Джон Вердън

Запали реката

Дейв Гърни  #6

На Наоми

I. Клокочеща стихия

1

Дейв Гърни стоеше до мивката в просторната кухня на провинциалната си къща и внимателно изсипваше в една от цедките на Мадлин няколко на пръв поглед кафяви камъчета със спечена по тях пръст от много стар буркан с тъмно стъкло.

Когато изми мръсотията, вече личеше, че камъчетата са по-малки и по-светли на цвят, а и по-еднакви, отколкото изглеждаха. Разгъна хартиена салфетка на плота до мивката и леко изсипа съдържанието на цедката върху нея. С друга салфетка внимателно отупа камъчетата до сухо, а после ги отнесе заедно със стъкления буркан от кухнята до бюрото си и ги постави до лаптопа и голямата си лупа. Включи компютъра и отвори документа, който беше създал с програмата за археологически графики, придобита преди месец — малко след като откри останките от старо подземие с каменни основи в черешовата горичка над езерото. Онова, което бе видял дотук, го бе навело на мисълта, че подземието е служило за основа на постройка от края на седемнайсети или началото на осемнайсети век — може би дом на заселник в район, който по онова време трябва да се е намирал в дивата гранична пустош.

Археологическата програма му даваше възможност да наложи актуална снимка от района на подземието върху прецизно мащабирана мрежа и след това да сложи в получените квадратчета идентификационни кодови номера за предметите, намерени на съответното място. Съпътстващ списък свързваше кодовете с описания, които бе приложил заедно със снимки на отделните находки. До момента те включваха две железни куки, които според проучването, което направи в интернет, са били използвани за разтягане на животински кожи, инструмент от цяла голяма кост — вероятно стъргалка за щавене на кожи, нож с черна дръжка, ръждиви останки от няколко брънки от желязна верига и железен ключ.

Гърни се взираше в тези няколко находки, едва осветени от оскъдните му познания за историческия период, с който, както изглежда, бяха свързани, като в омагьосващи парченца от пъзел — бяха точки, които предстои да свърже с помощта на други, все още неоткрити точки.

След като записа местонахождението на най-новата си находка, използва лупата, за да проучи синкавия, леко мътен стъклен буркан. По снимките на сходни съдове в интернет съдеше, че вероятно съответства на оценката му за възрастта на находката.

После насочи вниманието си към камъчетата. Взе от чекмеджето на бюрото си кламер, разгъна го до относително права телчица и я използва, за да побутне едното камъче, като го въртеше насам-натам под лупата. Изглеждаше относително гладко, като изключим едната страна с малка вдлъбнатина и тънки заострени ръбчета. Същата структура видя и на второто камъче, с което продължи огледа; след това на трето, четвърто и така до последното. Внимателното проучване подсказа, че макар да не са абсолютно идентични, и осемте имат една и съща основна конфигурация.

Гърни се почуди какво е значението на откритието му.

После му хрумна, че може предметите изобщо да не са камъчета.

Можеше да се окажат зъби.

Малки зъби. Да речем, от човешко дете.

Ако наистина бяха такива, веднага изникваха нови въпроси — въпроси, които разпалиха нетърпението му да се върне на място и да покопае малко по-надълбоко.

Тъкмо се изправи зад бюрото, когато в кабинета влезе Мадлин. Хвърли бърз поглед на малките предмети, разпрострени на хартиената салфетка, а по лицето й пробяга онази мимолетна неприязън, която се появяваше винаги, щом нещо й напомни за разкопките, блокирали в момента така любимата й пътечка. Фактът, че подходът на Гърни към находките напомняше на начина, по който оглеждаше местопрестъпленията по време на кариерата си като детектив в отдел „Убийства“ в нюйоркската полиция, също не помагаше.

Един от постоянните източници на напрежение в брака им беше пропастта между нейното желание за окончателно скъсване с предишния им живот в града и безапелационно отдаване на новото им ежедневие в провинцията и неговата неспособност — или нежелание — да се отърси от начина на мислене, изграждан през цялата му кариера, и настоятелната нужда да разследва нещо.

Мадлин си лепна пресилено весела усмивка:

— Пролетното утро е наистина разкошно! Ще отида да се поразходя по пътеката край каменоломната. Би трябвало да се върна след около два часа.

Детективът изчака следващата реплика. Обикновено, след като му съобщеше, че излиза, жена му питаше дали иска да я придружи. И съответно той измисляше извинение, което включва друг ангажимент. Простата истина бе, че разходките в гората не го даряват със същото усещане за вътрешен покой, каквото носеха на Мадлин. Той самият намираше покой, сила и смисъл не толкова в насладата от заобикалящия го свят, колкото в опитите да разгадае какво точно се случва и защо. Откриваше покой в разследванията. В разкритията. В логиката.

Този път обаче жена му не го покани на разходка. Вместо това поде с подозрителна липса на ентусиазъм:

— Шеридън Клайн се обади.

— Окръжният прокурор ли? Какво иска?

— Да поговори с теб.

— А ти какво му каза?

— Че си излязъл. Обади се точно преди да се върнеш в къщата с тези неща — Мадлин посочи камъчетата зъби. — Отказа да остави съобщение. Щял да се обади отново в единайсет и половина.

Гърни погледна часовника на стената в кабинета. Беше единайсет без четвърт.

— Не ти ли намекна какво иска?

— Стори ми се напрегнат. Може да е покрай вълненията в Уайт Ривър.

Детективът обмисли предположението.

— Не си представям как бих могъл да му помогна с това.

Мадлин сви рамене:

— Просто предположих. Но каквото и да иска, вероятно няма да ти каже цялата истина. Той е змия. Внимавай с него.

2

Докато Мадлин си връзваше туристическите обувки в антрето, Гърни направи кафе и отнесе чашата си при дървените столове на застланото с гранитни плочи патио до градинката с аспержи.

Патиото гледаше към долното пасище, хамбара, езерцето и към рядко използвания път, който свършваше тъкмо до техните петдесет акра гори и поля. Беше минало много време, откакто имотът е бил работеща ферма, и онова, което двамата с Мадлин важно наричаха „пасища“, бяха просто буренясали ливади. Неупотребата, ако не друго, им беше придала естествена красота — още по-видима сега, в началото на май, по време на първата вълна полски цветя, които цъфтяха по склона на хълма.

Мадлин излезе през плъзгащите се врати, облечена в ярковиолетово шушляково яке със спуснат до средата цип, под който се виждаше лазурносиня тениска. Настроението й се бе подобрило — може би от свежата животворна сила в пролетния въздух или от предвкусването на разходката. Наведе се над стола на Гърни и го целуна по челото.

— Сигурен ли си, че ще чуеш телефона оттук?

— Оставих вратата отворена.

— Добре. Ще се видим след няколко часа.

Детективът погледна нагоре и видя в топлата й усмивка жената, за която се бе венчал преди двайсет и пет години. Изумяваше го колко бързо е способна да променя тона на връзката им — колко силни се оказваха дребните събития и жестове и колко заразни бяха чувствата, които пораждаха.

Погледа изкачването на Мадлин през горното пасище, следейки блестящото й на слънцето яке. Скоро жена му изчезна сред боровата гора по посока на стария коловоз, който свързваше поредица изоставени кариери за гранит по протежение на северния хребет. Внезапно му се прииска да го беше поканила, а Клайн да звънне на мобилния телефон в джоба му, вместо на стационарния в къщата.

Погледна си часовника. Съмненията му относно предметите, намерени в старото каменно подземие, вече бяха напълно затъмнени от усилията да отгатне какво точно му е хрумнало на окръжния прокурор. И какви биха могли да са потайните му намерения.

В единайсет и половина Гърни чу далечния шум от кола, която се изкачва по тесния третокласен път под хамбара. Миг по-късно лъскав черен „Линкълн Навигейтър“ премина между постройката и езерцето и за момент забави ход на мястото, където свършваше асфалтираната част, преди да се залюлее по дълбоките черни коловози през буйната трева в пасището до откритото пространство пред къщата. Накрая спря до прашното „Субару Аутбек“ на Гърни.

Първата изненада беше, че от джипа слезе лично Шеридън Клайн. Втората — че се измъкна от мястото зад волана. Беше дошъл със служебната си кола, но без да ползва услугите на шофьора — забележително отклонение, помисли си Гърни, за човек, който обича привилегиите на поста си.

Клайн носеше костюм и оправи гънките на панталоните си с няколко леки подръпвания. На пръв поглед сякаш се беше смалил от последната им среща преди десет месеца по време на неприятната съдебна каша покрай последиците на случая „Питър Пан“. Личното му посещение беше странно, а и подсети Гърни за неприятния повод. Финалът на разследването беше довел до смъртта на доста хора и Клайн изглеждаше готов да съди Гърни за убийство по небрежност. Но веднага щом се изясниха предпочитанията на медиите да представят детектива като герой, Клайн премина на страната на тази версия — и то с престорен ентусиазъм, от който на Мадлин й се гадеше.

