову піднявся вище. Дівчина швидко повернулася до інших.

Поки Марія боролася з Лео, Захар, Данило, Богдана і Божедар променями намагалися утримати силует над кріслами. Відкинувши Лео, Марія знову приєдналася до них.

— Сконцентруйтеся! В єдності стихій наша перемога! — голос Божедара луною проляг над верхівкою гори.

Захар, Богдана, Марія, Данило і Божедар знову з’єднали свої промені над привидом. Вони повільно, але впевнено опускали його до землі. Силует ревів усе сильніше, прагнучи розірвати це сяюче коло. Але сили стихій поєдналися і не пускали його за свої межі. Земля посеред кола горіла яскравим червоним полум’ям. Промені поступово опускалися до землі, придавлюючи привид. Нарешті він із ревом упав у провалля, з якого виривався вогонь. Божедар витягнув вперед ліву руку і потоком повітря скинув Лео у прірву, Данило те ж саме зробив із Агатою. Крісла знову почали світитися по зовнішньому колу. Світіння швидко посилювалося.

Раптом мольфар різко витягнув уперед ліву руку, і крісло зі львівського музею вилетіло з кола. Всі інші крісла несподівано спалахнули синім вогнем, і раптом усі дванадцять крісел провалилися під землю. Земля одразу стала на місце, неначе і не було ні кола, ні Лео з Агатою, ні місячного затемнення.

Захар, Богдана, Марія, Данило і Божедар знесилено опустили руки. Марія і Богдана втомлено впали на землю. Вони простяглися горілиць і лежали, дивлячись у таке далеке і таке близьке, фантастично-казкове небо, в якому сяяв місяць та яскраво блимали безкінечні світи, які й гадки не мали, що саме у цю хвилину ось ці люди на маленькій планеті Земля нарешті стали вільними.

— Я ледве жива. Маю надію, що той придуркуватий разом із кріслами з пекла більше не вилізе, — Богдана оглянулася на Марію і посміхнулася.

— А він уже вилазив? — таки не втримався Данило.

— А по-твоєму, він із Раю приперся?

— Я не встиг запитати.

Йому так подобалося, коли вона сердиться. Її яскраві світло-карі очі тоді ставали іще яскравішими.

— То, може, підеш спитаєш?

— Аякже, обов’язково! — він тихо посміхався у темряві.

— Та досить вам сперечатися, не набридло? — сказала Марія.

— Він перший почав, — пхикнула Богдана.

— Неначе діти. — посміхнулася Марія.

Захар пильно подивився на Божедара.

— Ти хочеш повернути крісло?

Мольфар роздивлявся орнамент на спинці.

— Так, це цінний експонат. Та й воно одне ніякої загрози не становить.

— Сам це зробиш?

— Богдана допоможе.

— Тягнути крісло? Я що, вантажник? Он у нас для цього чоловіки є.

Дівчина кивнула на Данила.

— Просто покажеш, куди його поставити.

— А, це скільки завгодно.

Божедар підійшов до крісла і взявся за нього.

— Тримайся за крісло, — покликав він Богдану.

Дівчина встала, підійшла до крісла і взялася за нього з іншого боку. Через мить Божедар та Богдана зникли разом із кріслом.

Захар оглядів галявину.

— Ну от і все. Цього разу ми не схибили. Можна трохи розслабитися.

Данило оглянувся на характерника.

— Що ти плануєш робити далі?

— Працювати, що ж іще. А ти?

— Я теж працювати. У мене купа роботи незакінченої залишилася. Тож порину у реєстри. — Широка посмішка освітила його обличчя.

Захар заглянув у зелені очі.

— А ти?

Марія чомусь зніяковіла. З нею таке дуже рідко траплялося. От тільки коли на неї дивилися ці такі темні і одночасно такі світлі, сині, немов ріка, очі. Вона роздивлялася квітки материнки, що виглядали з-під її черевиків. Жінка обережно прибрала ноги з цих тендітних маленьких синіх цяточок на невисокій стеблині.

— А я додому. Даринка і мама чекають на мене.

Сині очі стали іще теплішими.

— Добре, коли є родина, — сказав Захар.

Вона рішуче підняла голову. Треба щось із цим робити. Не можна так далі.

— Може, приїдеш до нас погостювати? Хоча б на декілька днів? Даринка буде дуже рада. Прошу, не відмовляйся!

Він не відвів погляд.

— Добре, приїду ненадовго, побачити Даринку. Вона у тебе чудова.

— Тож ми на тебе чекаємо!

— Дякую!

Як же тут гарно! Неначе і не було ні цих важких місяців, ні страху, ні очікування небезпеки, ні хвилювання за близьких і таких дорогих їй людей. Тепер нарешті можна зітхнути з полегшенням. Усе буде добре! У кожного з них…

* * *

Над ранковим лугом повільно підіймалося яскраво-жовте тендітне сонце. Птахи вже давно прокинулись і весело наспівували на різні голоси свої чудернацькі пісні.

Марія та Захар повільно йшли по запашному лугу. Ноги вже зовсім промокли від роси, але ця приємна прохолода тільки надавала бадьорості та радості відчуття нового чудового літнього дня.

Попереду чувся дзвінкий сміх Даринки, її щасливі очі час від часу оберталися на них, і вони на мить забували про проблеми та буденні справи, спостерігаючи, як вона радісно бігала по лузі, як нахилялася, обережно зриваючи чергову рослинку, як клала її у кошик, який тримала Іванна. Жінка навіть не намагалася встигати за дівчинкою і просто стояла посеред лугу, спостерігаючи за онукою щасливими очима.

Захар вдихав на повні груди казковий аромат і обводив луг очима. Вдалині блищала сріблом та поважно несла свої води широка ріка.

— Чудове місце, — промовив він.

Зелені очі випромінювали спокій та радість. Він вперше бачив їх такими.

— Так. Моє улюблене.

— Ти часто сюди приходиш?

— Часто. І з мольбертом, і просто помилуватися.

— Відновлюєшся біля води?

— Так, ти ж знаєш.

— Знаю…

Захар зупинився і довгим поглядом подивився на Марію.

— Ти дуже гарна.

— Дякую!

Він перевів погляд на ріку. Вона неквапно текла між зелених берегів, туди, у невідому далину. Напевно, там так само гарно, як і тут.

— Мені буде тебе не вистачати, — неголосно промовив він.

В зелених очах промайнула тінь. Але вона сильна. В її житті було багато чого. Вона і цього разу впорається. Повинна.

— Мені тебе теж.

— Пробач…

Марія пірнула у синє море і розчинилася у ньому назавжди.

— Ти не винний. У кожного своя доля.

— Це важко, але я мушу.

Вона відчувала його біль. Тримайся… Ти сильний, ти зможеш.

— Я розумію…

Захар перевів погляд на Даринку та Іванну.

— У тебе чудова родина.

— Так, дякую!

— Даринка дуже на тебе схожа.

Марія подивилася на Захара, потім на Даринку, та посміхнулася.

Даринка зірвала стеблину з синіми квіточками цикорію і помчала до Захара. З розбігу дівчинка врізалася у нього і обхопила руками, притислася до нього, потім підняла голівку. Великі, повні щастя, що вихлюпувалося, неначе вода із відерця, що дістали з річки, блакитні оченята втупились у сині.

— Дивися, дядьку Захаре, у них такий же колір, як у твоїх очей!

Даринка весело засміялася і простягла чоловікові стеблину з яскраво-синіми квітами. Захар ніжно подивився у блакитні очі і посміхнувся.

Даринка зірвалася з місця і полетіла назад до бабусі. Вона турботливо вклала стеблинку у кошик і нагнулася за новою рослиною.

Марія та Захар повільно йшли по лугу назустріч сонцю, що підіймалося все вище.