Прокурорът се приближи до патиото с изкуствена усмивка и не пропусна да огледа имота преценяващо.

Гърни се изправи да го посрещне.

— Мислех, че ще се обадиш.

Усмивката не трепна.

— Промяна в плана. Случайно бях в Уайт Ривър, на среща с комисар Бекерт. Само на шейсетина километра оттук е, четиридесет и пет минути с колата, ако движението не е натоварено. Защо тогава да не се видим лице в лице? Винаги е по-добре така.

Гърни наклони глава към колата му.

— Днес си без личния си шофьор.

— Служебен шофьор, Дейвид, не личен, аз съм на обществена длъжност, за бога! — Прокурорът замлъкна за момент, но от него лъхаше напрежение. — Често намирам шофирането за успокояващо… — лек тик танцуваше в ъгълчето на решителната му усмивка.

— Дошъл си дотук направо от Уайт Ривър?

— Както казах. От среща с Бекерт. И точно по тази причина искам да говоря с теб… — Клайн кимна към столовете. — Защо не поседнем?

— Не предпочиташ ли да влезем вътре?

Прокурорът се намръщи.

— Всъщност не. Такъв хубав ден. Прекарвам прекалено много време на закрито.

Гърни се зачуди дали гостът му се бои да не бъде записан и заради това смята патиото за по-безопасно от къщата. Може би това беше и причината да избягва телефонните разговори.

— Кафе?

— Не точно сега.

Гърни посочи към столовете, избра си единия и зачака.

Клайн свали сакото на видимо скъпия си сив костюм, преметна го спретнато на облегалката и разхлаби вратовръзката си, преди да се настани на ръба на стола.

— Ще си позволя да премина направо на темата. Както несъмнено можеш да си представиш, сблъскваме се със страхотни проблеми. Не би трябвало да е напълно неочаквано предвид невъздържаните твърдения, които бълва онази глутница от АРС, но такъв развой винаги е шокиращ. Прекарал си двайсет и пет години в нюйоркската полиция, не мога и да си представя как го приемаш.

— Как приемам кое?

— Изстрела.

— Какъв изстрел?

— Боже, колко си откъснат от света тук, в планината! Нали си чул поне за демонстрациите, които вече цяла седмица вървят в Уайт Ривър?

— За годишнината от онзи смъртен случай при проверката ли? Лакстън Джоунс? Трудно е да го пропусне човек. Но тази сутрин още не съм проверявал новините.

— Снощи е бил застрелян полицай от Уайт Ривър. Опитвал се е да попречи расовите безредици да се развихрят с пълна сила.

— Исусе!

— Исусе, я. Дяволски вярно.

— И се е случило на демонстрация на Алианса за расова справедливост?

— Естествено.

— Мислех, че са мирни демонстранти.

— Ха!

— Застреляният полицай. Бял ли е бил?

— Разбира се.

— Как?…

— Снайперист. Фатален изстрел в главата. Някой там в града е знаел точно какво прави, да му се не види. Не става дума за натопорчен идиот с голям патлак. Това убийство е планиран ход… — Клайн нервно прекара пръсти през късата си тъмна коса.

Гърни бе поразен от наситената емоционалност в реакцията на окръжния прокурор — естествена при повечето хора, но достойна за интерес при хладнокръвен и пресметлив политик като него, човек, който според детектива оценяваше всяко събитие по това с какво може да улесни или да затрудни изпълнението на собствените му амбиции.

Имаше един очевиден въпрос, който Клайн спомена като по даден знак, точно когато Гърни се канеше да го зададе.

— Чудиш се защо съм се домъкнал с този проблем при теб?

Прокурорът се завъртя на ръба на стола така, че да погледне Гърни право в очите, сякаш вярваше, че прекият контакт е жизненоважен, когато се цели внушаване на изразителна искреност.

— Тук съм, Дейвид, понеже искам помощта ти. Всъщност нуждая се от помощта ти.

3

Шеридън Клайн стоеше мълчаливо до плъзгащата се врата и наблюдаваше как Гърни приготвя две чаши кафе на машината в кухнята. И двамата не пророниха нито дума, преди да се върнат отвън на столовете — прокурорът все още изглеждаше скован и притеснен, но може би поуспокоен след като наблюдава лично наливането на кафето и се увери, че домакинът не е имал възможността да пъхне записващо устройство в джоба си. Отпи няколко глътки от чашата си, след това я остави на плоския дървен подлакътник на стола.

Пое си дълбоко дъх като човек, който се кани да се гмурне в студен басейн.

— Ще бъда съвършено искрен с теб, Дейвид. Имам огромен проблем. Положението в Уайт Ривър е взривоопасно. Не знам колко внимателно следиш събитията, но вече цяла седмица в квартал „Гринтън“ се вихрят грабежи и палежи. Градът постоянно смърди на дим. Отвратително е. И може да стане доста по-зле. Уайт Ривър е досущ буре с барут и тези от АРС май се опитват да го гръмнат. Като този дяволски изстрел. Хладнокръвно убийство на полицай… — прокурорът замълча и поклати глава.

След кратка пауза Гърни се помъчи да го върне към обяснението на посещението му.

— Нали каза, че си дошъл тук направо след среща с полицейския комисар в Уайт Ривър?

— Дел Бекерт и неговата дясна ръка, Джуд Търлок.

— На тема как да се реагира на стрелбата ли беше?

— Освен всичко останало. Обсъждане на цялата ситуация. От всички страни — Клайн се намръщи, все едно се кани да изплюе нещо несмилаемо.

— Има ли друга връзка между тази среща и идването ти тук?

Още една болезнена гримаса.

— И да, и не.

— Разкажи ми повече за това „да“.

Преди да отговори, Клайн посегна към чашата си, отпи голяма глътка и внимателно я върна на подлакътника. Гърни забеляза, че ръката му потреперва.

— Положението в Уайт Ривър е деликатно. Чувствата са прекалено разбунени и от двете страни. Оприличих града на буре с барут, но не съм прав. По-скоро е като чист нитроглицерин — труден за боравене, непредсказуем, безкомпромисен. Едно препъване или чукване ще е достатъчно да взриви на парчета всички ни.

— Това го схванах. Расови проблеми. Грозни емоции. Потенциал за пълен хаос. Но…

— Но какво е твоето място в картинката, това се питаш… — прокурорът разтегна устни в тревожна усмивка на политик. — Дейвид, в кариерата си досега не съм изпитвал по-голяма нужда да събера всичките ни налични ресурси. Говоря за мозъци — от правилния тип. Трябва да разбират особеностите. Да прозират през препятствията. Не искам да остана заслепен, понеже не сме огледали достатъчно внимателно ситуацията.

— Смяташ, че полицаите на Бекерт може да не се справят със задачата?

— Не, нищо подобно. Няма да чуеш от мен критики срещу Бекерт. Той е въплъщение на закона и реда. И има страхотна резултатност… — прокурорът замълча за момент. — Дори се носи слух, че ще участва в специалните избори за щатски главен прокурор. Нищо окончателно, разбира се… — Нова пауза. — Обаче е идеалният кандидат. Чудесна репутация. Подходящи връзки. Не всички го знаят и той самият определено не го рекламира, но настоящата му жена случайно е братовчедка на губернатора. Точният човек на точното място в точното време.

— Ако приемем, че всичко мине добре. Или поне нищо не се обърка сериозно.

— Това се подразбира.

— Е, какво точно искаш от мен?

— Нужен ми е инстинктът ти на следовател. Ти надушваш истината. Много си добър в работата си. Резултатността ти в отдел „Убийства“ в Ню Йорк говори сама за себе си.

Гърни погледна озадачено прокурора.

— Бекерт разполага с цялото полицейско управление на Уайт Ривър. Ти също си имаш екип, който ти води разследванията. Ако това не е достатъчно, би могъл да изиграеш картата с расовото напрежение и да доведеш ФБР.

Прокурорът припряно поклати глава.

— Не, не, не. Намеси ли се веднъж ФБР, губим контрол. Те говорят за съвместни игри, но не ги играят. Имат си свои цели. Боже, точно пък ти несъмнено знаеш как действат федералните. Последното, което искаме, е да изгубим възможността да управляваме процеса.

— Добре, забрави ФБР. Но като събереш твоите хора и тези на Бекерт, все пак разполагаш с предостатъчно човешка сила.