* * *

Сонце повільно підіймалося над обрієм, вітаючи гори, ліси та долини. Птахи давно вже прокинулись і весело щебетали про якісь свої пташині справи. На самому краю скелі стояв Захар. Він дивився, як над горою сходило сонце.

— Ти зробив правильний вибір. Це твоє призначення.

Божедар, як завжди, з’явився несподівано, але очікувано.

Захар не повертав голови. Він спостерігав, як край гори поступово ставав рожево-червоним. Нарешті він порушив мовчання.

— Я вагався.

Мольфар дивився, як на протилежному схилі гори вітер колихав верхівки смерек.

— Я знаю.

— Ти завжди все знаєш… А чи ти знаєш, як це було важко? Я кохаю її.

Божедар помовчав. Сонце вже майже піднялося над горою, і тепер яскраві промені вривалися в очі.

— Людям потрібен твій дар. Ти не можеш ним нехтувати. Кохання або дар — це важкий вибір. Але ти мусиш. Ти не належиш собі. Змирись. Ти народився характерником, і цього не зміниш.

Захар мовчки спостерігав, як по стежці повільно підіймався якийсь чоловік із кошиком. Його сині очі потемнішали.

— Інколи я хочу бути звичайною людиною.

Божедар не квапився із відповіддю.

— Тоді обери кохання, — спокійно промовив мольфар і перевів погляд на стежку і чоловіка.

— Я вже давно зробив свій вибір. І ти це знаєш.

Захар іще декілька секунд дивився на край гори, потім повернувся і пішов у протилежний від краю скелі бік. Божедар залишився на місці, продовжуючи дивитися прямо перед собою. Вітер, як і раніше, гойдав смереки, і пташки радісно співали серед гілок у густому зеленому лісі.

* * *

Прогуркотів літак, і все небо над ним раптом вкрилося маленькими темними фігурками, що неначе застигли у якомусь дивовижному геометричному малюнку. І ось вони поступово починали перетворюватися на більші, а потім ставали вже зовсім великими. Вони летіли над степом, і Данилові вже стало видно, як вони кружляють, перевертаються, виробляють різноманітні трюки у повітрі. Скоро вони розкриють парашути і стануть схожими на великі білі гриби, що після теплого літнього дощу неначе виринають з-під землі.

Де ж серед них Богдана? Він неначе відчував, як вона розчиняється у цьому блакитному теплому небі, чув, як вітається з хмарами та вітром, бачив її щасливі очі.

Один за одним парашутисти опускалися на траву. Ось вона, знімає шолом і радісно посміхається. Він підійшов до неї.

— Ну що, завтра стрибаємо разом? — дівчина помітила знайомі блискавки в його світло-карих очах.

— Звичайно. О котрій виліт?

— О десятій ранку.

— Добре, я буду обов’язково.

Данило допоміг їй скласти парашут і віднести його до автобусу.

Наступного ранку рівно о десятій літак піднявся у повітря. Данило і Богдана сиділи поряд, інколи поглядаючи один на одного і усміхаючись. Вони неначе вже поринули у майбутнє, яке відкриється їм через декілька хвилин.

Ось інструктор нарешті відчинив двері. Вони піднялися і підійшли до виходу. Богдана стрибнула першою. Вона розкинула руки і чекала. Ось і він. Вони взялися за руки і полетіли, розчинившись у відчутті свободи, яке охопило одразу, як тільки ноги відірвалися від підлоги літака.

Так, відчувати у небі як людина — це зовсім по-іншому. Данило згадав слова Богдани, які почув тоді, на скелі у Актовському каньйоні.

«— Я хочу, як людина. Відчувати, як людина.

— Тоді доведеться зачекати. Поки повернешся».

Вона повернулася. Разом із ним.

* * *

Нарешті оголосили прибуття. Ось і потрібна платформа. Де ж цей десятий вагон?

Богдана мчала по перону Львівського залізничного вокзалу. Теплий літній ранок огортав пасажирів вокзальною метушнею, зустрічаючі та проводжаючі вишукували один одного очима, розкривали обійми, і радість щасливого завершення довгого чи не дуже очікування наповнювала їх до краю та іноді вихлюпувалася у оточуючий простір.

Марія та Даринка спускалися сходами з десятого вагону поїзда «Київ-Львів». Вони оберталися на всі боки, видивляючись Богдану.

— Матусю, матусю, он вона, — закричала Даринка, тицяючи рукою у напрямку вокзалу.

Марія побачила Богдану, що летіла по перону, оминаючи людей та намагаючись прискорити свій біг. Нарешті вона виринула між повним чоловіком із величезною валізою і тендітною білявкою з маленьким рюкзаком.

— Ура! Нарешті ми тебе знайшли! — загорланила Даринка і міцно обійняла Богдану.

— Тихіше, люба, ти ж вихована дівчинка, — посміхнулася Марія.

— Так! — закричала Даринка, підняла голову і повними радості очима подивилася на Богдану.

Всі дзвінко засміялися.

— А може, навпаки? — Богдана щасливо обняла дівчинку.

— Що навпаки? — весело поцікавилася Даринка і міцніше притиснулася до дівчини.

— Може, це я вас знайшла?

— Може, — радісно погодилася дівчинка і нарешті відпустила Богдану.

Світло-карі очі дівчини щасливо вдивлялися у подруг.

— Ну що, готові до пригод?

Даринка радісно скакала, плескаючи в долоні.

— Готові!

— Після наших останніх пригод нам вже нічого не страшно. — сказала Марія і обняла Богдану.

Усі засміялися.

Вони рушили по перону до виходу. Даринка оглядалася на всі боки, прагнучи з найпершої секунди увібрати в себе всі без винятку запахи, кольори, звуки цього так давно бажаного казкового міста.

— Невже нарешті здійсниться моя мрія, і я побачу місто Лева?

— Авжеж! Потрібно мріяти, адже мрії мають здатність здійснюватись! — сказала Богдана і посміхнулася.

— Так! Я вже у цьому переконалася!

Яке ж це чудове відчуття, коли друзі ось так приїжджають у гості, і можна показати їм усе, що любиш і чим захоплюєшся, усі особливі місця, де проходять найкращі миті твого життя, і зробити їх такими щасливими, яким є ти сам.

— А де інші? — запитала Марія.

— Чекають біля Оперного.

— Я так і подумала.

— Атож, класичне місце зустрічі, - засміялася Богдана і лагідно подивилася на Даринку, яка радісно крокувала поряд, вдихаючи запах старого міста.

Вони сіли до маршрутки, яка їхала у напрямку проспекту Свободи. У вікнах пропливали старі будинки, бруківка на мостових, трамвайні колії, давні собори. Марія спостерігала за тим, як Даринка зачудовано дивиться у вікно, розглядаючи все, що вона так мріяла побачити і що так часто бачила уві сні.

І ось нарешті потрібна зупинка. Вони повільно рушили вузькими вулицями, скорочуючи шлях до місця, де на них уже чекали друзі. Неширокі старовинні вулички змушували Марію та Даринку постійно обертати головою, щоб не пропустити ні однієї цікавої деталі, ні одного персонажа.

І ось вони вийшли на проспект Свободи. Перед ними — старовинна будівля Львівського оперного театру, відкритого ще у 1900 році. Невелика площа перед спорудою заповнена людьми. Вони фотографувалися на фоні театру, біля фонтанів та просто на площі, вдихаючи цю радісну атмосферу причетності до казкового старовинного міста з купою давніх легенд і таємниць.

— Мамусю, он вони!

Даринка зірвалася з місця і помчала вперед. Марія обернулася і побачила Захара і Данила, що стояли біля одного з фонтанів. Вони здалеку помахали один одному руками. Даринка врізалася в Захара, і ось вона вже злетіла у повітрі, обережно піднята дужими чоловічими руками. Вона дзвінко засміялася, блакитні очі радісно вдивлялися у яскраво-сині, а вже через секунду Даринка міцно обхопила його шию руками і поцілувала у шорстку щоку. До них підійшла Марія та Богдана.