— Може и така да изглежда, но е факт, че моят персонал е невероятно малко. Дясната ми ръка Фред Стимър още преди шест месеца чукна възраст за пенсия и отпраши за Флорида. И двете ми следователки са в майчинство. А останалите са заети със задачи, от които не мога да ги изтегля, ако не искам някое голямо дело да отиде по дяволите. Може да си мислиш, че имам достатъчно персонал. Фактът е, че съм с нула човека. Знам какво си мислиш. Че разследването така или иначе е в правомощията на полицията на Уайт Ривър, не на окръжния прокурор. Топката е в игрището на Бекерт, така че нека той се оправя с неговото прославено с ефективността си детективско бюро. Нали? Но ти казвам, че залогът е прекалено голям да се играе тази игра другояче, освен с преса по цялото игрище. Което ще рече — всичко, което мога да събера на своя страна, плюс хората на Бекерт — и точка!

По време на речта на слепоочието на Клайн нервно запулсира вена.

— Искаш да се присъединя към екипа ти като някакъв помощник-следовател?

— Нещо такова. Ще уточним подробностите. Имам правомощия и нужните фондове. Работили сме и преди, Дейвид. Оказа съществен принос в случаите с Мелъри и Пери. А залозите в този са адски високи. Трябва бързо да стигнем до дъното на убийството на полицая и да го направим както трябва, така че после да не се върне в нашата половина на игрището. Сбъркаме ли, идва ред на хаоса. Какво ще кажеш? Мога ли да разчитам на теб?

Гърни се облегна назад в стола и се загледа в лешоядите, които кръжаха лениво над северния хребет.

Усмивката на Клайн се изпъна до гримаса.

— Колебания ли имаш?

— Трябва да помисля по въпроса, да го обсъдя със съпругата си.

Прокурорът подъвка малко долната си устна.

— Добре. Нека повторя, че в случая е заложено ужасно много. Много повече, отколкото си мислиш. Правилният изход би бил невероятно ползотворен за всички участници.

Той се надигна от стола, затегна вратовръзката и си сложи сакото. Извади визитка и я връчи на Гърни. Политическата му усмивка заблестя отново с пълна сила.

— Личният ми мобилен е на визитката. Звънни ми утре. Или тази вечер, ако можеш. Знам, че ще постъпиш правилно — за всички ни.

Две минути по-късно големият черен линкълн премина между езерцето и хамбара и стъпи на тесния път. Хрущенето на гумите скоро заглъхна в далечината.

Реещите се лешояди бяха изчезнали. Небето сияеше пронизващо синьо, хълмовете — зелени като художническа палитра. До патиото, в спретнатата зеленчукова градинка, днешната реколта аспержи чакаше жътва. Рехавите листа над нежните им филизи се люлееха на почти недоловимия ветрец.

Общото впечатление за пролетен покой бе опетнено само от лекия намек за серни изпарения във въздуха.

4

Гърни прекара следващия час в разглеждане на разнообразни интернет сайтове, в опит да добие по-пълна представа за кризата в Уайт Ривър от онова, което Клайн му бе описал. Имаше чувството, че го манипулират с внимателно режисирана версия на събитията.

Пребори се с импулса да прескочи на най-пресните новини за фаталния изстрел и реши първо да потърси отразяването на оригиналния инцидент — да освежи спомените си за смъртта, причинена миналия май, чиято годишнина Алиансът за расова справедливост честваше сега.

Намери ранна новинарска статия в онлайн архива на „Куад Каунти Стар“. Заглавието на първа страница бе станало притеснително често срещано впоследствие: „Рутинна проверка на книжката завършва със смърт“. Следваше кратко описание на случката:

Около 11:30 вечерта във вторник Кийрън Годард, полицай от Уайт Ривър, спира кола с двама пътници близо до кръстовището на Втора улица и Слайуок Авеню в квартал „Гринтън“ заради липса на мигач при смяна на лентите. Според говорителя на полицията шофьорът — Лакстън Джоунс, оспорил наблюдението на полицая и отхвърлил няколко молби да покаже шофьорската си книжка и документите на колата. Полицай Годард му наредил да изключи двигателя и да излезе от превозното средство. Джоунс отвърнал с поредица обиди, дал на заден и започнал да се изтегля с криволичене. Полицай Годард му наредил да спре. Джоунс подкарал напред и дал газ срещу полицая, който извадил служебния си пистолет и стрелял през предното стъкло на приближаващия автомобил. След това се обадил за линейка, както и на съответните служби и за подкрепление. Джоунс бил обявен за мъртъв при пристигането му в болница „Мърси“. Вторият пътник в колата — двайсет и шест годишна жена, идентифицирана като Блейз Лавли Джаксън, била задържана във връзка с висяща заповед за арест на нейно име и откриването на наркотично вещество в колата.

Следващата по-съществена статия в „Стар“ се появяваше два дни по-късно, на пета страница. Цитираше изявление, написано от Марсел Джордан, активист и общественик, в което той твърдеше, че полицейската версия на престрелката била „фабрикация, предназначена да оправдае екзекуцията на човек, изложил на показ мръсните ризи на полицейското управление — човек, решен да разкрие и да направи обществено достояние безпричинните арести, предварително уговорените дела и бруталността, вихрещи се из полицейските сили на Уайт Ривър. Твърдението на полицая, че Лакстън се е опитвал да го прегази, е съшита с бели конци лъжа. Той не е представлявал никаква опасност за униформения служител. Лакстън Джоунс беше хладнокръвно убит“.

За трети път „Стар“ споменаваше събитието седмица по-късно. Описваше напрегната сцена на погребението на Лакстън Джоунс, гневен сблъсък между опечалените и полицията. Погребението било последвано от пресконференция, на която активистът Марсел Джордан заедно с Блейз Лавли Джаксън, пусната под гаранция, и Девалон Джоунс, брат на починалия — обявява образуването на Алианс за расова справедливост — организация, чиято мисия е „защитата на братята и сестрите ни от рутинно насилие, нападения и убийства, изпълнявани от расистките служби за защита на закона“.

Статията завършваше с отговор на шефа на полицейското управление в Уайт Ривър, Дел Бекерт: „Негативното заявление, направено от групата, нарекла се Алианс за расова справедливост, е неуместно, невярно и не е от полза за никого. То принизява делото на нашите добри жени и мъже, посветили се на опазването и добруването на своите съграждани. Циничното противопоставяне задълбочава взаимното неразбиране, което съсипва общността ни“.

За следващите единайсет месеца Гърни не намери почти нищо в другите вестници от щата и на практика пълна нула в националната преса — нито за прострелването на Лакстън Джоунс, нито за дейността на Алианса за расова справедливост — чак до съобщението на алианса за демонстрации по повод първата годишнина от престрелката и „повишаване осведомеността за расистките полицейски действия“.

Според последвалите отгласи в медиите първоначалната мирна демонстрация била последвана от спорадични изблици на насилие в уайтривърския квартал „Гринтън“. Вълненията продължаваха от седмица и с всеки изминал ден ставаха все по-нажежени и разрушителни и пораждаха все по-драматично медийно покритие.

Фактът, че Гърни не беше добре запознат с темата, бе резултат от общото им решение с Мадлин след преместването в Уолнът Кросинг да се отърват от телевизора и да избягват новинарските интернет сайтове. Смятаха, че „новините“ често са известия за подправени, изопачени и измислени полуистини и събития, на които не биха могли да повлияят. Което означаваше, че има доста да наваксва.

Сегашното медийно отразяване на онова, което една от медиите наричаше „Уайт Ривър — реката в пламъци“[1], далеч не беше толкова оскъдно. Гърни реши да премине през местните и национални статии по реда, в който са били публикувани. Надигащата се истерия личеше в тона на заглавията, който се променяше с напредването на седмицата и бе все по-ясен знак, че положението излиза от контрол:

ГРАДЪТ РАЗНИЩВА ЕДНОГОДИШНО ПРОТИВОРЕЧИЕ

ПРОТЕСТИТЕ НА АРС ОТВАРЯТ СТАРИ РАНИ

КМЕТЪТ НА УАЙТ РИВЪР ПРИЗОВАВА ЗА СПОКОЙСТВИЕ

ПРЕД ЛИЦЕТО НА ПРОВОКАЦИИТЕ

ОСНОВАТЕЛЯТ НА АРС МАРСЕЛ ДЖОРДАН НАРИЧА ПОЛИЦАИТЕ УБИЙЦИ

ДЕСЕТКИ ПОСТРАДАЛИ ПРИ ГРОЗЕН ОБРАТ НА ДЕМОНСТРАЦИИТЕ

ДЖОРДАН КЪМ БЕКЕРТ: „РЪЦЕТЕ ТИ СА В КРЪВ“

УАЙТ РИВЪР НА РЪБА НА ХАОСА

ЗАМЕРВАНЕ С КАМЪНИ, ПАЛЕЖИ, ГРАБЕЖИ

ПРЕБИТИ И АРЕСТУВАНИ ПРИ СБЛЪСЪК НА ДЕМОНСТРАНТИ С ПОЛИЦИЯТА

СНАЙПЕРИСТ УБИВА МЕСТЕН ПОЛИЦАЙ — ПОЛИЦИЯТА ОБЯВЯВА ВОЙНА НА АРС

Прочетените от Гърни материали добавиха много малко към информацията в нажежените заглавия. Бързият преглед на коментарите след всяка статия подкрепи убеждението му, че тези възможности за „диалог с читателите“ са предимно покани за проява на идиотизъм.