Захар опустив дівчинку на землю. Серце Марії защемило. Шкода, що все так… Та нічого не поробиш. Така в них доля…

Марія обняла Данила та обернулася до Захара, і одразу розчинилася у ньому, пірнаючи все глибше і глибше, і ніщо не могло втримати її на поверхні. Вона не помічала ні плину часу, ні людей навколо…

— А куди ми зараз підемо? — почула вона голос доньки і примусила себе повернутися із казкового світу.

— На Замкову гору, — веселий голос Богдани остаточно привів її до тями. — Ви там ніколи не були?

— Ми ні, - відповіла Марія.

— Я теж не був, — радісно повідомив Данило, тримаючи Богдану за руку.

— А ти, мабуть, був? — Марія з насолодою вдивлялася у теплі яскраво-сині очі.

— Так, колись давно. Але з радістю відвідаю знову, — посміхнувся Захар і замилувався зеленими вогниками, що спалахнули від сонця.

— Як чудово! Мрії збуваються! Мрії збуваються! — весело кричала Даринка, але ніхто чомусь не робив їй зауважень.

Люди радісно оглядалися на дівчинку зі щасливою усмішкою та сяючими блакитними очима, що стрибала по площі перед Львівським оперним театром.

— Але спочатку піднімемося на Ратушу. Львів дуже гарний з висоти, — запропонувала Богдана і перша повернула до площі Ринок.

Даринка помчала за нею, переганяючи дівчину, а потім повертаючись назад.

Вони купили квитки і піднялися крутими сходами на дах.

— Це неперевершено! — прошепотіла Марія і завмерла від захоплення цією чудовою панорамою черепичних дахів, високих церковних шпилів, площі перед Ратушею і сонячних променів, що відбивалися від черепиці і сяяли на стінах.

Захар мовчки стояв поряд, спостерігаючи, як Даринка ходила від парапету до парапету, роздивляючись щасливими очима все, що було внизу.

Богдана з Данилом задумливо милувалися містом, повільно переходячи від одного парапету до іншого.

Потім всі вони зійшли крутими сходами вниз і неквапно рушили до зупинки автобуса. Ще трохи часу на дорогу, і ось вони вже підіймалися на Замкову гору.

Крута доріжка нагору зайняла небагато часу. Вони вийшли на оглядовий майданчик.

— Це неймовірно!

У Марії знову перехопило подих.

Всі завмерли від фантастичного пейзажу, що розкинувся прямо перед їхніми очима.

Унизу — старий Львів, у всій його чарівності та дивовижній красі. Над старовинними будинками височіли шпилі давніх кам’яних соборів. Будинки потопали у зелені. Навколо — чудові схили, густо покриті деревами.

Марія щасливо посміхалася. Даринка мовчки занурилася у споглядання цієї казкової краси, вдивляючись у неї серйозними, але щасливими очима.

Знахарка оглянулася на Богдану. Дівчина стояла, тримаючи Данила за руку і вдивляючись у таке знайоме і таке близьке їй по духу місто.

— Тепер приїжджай до Києва. У нас теж чудово. Тобі сподобається! А то минулого разу ти так його й не подивилася. — Марія з любов’ю подивилася на дівчину.

— Так, минулого разу було не до того, — посміхнулася Богдана. — Дякую за запрошення! Я обов’язково приїду. Та я й сама давно мріяла.

— Ну нарешті! А то не допросишся, — радісно сказав Данило.

— Ну ти ж знаєш, у мене універ, — винувато пробурмотіла Богдана.

— Знаю, але чекаю, — засміявся Данило.

Насолодившись цією миттю єднання з таким дивовижним і таким особливим місцем, всі взялися за руки і повільно рушили униз по доріжці. Поступово їх кроки пришвидшилися, і ось уже Данило, Захар, Богдана, Марія та Даринка побігли по схилу назустріч сонцю, міцно тримаючись за руки та щасливо посміхаючись.

Content

Рута Богдан
Тримай мене міцно