Но основното, което изпитваше, бе нарастващо притеснение от стремежа на Клайн да го въвлече в назряващата буря.

5

Когато Мадлин се върна от разходката, преливаща от задоволството и бодростта, с които я зареждаше природата, Гърни още беше в кабинета, превит пред компютърния екран. Беше приключил с новинарските сайтове и сега проучваше Уайт Ривър с помощта на „Гугъл стрийт вю“.

Макар че градът беше само на час с кола от Уолнът Кросинг, досега не бе имал причина да отиде дотам. Имаше чувството, че градчето е емблематично за упадъка на сродните му селища в Централен Ню Йорк — в плен на рухващата индустрия, селскостопанската миграция, смаляващия се дял на средна класа, политически криворазбраното управление, разрастващата се хероинова епидемия, проблемните училища, ерозиращата инфраструктура, плюс привнесеното напрежение в отношенията между полицията и сериозното по размер население от малцинствата, проблем, който сега се оказваше извънредно подценяван.

Репутацията на Уайт Ривър беше допълнително почернена, по ирония, от надвисналото присъствие на най-големия работодател и основен доставчик на живителната за града финансова кръв — Уайтривърският център за корекция на поведението. Или, както беше известен в района — „Ривкор.“

Онова, което Гърни видя, докато „Гугъл стрийт вю“ го водеше из главните улици на града, подкрепи негативните му очаквания. Имаше дори клиширана железопътна линия, разделяща „добрата“ от „лошата“ част на града.

Мадлин застана до него и се намръщи срещу екрана.

— Кой е този град?

— Уайт Ривър.

— Където са размириците?

— Да.

Тя се намръщи още повече.

— Става дума за застреляния при проверка на пътя чернокож шофьор, нали?

— Да.

— И за преместването на някаква статуя?

Гърни се обърна изненадан:

— Каква статуя?

— Онзи ден дочух посетители в клиниката да си говорят за нея. Статуя на някакъв тип, свързан с ранните времена на затвора.

— Не знаех за това.

Мадлин с любопитство наклони глава:

— Това има ли нещо общо с обаждането на Шеридън Клайн?

— Всъщност обаждането се превърна в посещение. Лично.

— Така ли?

— Спомена, че не бил чак толкова далеч и предпочитал личните срещи. Но подозирам, че поначало си е бил намислил да дойде дотук.

— Защо не го каза от самото начало?

— Като знам какъв параноичен манипулатор е, предполагам, е искал да ме изненада и да не ми позволи да запиша срещата.

— Толкова важна ли беше темата?

Гърни сви рамене.

— Не ми се стори така, но е трудно да се разбере със сигурност, без да съм наясно какво точно иска от мен.

— Изминал е целият този път и не ти е казал какво иска?

— Каза, че се нуждае от мен, за да му помогна в разследването на фаталния изстрел. Твърди, че не му достига персонал, че времето изтича и градът бил на ръба на Армагедон, такива работи.

— Но…

— Но не се връзва. Процедурно разследването на убийства е изцяло в ръцете на полицията. Ако има нужда от допълнителен персонал, решението се взема от полицейския комисар. Има си утвърдени канали. В задълженията на окръжния прокурор и на следователите му не влиза поемането на подобна инициатива — освен ако има нещо, което Клайн не ми казва.

— Спомена нещо за фатален изстрел? Кой е бил убит?

Гърни се поколеба. Смъртта на хора от службите открай време беше чувствителна тема за Мадлин и стана още по-чувствителна преди две години, когато самият Гърни беше ранен в края на случая с Джулиан Пери.

— Едно ченге от Уайт Ривър е било застреляно от снайперист снощи по време на демонстрацията на Алианса за расова справедливост.

Изражението на Мадлин изстина.

— Клайн иска ти да намериш снайпериста, така ли?

— Поне така твърди.

— Но не му вярваш?

— Имам чувството, че още не съм научил цялата история.

— И какво ще правиш в такъв случай?

— Не съм решил.

Мадлин го премери с един от онези пронизващи погледи, от които Гърни оставаше с чувството, че душата му е на показ, после смени темата.

— Помниш, че ще ходим на голямото благотворително събитие на ЛОРЖ у семейство Гелтър тази вечер, нали?

— Тази вечер ли е?

— Всъщност може и да ти хареса. Доколкото разбрах, къщата си струва да се види.

— Предпочитам да я разгледам, когато не е пълна с идиоти.

— Защо си толкова сърдит?

— Не съм. Просто не горя от нетърпение да прекарвам времето си с тези хора.

— Някои от тези хора са доста приятни.

— Според мен цялата тази работа с ЛОРЖ е малко откачена. Само им погледни емблемата — проклет съсел, изправен на задните си крака и облегнат на патерица. Боже!

— Това е рехабилитационен център за ранени животни. Каква според теб трябва да им е емблемата?

— Имам по-добър въпрос: защо трябва да присъстваме на благотворително тържество за куцащи съсели?

— Когато ни канят на разни местни събития, е хубаво да приемаме от време на време. И не ми разправяй, че не си сърдит. Очевидно си ядосан и това няма общо със съселите.

Гърни въздъхна и се загледа през прозореца.

Лицето на Мадлин внезапно грейна — една от онези така типични за емоционалността й трансформации.

— Искаш ли да се разходиш с мен по ливадата? — попита.

Имаше предвид тревистата пътека, която поддържаха окосена по края на пасището на склона зад къщата.

Той недоверчиво се намръщи:

— Току-що се върна от двучасов преход по хребета и искаш пак да излезеш?

— Прекарваш прекалено много време, приведен пред този компютър. Какво ще кажеш?

Не даде глас на първата си реакция. Не, не искаше да си губи времето в обиколки из онова старо пасище. Имаше спешни проблеми за обмисляне — протестите, които бяха на ръба на истински бунт, убийството на полицай, не съвсем достоверната история на Клайн.

След това премисли — спомни си, че винаги, когато бе приемал някое от дразнещите предложения на Мадлин, резултатът неизменно се оказваше по-добър от очакваното.

— Може би само една обиколка на пасището…

— Страхотно! Току-виж сме открили някое куцащо животинче, за да го занесеш на сбирката.

* * *

Когато стигнаха края на пътеката, Гърни предложи да отидат до археологическия му проект в черешовата горичка до езерото.

Спряха до частично разкопаните основи и той започна да показва откъде е извадил разнообразните метални и стъклени артефакти, които беше каталогизирал в компютъра. Докато сочеше мястото, на което беше намерил зъбите, Мадлин го прекъсна с изумено възклицание:

— О, боже мой, погледни само!

Той проследи погледа й до върха на дърветата.

— Какво гледаш?

— Листата — слънцето сияе през тях, зеленината грее. Каква светлина!

Гърни кимна. Постара се раздразнението му да не проличи.

— Притеснява те това, с което се занимавам тук, нали?

— Предполагам, че не съм толкова ентусиазирана, колкото теб.

— По-сериозно е и го знаеш. Какво точно в разкопките те дразни толкова много?

Тя не отговори.

— Мади?

— Искаш да разгадаеш загадката.

— Какво имаш предвид?

— Загадката кой е живял тук, кога и защо. Нали така?

— Горе-долу.

— Искаш да разгадаеш загадката какво е довело заселниците насам и какво ги е задържало на това място.

— Така предполагам.

— Ето това ме притеснява.

— Не те разбирам!

— Всичко трябва да бъде разбрано… изкопано, раздробено, оценено. А има неща, които е по-редно да бъдат оставени на мира и уважавани.

Детективът обмисли думите й.

— Смяташ, че останките от тази стара къща попадат в тази категория?

— Да — отвърна тя. — Също като гробовете.

* * *

В 5:35 двамата се качиха в субаруто и потеглиха към благотворителната вечеря на ЛОРЖ в знаменито уникалната резиденция на Марв и Триш Гелтър, която се намираше на върха на хълм в луксозното селце Локенбери.

Според дочутото от Гърни Локенбери се намираше достатъчно близо до Уудсток, за да събира сходна тълпа любители на изкуството от Манхатън и Бруклин, но и достатъчно далеч, за да си отвоюва собствен независим престиж, резултат от поетичната колония, заселила се тук. Известна просто като Колонията, тя беше основана от кръстницата на градчето — наследницата на китоловна империя Милдред Локенбери, чиито стихове бяха почитани заради неразбираемостта си.

Стойността на земите в Локенбери се влияеше от близостта до Колонията, точно както цената на всички имоти в източната част на окръга се определяше от близостта им до селцето — явление, което Гърни отчете по съвършенството на излезлите като от пощенска картичка къщи, хамбари и каменни стени от деветнайсети век, които обграждаха пътя към Локенбери през последните няколко километра. Реставрацията и поддръжката на тези постройки надали беше евтина.

Вярно, че природните дадености на земята и сградите в непосредствена близост до Колонията бяха поддържани и допълнително подчертани, но целият път от Уолнът Кросинг, който се виеше през поредица плавни хълмове и дълги долини около речното корито, беше изумително красив по необработен и първичен начин — с диви пурпурни ириси, бели анемонии, жълт вълчи боб и яркосини хиацинти, пръснати сред деликатното зелено на пролетната трева. Беше достатъчно, за да може, ако не да усети, то поне да проумее възхитата на Мадлин от озарените от слънцето листа над разкопките до езерцето.

Когато джипиесът на таблото в колата обяви, че ще пристигнат на местоназначението си след няколкостотин метра, Гърни полека отби на насипания с чакъл банкет и спря пред древна желязна порта във висока тухлена стена. Зад отворената порта се простираше прясно насипана с чакъл алея, която се виеше в широка дъга през леко стръмната просторна морава. Гърни извади телефона си.

Мадлин го погледна въпросително.

— Трябва да звънна, преди да влезем.

Гърни набра номера на Джак Хардуик, бивш детектив от нюйоркската щатска полиция, с когото се бяха срещали много пъти, откакто преди години се запознаха покрай убийството на Питър Пигърт, което разследваха от различни юрисдикции. Необичайната им връзка бе започнала благодарение на една гротескна случайност — в един и същи ден двамата бяха открили, поотделно и на петнайсет километра разстояние, разчленените половини на последната жертва на Пигърт. Която се оказа собствената му майка.

Последвалите отношения между Гърни и Хардуик имаха своите върхове и спадове. Върховете се дължаха на общата им мания по разгадаване на убийства и сходното им интелектуално ниво. Спадовете произтичаха от крайно различните им характери — Гърни подхождаше спокойно и здравомислещо там, където Хардуик изпитваше маниакална нужда да дискредитира, да дразни и да провокира — навик, отговорен за принудителния преход от щатската полиция към настоящата му роля на частен детектив.

Записът на телефонния му секретар бе относително любезен за стила му: „Остави съобщение. По същество.“

Детективът се подчини:

— Гърни на телефона. Звъня заради Уайт Ривър. Чудех се дали знаеш някой, който е чувал нещо, дето да не е вече в новините.

Второто му обаждане беше на мобилния, който Шеридън Клайн му бе дал преди няколко часа. Записаното от Клайн съобщение беше точно толкова мазно-сърдечно, колкото това на Хардуик бе лаконично: „Здравейте, свързахте се с Шеридън. Звъните на личния ми номер. Ако имате правни, делови или политически въпроси за обсъждане, моля, обадете се на телефона, посочен на окръжния уебсайт за връзка с прокуратурата. Ако обаждането ви е по личен въпрос, оставете името, номера и съобщението си, след като чуете сигнала. Благодаря.“

Гърни мина направо на темата.

— Относно днешното ти описание на ситуацията в Уайт Ривър останах с впечатление, че е пропуснат важен фактор. Преди да реша дали да се ангажирам, трябва да науча повече. Топката е в твоята половина.

Мадлин посочи часовника на таблото. Показваше 18:40.

Гърни претегли плюсовете и минусите на трети разговор и реши, че не е добра идея да го провежда в присъствието на съпругата си. Запали отново двигателя, премина през отворената порта и се насочи по безупречната алея.

Мадлин заговори, без да го гледа:

— Опъваш обезопасителната мрежа, а?

— Моля?

— Останах с впечатление, че се навеждаш да пипнеш успокоителния свят на убийствата и хаоса, преди да се наложи да се изправиш лице в лице с ужасяващата неизвестност на коктейлното парти.

Половин километър навътре в имота на Гелтър алеята премина над леко възвишение и внезапно ги изведе на ръба на ливада, засадена с хиляди нарциси. В аленеещата светлина на ранната привечер ефектът беше поразителен — почти толкова поразителен, колкото масивната кубична къща без прозорци, която стърчеше на върха на хълма над градината.

6

Алеята ги изведе до предната част на къщата. Импозантната фасада от тъмно дърво изглеждаше съвършено квадратна, около двайсет метра на височина и ширина.

— Това дали е каквото си мисля? — попита Мадлин, с любопитство сбърчила чело.

— Какво имаш предвид?

— Вгледай се внимателно. Очертанията на буква.

Гърни зяпна. Смътно различи неясните очертания на гигантско Г — като избеляла буква на детско кубче играчка — отпечатано върху къщата.

Докато двамата съзерцаваха буквата, към колата се насочи младеж с яркосиня коса, облечен в широка бяла риза и тесни джинси. Той отвори вратата откъм пътника и я задържа, докато Мадлин слезе, след това забърза към страната на шофьора.

— Вие с госпожата влизайте направо, сър! — Младежът връчи на Гърни малка картичка с надпис „Дилън“ и мобилен номер. — Когато сте готови да тръгнете, обадете се на този телефон и ще докарам колата ви… — той засия в усмивка, качи се в прашното субару и го подкара към страничната част на къщата.

— Помислили са за паркирането — отбеляза Мадлин, докато вървяха през двора.

Гърни кимна неангажиращо.

— Откъде познаваш Триш Гелтър?

— Три пъти ти казвах. Виняса.

— Вин…

Мадлин въздъхна:

— Класът ми по йога. Онзи, на който ходя всяка неделя сутрин.

Когато стигнаха до входната врата, тя се плъзна странично — като врата на чудовищно голям гардероб, и на прага се показа жена с буйна вълниста руса коса.

— Мадлееееннн! — извика тя, произнасяйки името с превзет френски акцент, поради което прозвуча като шеговито обръщение. — Добре дошла в „Скайвю“! — Домакинята се усмихна и показа забележителния процеп между предните си зъби в стил Лорън Хътън[2]. — Изглеждаш прекрасно! Великолепна рокля! И си довела знаменития детектив! Чудесно! Влизайте, влизайте! — Тя се отмести настрана и с ръката, в която държеше заскрежен син коктейл, махна на гостите към пещероподобното помещение.

Интериорът не приличаше на нищо, което Гърни бе виждал до този момент. Стори му се, че се състои от една стая с форма на куб — ако нещо толкова голямо може да бъде наречено „стая“. Кубични предмети с различни размери играеха ролята на маси и столове, накацалите по тях групички гости изглеждаха потънали в разговор. Комплекти съединени едно с друго кубчета, служеха за кухненски плотове в края на печка от неръждаема стомана с големина като за цял ресторант. Нямаше две кубчета с еднакъв цвят. Както Гърни бе забелязал отвън, високите пет етажа стени нямаха прозорци, но при все това цялата вътрешност бе озарена от слънчево сияние. Покривът се оказа изработен от прозрачни стъклени панели. Небето отгоре беше безоблачносиньо.

Мадлин се усмихваше.

— Триш, тази къща е невероятна!

— Вземи си питие и поразгледай наоколо. Пълно е с изненади. През това време аз ще запозная срамежливия ти съпруг с някои интересни хора.

— Късмет в начинанието — пожела Мадлин и се насочи към бара, който се състоеше от две високи около метър кубчета, едното яркочервено като пожарна кола, другото — неоновозелено.

Триш Гелтър се обърна към Гърни и навлажни устни с върха на езика си.

— Постоянно чета за вас и ето че най-сетне срещам суперченгето лично!

Детективът направи гримаса.

— Точно така ви нарече списание „Ню Йорк“! Според тях имате най-висок процент на арести при убийства и най-висок процент осъдени в историята на отдела!

— Тази статия излезе преди повече от пет години и все още ме посрамва.

Рекордната му резултатност в полицията беше постижение, срещу което Гърни нямаше нищо против, тъй като от време на време имаше практическата стойност да отваря по някоя и друга врата. Но същевременно го смущаваше.

— Списанията обичат да създават супергерои и суперзлодеи — уточни. — Не съм нито едно от двете.

— Приличате ми на герой. Приличате на Даниел Крейг.

Гърни се усмихна неловко, нетърпелив да смени темата.

— Онази голяма буква на фасадата на къщата…

— Постмодернистична шега — смигна му домакинята.

— Моля?

— Какво по-точно знаете за постмодернистичния дизайн?

— Нищо.

— А какво точно искате да научите?

— Може би достатъчно, за да разбера това „Г“.

Триш отпи от синия си коктейл и го озари с усмивката си с цепнатина между зъбите.

— Иронията е в основата на постмодернистичния дизайн.

— Въпросното Г е иронично твърдение, така ли?

— Не само буквата, а цялата къща. Творение на ироничното изкуство. Бунт срещу лишения от хумор, скучен модернизъм. Достатъчен е фактът, че тази къща и всичко в нея са по дизайн на Кирики Килили. Кирики обича да показва среден пръст на модернистите с кубичните си шеги. Модернистите искат да превърнат дома в безлична машина. „Чиста ефикасност“… — Тя сбърчи нос, сякаш ефикасността е неприятна смрад. — Кирики иска домът да е място за забавления, радост и наслада… — при последната дума задържа погледа си върху Гърни няколко секунди повече от необходимото.

— А голямото Г означава ли нещо?

— Гушкав, гален, Гелтър… изберете си.

— И това е шега?

— Това е начин да се третира къщата като играчка, забавление, абсурд.

— Очевидно съпругът ви си пада по шегичките?

— Марв ли? Боже мили, не! Марв е финансов гений. Много сериозен. Буквално сере пари. Аз съм забавната. Виждате ли камината? — Триш посочи към една от стените, в основата на която бе разположена три метра широка камина. Пламъците й примигваха в целия спектър на дъгата. — Понякога я програмирам да грее в такива цветове. Или само в зелено. Обичам зеления огън. Аз съм като вещица с магически сили. Вещица, която винаги получава онова, което иска…

На стената над камината беше монтиран телевизор — най-големият, който Гърни беше виждал. Показваше трима новинари в разделния формат, типичен за кабелните програми. Неколцина от гостите на партито следяха предаването. През общата гълчава в стаята проникна силен мъжки глас:

— Триш?

Домакинята се наведе по-близо към Гърни:

— Призоваха ме. Боя се, че ще трябва да бъда представена на някой ужасно скучен гост. В костите си го усещам! — успя да придаде на „костите“ звученето на сексуален орган. — Не си отивайте. Вие сте първият детектив в областта на убийствата, когото срещам. Истински специалист по смъртта. Толкова много въпроси имам! — Триш го стисна леко за ръката, преди да тръгне на зигзаг през стаята, умело заобикаляйки препятствията от кубове.

Гърни се опитваше да подреди новите си познания.

Постмодернистична ирония?

Голямото Г било символ на абсурда?

Цялата къща е шега за няколко милиона?

Вещица, която винаги получава онова, което иска?

И къде, по дяволите, се намираха другите стаи?

По-точно, къде беше тоалетната?

Докато се озърташе към общуващите гости, забеляза Мадлин. Говореше със стройна дама с къса черна коса и дръпнати като на котка очи. Запъти се към тях.

Съпругата му го погледна закачливо.

— Нещо не е наред ли?

— Просто… вниквам в нещата.

Тя му посочи събеседничката си.

— Това е Филона. От винясата.

— Аха! Винясата. Радвам се да се запознаем. Интересно име.

— Хрумна ми насън.

— Така ли?

— Това пространство ми харесва, а на вас?

— Определено е различно. Имате ли представа къде са тоалетните?

— В съпътстващия куб отзад, с изключение на тоалетната за гости, която е ето там… — Тя посочи две сложени едно върху друго кубчета с височина над два метра, на няколко крачки от мястото, където бяха застанали. — Вратата е от другата страна. Активира се гласово. Всичко в тази къща изисква да му говориш или се управлява чрез телефон. Като че ли е живо. Органично.

— И какво се казва на вратата на тоалетната?

— Каквото пожелаете.

Гърни погледна Мадлин за напътствия.

Тя спокойно сви рамене.

— Гласовата активация наистина работи. Просто й кажи, че искаш да използваш тоалетната. Поне такава команда чух да използват.

Детективът се намръщи:

— Добре е да се знае.

— Не е само тоалетната — добави Филона. — Можеш да кажеш на лампите колко ярка светлина искаш. Или да говориш с термостата — по-топло, по-студено и прочее… — тя поспря с видимо отнесена усмивка. — Това е най-забавният дом, в който човек може да попадне в средата на нищото, нали? Последното, което бихте очаквали! Което го прави и толкова страхотен. Така де, каква изненада!

— Филона работи в приюта на ЛОРЖ — обади се Мадлин.

Гърни се усмихна любезно.

— И с какво се занимавате там?

— РК съм. Общо сме трима.

Като разшифровка му хрумваше само „римокатолик“.

— РК?

— Рехабилитационен компаньон. Извинете. Когато човек е запознат добре с нещо, забравя, че не всички са толкова в час.

Гърни ясно усещаше многозначителния поглед на Мадлин, който му казваше: „дръж се прилично“.

— Значи ЛОРЖ е… доста специална организация?

— Много специална. Всичко опира до духа. Хората мислят, че да се грижиш за изоставени животни означава да ги отървеш от глистите и бълхите, да им осигуриш храна и подслон. Но това е само грижата за тялото. ЛОРЖ лекува духа. Хората си купуват животни, все едно са играчки, а после ги изхвърлят, когато не се държат като такива. Знаете ли колко котки, кучета и зайчета попадат на улицата ежедневно? Като боклук. Хиляди са. Никой не мисли за болката в малките им душички. Затова сме се събрали тази вечер. ЛОРЖ се занимава с онова, което никой друг не прави. Осигуряваме на животните приятелство.

Гласовете на говорителите по телевизията се изостриха, страстите в студиото се нажежаваха. Вече ясно се долавяха отделни думи и фрази. Гърни се постара да задържи вниманието си върху Филона.

— Предлагате им приятелство значи?

— Водим разговори.

— С животните?

— Разбира се!

— Филона е и художник — намеси се Мадлин. — Много успешен. Видяхме някои от произведенията й на арт изложението в Кетълбъро.

— Май си спомням. Пурпурните небеса, нали?

— Бургундската ми космология.

— Аха, бургундска!

— Бургундските ми картини са рисувани със сок от цвекло.

— Нямах представа. Ако ме извините само за момент… — Гърни посочи към кубичната структура, приютила тоалетната. — Сега се връщам.

От другата страна откри вградена стъклена врата. До нея имаше малка червена лампичка — предположи, че е поставена над миниатюрен микрофон. Овен това червената светлинка вероятно подсказваше, че помещението е заето. Не бързаше да се връща към разговора за бургундската космология, така че остана да почака.

Разнообразието от хора, с които Мадлин култивираше приятелства, не спираше да го изненадва. Докато той търсеше у новите си познати предимно признаци на нечестност или хлопащи дъски, тя се съсредоточаваше върху способността на хората да творят добро, върху жизнеността и изобретателността им. Докато той смяташе, че повечето хора по един или друг начин заслужават подозрения, тя считаше, че по един или друг начин всеки заслужава възхищение. Успяваше да го постигне, без да проявява наивност. Всъщност умееше да надушва истинската опасност отдалеч.

Гърни погледна малката лампичка. Още беше червена.

Макар и под ъгъл, мястото до вратата на тоалетната предоставяше изглед към големия екран над камината. Към него тъкмо се приближаваха още няколко гости на партито с напитки в ръка. Новинарите бяха изчезнали. С фанфари от синтезирани звукови ефекти въртящият се хаос от яркооцветни букви се събра в поредица думи:

ХОРА — СТРАСТИ — ИДЕИ — ЦЕННОСТИ

АМЕРИКАНСКАТА МЕЧТА В КРИЗА

След това списъкът се сви до един ред, за да направи място на три твърдения, покрили екрана по хоризонтала и съпроводени с почти военен барабанен марш.

ВЗРИВООПАСНА КРИЗА — ПРАВО ПРЕД ОЧИТЕ ВИ!

ГЛЕДАЙТЕ „ВЕЧЕРЕН СБЛЪСЪК“

НИЩО ПО-ИСТИНСКО ОТ РАМ ТВ!

След секунда надписите се пръснаха като облак шрапнели и бяха заменени от нощен видеозапис на улица, по която скандираше гневна тълпа:

— Справедливост за Лакстън… Справедливост за Лакстън… Справедливост за Лакстън…

Демонстрантите размахваха в ритъма на скандирането табели, на които беше изписано същото послание. Тълпата се намираше зад висока до кръста подвижна ограда и редица от полицаи в снаряжение за борба с безредиците. Когато от студиото прехвърлиха към втора камера, Гърни вече виждаше, че демонстрацията се провежда пред сграда с гранитна фасада. На каменната плоча над входа се четеше: ПОЛИЦЕЙСКИ УЧАСТЪК УАЙТ РИВЪР.

В долната част на телевизионния екран върху яркочервена лента примигваше надпис ВЕЧЕРЕН СБЛЪСЪК — САМО ПО РАМ ТВ.

Видеозаписът премина към друга демонстрация. Камерата се намираше зад протестиращите, с лице към говорителя, който се бе изправил пред тях. Говореше с плам, като ту повишаваше, ту понижаваше глас, правеше паузи и разтягаше сричките като старовремски проповедник.

— Поискахме справедливост. Молихме за нея. Пледирахме за нея. Плакахме за нея. Плакахме толкова много! Плакахме тъй дълго! Изплакахме горчиви сълзи за справедливост. Но тези дни приключиха. Дните на въпроси, молби и увещания вече са зад гърба ни. Днес, в този божи ден, в този ден най-важен, в този ден за равносметка, НАСТОЯВАМЕ за справедливост. Тук и сега НАСТОЯВАМЕ да я получим. Ще повторя отново, да не би ушите на висшестоящите да са глухи — НАСТОЯВАМЕ за справедливост. За Лакстън Джоунс, убит на същата тази улица — НАСТОЯВАМЕ за справедливост. Стоим на тази същата улица, стоим на мястото, опетнено от невинна кръв, и НАСТОЯВАМЕ за справедливост… — Мъжът вдигна и двете си ръце над главата, а гласът му прерасна в дрезгав вик: — Това със свещеното му ПРАВО пред очите на Господ. ПРАВОТО му като дете на Господа. Това ПРАВО не бива да се отрича. ТРЯБВА да има справедливост. И ЩЕ ИМА справедливост!

Докато говореше, драматичните му паузи бяха изпълнени с шумно „амин“ и други викове и одобрително мърморене, които се учестяваха с напредването на речта. Като субтитри на чуждоезичен филм по екрана пълзеше надпис, съобщаващ, че това е „Марсел Джордан, Алианс за расова справедливост“.

Групата, застанала пред телевизора на Гелтър с цветни коктейли и малки плата с ордьоври в ръце, се разрастваше и изглеждаше все по-заинтригувана, с което напомни на Гърни, че нищо не привлича тълпата повече от агресивните емоции. Всъщност точно тази мръсна истина май водеше в състезанието към дъното както в държавната политическата сцена, така и сред новинарските програми.

Когато демонстрантите започнаха да пеят стария химн за граждански права We Shall Overcome, записът отново се смени. Показваше тълпа на открито през нощта, но не се случваше почти нищо. Хората бяха струпани на групички с гръб към камерата, стояха на затревен парцел точно до обграден с дървета тротоар. Осветлението, очевидно осигурено от уличните лампи високо на стълбовете, беше частично блокирано от дърветата. Някъде извън полезрението се чуваха откъси от разпалена реч, чийто ритъм нечленоразделно нахлуваше в микрофона на камерата. Двама патрулни полицаи в модифицирано снаряжение срещу бунтове крачеха напред-назад по тротоара, сякаш за да сменят гледната си точка към тълпата между дърветата.

Фактът, че не се случваше нищо в клип, избран за новинарска емисия, означаваше само едно — нещо ще се случи. Точно когато на Гърни му хрумна какво би могло да е то, кадърът замръзна и върху него се появи надпис:

ВНИМАНИЕ!

СЛЕДВАЩИТЕ СЦЕНИ СЪДЪРЖАТ НАСИЛИЕ

АКО ПРЕДПОЧИТАТЕ ДА НЕ ГЛЕДАТЕ,

ЗАТВОРЕТЕ ОЧИ ЗА СЛЕДВАЩИТЕ ШЕЙСЕТ СЕКУНДИ

Клипът продължи — двамата полицаи отново крачеха бавно по тротоара, съсредоточили вниманието си върху тълпата. Гърни се намръщи, стиснал зъби в очакване на онова, което беше сигурен, че ще последва.

Внезапно главата на единия полицай се люшна напред и той рухна по лице върху бетона — тежко, все едно го е блъснала невидима ръка.

Събраните около телевизора гости реагираха с възгласи на шок и объркване. Повечето продължиха да гледат екрана — паническите действия на втория полицай, който осъзна какво се е случило, трескавите му опити за оказване на първа помощ, виковете му в мобилния телефон, обявяването на тревога и обърканото приближаване и оттегляне на по-близките зяпачи.

Ясни бяха два ключови факта. Изстрелът не беше дошъл от тълпата, а някъде иззад жертвата. И или стрелецът беше достатъчно далеч, или оръжието — заглушено, защото аудио системата на камерата не беше регистрирала съпровождащия гръм.

Гърни усети, че вратата на тоалетната се отваря зад гърба му, но остана съсредоточен върху видеоклипа. Тичешком пристигнаха още трима полицаи, двама с извадени оръжия — единият от тях свали бронежилетката си и я постави под главата на пострадалия; проведоха още разговори по мобилния, тълпата се разпръсваше, воят на далечните сирени се усилваше.

— Проклети животни!

В гласа зад Гърни имаше стържеща дрезгава нотка, която допълваше презрението на думите.

Детективът се обърна и се изправи лице в лице с мъж с ръст, телосложение и възраст досущ като неговите. Взети поотделно, чертите на лицето му бяха нормални, дори идеални; заедно обаче някак не пасваха.

— Гърни, нали така?

— Да.

— Детективът от Ню Йорк?

— В пенсия.

В прекалено сближените очи блесна лукава искрица.

— Технически, нали?

— Малко повече от технически.

— Исках да кажа, че ченгеджийстването влиза под кожата. Никога не си отива, нали? — Събеседникът му се усмихна, но ефектът беше по-зловещ, отколкото ако бе останал сериозен.

Гърни отвърна на усмивката му:

— Откъде знаете кой съм?

— Съпругата ми винаги ме осведомява кого води вкъщи.

Детективът си представи котка, която със силно мяукане обявява, че е донесла пленена мишка.

— Значи вие сте Марв Гелтър. Приятно ми е да се запознаем.

Ръкуваха се и Гелтър огледа госта си така, както човек се взира в интересен предмет или потенциална придобивка. Гърни кимна към телевизора.

— Сериозна вещ си имате…

Гелтър надзърна за момент към големия екран и присви очи.

— Животни!

Детективът премълча.

— Налагало ли се е да си имаш работа с такива простотии в града?

— Със застреляни полицаи?

— С цялата работа. Лайняният цирк. Големият въпрос за правата… — Марв произнесе последното със свирепа нотка. Присви очи, втренчен в Гърни, очевидно в очакване на реакция, на потвърждение.

Детективът отново не каза нищо. На екрана двама от новинарите спореха. Единият настояваше, че текущите проблеми са част от безкрайната цена, която плащаме за моралната катастрофа на робството и че разрушаването на семействата е нанесло непоправими щети, пренасяни от поколение на поколение.

Опонентът му клатеше глава.

— Проблемът никога не е бил в поробването на африканците. Това е мит. Политически коректна измислица. Проблемът е по-прост, по-грозен… Проблемът са… самите африканци. Погледнете фактите. Милиони от тях никога не са били поробвани. Но Африка все още е пълна катастрофа! Страните там тънат в катастрофална бедност. В безразличие. Неграмотност. Лудост. Болести, твърде отвратителни, за да ги опишеш. Масови изнасилвания. Геноцид. Това не е резултат от робството. Това е същността на Африка. И на африканците!

Новинарите замръзнаха. От краищата на екрана вихрено нахлуха назъбени триъгълници, които образуваха буквите на думите:

ГОРЕЩИ НОВИНИ — ПРАВО ПРЕД ОЧИТЕ ВИ!

ГЛЕДАЙТЕ „ВЕЧЕРЕН СБЛЪСЪК“

НИЩО ПО-ИСТИНСКО ОТ РАМ ТВ!

Гелтър кимна оценяващо, преди да заговори, все още вторачил поглед в екрана.

— Убийствен довод за цялата дивотия с робството. И направо улучи в десетката с африканската помийна яма. Освежаващо е да чуеш човек, който има достатъчно смелост и му стиска да каже нещата такива, каквито са…

Гърни сви рамене.

— Смелост… или психическо заболяване.

Гелтър не каза нищо и отрази забележката само с остър поглед изпод вежди.

Трите реда текст отново се разпаднаха и от разсипалите се парченца букви се появи един ред — ДИСКУСИЯТА ПРОДЪЛЖАВА, след което и той се разчупи, а късчетата излетяха от екрана.

Появи се нов участник — младеж на двайсетина години със сурови черти, огнен поглед и гъста ръждиворуса коса, прибрана на опашка. Името и длъжността му се плъзнаха по долния край на екрана: „Кори Пейн, „Зов на белите за черна справедливост“.

Пейн поде с напрегнат глас:

— От полицията твърдят, че са защитници на закона…

Гелтър се намръщи:

— Ако искаш да чуеш психичноболен, чуй този задник!

— Твърдят, че са защитници на закона — повтори Пейн, — но твърдението им е лъжа. Не защитават закона, а законите на управляващите. Законите на манипулаторите, на побърканите от амбиции политици, на диктаторите, които искат да ни контролират до крак. Полицията е техният инструмент за натиск и репресии, а полицаите са на страната на система, която работи в полза само на управляващите и на тях самите. Полицията твърди, че е наш защитник. Нищо не може да бъде по-далеч от истината!

По заучения поток на обвиненията Гърни заподозря, че Пейн ги е отправял многократно и преди. Но в гнева, с който ги сипеше, нямаше нищо заучено. Нито в наситената емоция в очите му.

— Вие, които търсите справедливост, внимавайте! Вие, които вярвате на мита за справедливия процес, пазете се! Вие, които вярвате, че законът ще ви защити, бъдете нащрек! Цветнокожи, пазете се! Ако казвате истината, пазете се! Пазете се от армията на властта, която използва моментите на вълнения за свои нужди. Сега мигът е точно такъв. Застрелян е полицай. Властимащите се приготвят да отвърнат на удара. Във въздуха витаят мъст и репресии!

— Виждаш ли какво имам предвид? Абсолютни глупости! — Гелтър кипеше. — Виждаш ли срещу какво се изправя цивилизованото общество? Малоумните глупости, които се леят от устата на това самодоволно малко лайно…

Той млъкна, тъй като Триш се приближи до него с притеснен и тревожен вид.

— Търсят те по стационарния телефон.

— Запиши съобщение.

Тя се поколеба:

— Дел Бекерт е.

Изражението на Гелтър се промени.

— Аха, добре! Е, предполагам трябва да се обадя…

Той изчезна през една от вратите в задната стена, а Триш си лепна ярка усмивка:

— Надявам се, че харесвате азиатска кухня. Намерих най-сладкия млад камбоджански готвач. Малкият ми магьосник на тигана!

7

Двамата почти не говориха по пътя към къщи. Мадлин по принцип рядко беше приказлива, когато се намираха в колата нощно време. От своя страна Гърни се стараеше да не е критичен към социалните събития, в които тя го въвличаше, а не се сещаше почти нищо положително за партито в дома на Гелтър. Докато слизаха от колата пред входа, жена му наруши тишината.

— Защо, да му се не види, държаха телевизора включен цяла вечер?

— Постмодернистична ирония? — предположи Гърни.

— Дръж се сериозно.

— Сериозно, нямам представа защо Триш прави едно или друго. Понеже не съм сигурен коя е тя. Не мисля, че опаковката й е особено прозрачна. Марв може би иска да държи телевизора пуснат, за да поддържа гнева си и да се показва прав за всичко. Жлъчен ситен расист!

— Триш казва, че е финансов гений.

Гърни сви рамене.

— Не виждам противоречието.

Едва когато влязоха в къщата и детективът се захвана да си направи чаша кафе, жена му заговори отново и го загледа с тревога:

— Онзи момент… когато полицаят…

— Беше застрелян ли?

— Ти… как ти се отрази?

— Като цяло никак. Знаех, че се е случило. Видеоклипът не беше шокиращ. Просто… стряскащ.

Тя се намръщи и поклати глава:

— И на това му викат новини. Информация. С истинско убийство на екрана. Какъв начин да плениш зрителите! Да продаваш повече реклами!

Гърни предположи, че поне отчасти този изблик на недоволство наистина е провокиран от двуличието на ламтящата за печалби медийна индустрия. Но подозираше, че голяма част от него идва и от по-близък до дома източник — ужасът да види повален полицай, някой като съпруга й. Силната емпатия на Мадлин си имаше цена — лесно успяваше да усети чуждата трагедия като своя.

Гърни я попита дали би искала да направи чай за нея.

Тя поклати глава.

— Наистина ли смяташ да нагазиш… във всичко това?

Не беше лесно да издържи на погледа й.

— Както вече ти казах, не мога да взема решение, преди да науча повече.

— А какъв тип информация ще…

Звъненето на мобилния му телефон прекъсна въпроса й на средата.

— Гърни на телефона… — Макар че не работеше в отдел „Убийства“ вече четири години, подходът му към началото на телефонните разговори не се бе променил.

Хрипливият саркастичен глас от другата страна не се нуждаеше от представяне, нито предложи встъпление.

— Получих съобщението ти, че търсиш по-смрадливи помии за Уайт Ривър. Какво например? Дай джокер, че да те насоча към типа лайна, които си си наумил.

Гърни беше свикнал обажданията на Джак Хардуик да започват с изобилие от жлъчни коментари. Беше се научил да ги пренебрегва.

— Шеридън Клайн ме навести.

— Онзи лигав окръжен прокурор? Какво, по дяволите, иска?

— Да се запиша за временен следовател в екипа му.

— С каква цел?

— Да ровя в убийството на полицая. Или поне така каза.

— Има ли някаква причина детективите от уайтривърската полиция да не могат да се справят сами?

— Доколкото знам, не.

— Защо, по дяволите, иска и той да се забърква в разследването? Не му влиза в работата. А и защо точно ти?

— Това е въпросът.

— Как го обясни Клайн?

— Град на ръба на хаоса. Трябва да се правят обосновани арести, и то бързо. Да се премахнат всички препятствия. Няма време за пипкане около юрисдикции. Всички сили се хвърлят за запушване на пробива. Най-добрите и най-умните на фронта. И така нататък.

Хардуик помълча известно време, после си прочисти гърлото с особено неприятно изхранване.

— Странна работа. Смърди на тор отдалече. На твое място щях да внимавам къде стъпвам.

— Преди да стъпя където и да е, искам да науча повече.

— Винаги е добра идея. Е, какво ще искаш от мен?

— Каквото успееш да изкопаеш набързо. Факти, слухове, всичко. За политиката, за убития полицай, за полицейското управление като цяло, за самия град, за стария инцидент с Лакстън Джоунс, за АРС. Всичко, което ти попадне.

— И ти трябва за вчера, а?

— И за утре ще свърши работа.

— Не играеш на дребно.

— Поне се старая.

— Адски мило от твоя страна, мамка ти! — Хардуик си издуха носа на един пръст разстояние от телефона. Гърни не беше сигурен дали човекът отсреща има постоянен проблем със синусите, или просто се наслаждава на създаването на неприятни звукови ефекти. — Добре, нека звънна тук-там. Трън в задника си е, но какво да правя като съм толкова щедър. Утре сутрин свободен ли си?

— Ще се освободя.

— Да се видим в Дилуид. В „Абелардс“. В девет и половина.

Гърни завърши обаждането и се обърна към Мадлин, спомняше си, че тя се канеше да му зададе въпрос.

— Какво започна да казваш, преди да звънне телефонът?

— Нищо, което не може да почака до утре. Денят беше дълъг. Лягам си!

Гърни се изкушаваше да се присъедини към нея, но гъмжащите в главата му въпроси около положението в Уайт Ривър не му даваха мира. След като си допи кафето, той взе лаптопа от кабинета и го намести на масичката в трапезарията. Придърпа стол и написа в браузъра „Полицейско управление Уайт Ривър“. Докато минаваше през резултатите в търсене на статии, които може да е пропуснал предишния път, няколко заглавия привлякоха вниманието му.

Обширна статия в „Таймс“, подчертаваше сериозното влошаване на положението: „Смъртта на полицай задълбочава расовото разделение в горната част на щата“.

По-къс и ударен материал в „Поуст“ съобщаваше: „Ченге застреляно на сборище на АРС“.

„Уайт Ривър Обзървър“ подхождаше предпазливо: „Кметът Шакър призовава към спокойствие“.

Сред резултатите бе и големият рекламен писък на РАМ: „Пролята ли е първа кръв в расовата война? Ченге е застреляно, докато активист подклажда тълпата. Вижте всичко във „Вечерен сблъсък“ — на живо по ram-tv.org“

След като прегледа статиите, свързани с тези заглавия, и не откри нищо, което вече да не знае, Гърни продължи нататък. Когато стигна до линк към официалния общински сайт на Уайт Ривър, щракна на него. Очаквано откри представяне на градските служби, бюджетните данни, предстоящите събития, забележителностите и местната история. В раздел, наречен „Възможности за кариера“, бе публикувано свободно работно място за сервитьорка на половин работен ден в сладоледена сладкарница „Веселата крава“. Раздел, наречен „Възраждане на общността“, описваше превръщането на затворената фабрика за вълнени чорапи „Уилард“ в Крафт пивоварна „Уинтър Гус“.

Имаше снимки на чисти, но празни улици, сгради от червени тухли и засенчен от дървета парк, кръстен на полковник Езра Уилард, издънка от рода на производителите на чорапи. На първата от двете снимки на Уилард Парк се виждаше статуя на въпросния полковник, облечен в униформа от Гражданската война и яхнал буен на вид кон. Биографична бележка под снимката описваше полковника като „героя на Уайт Ривър, отдал живота си в голямата война, за да съхрани Съюза“.

На втората снимка в парка се виждаха две усмихнати майки, една бяла и една чернокожа, които бутаха своите смеещи се отрочета на съседни люлки. Никъде в уебсайта не се споменаваха фаталният изстрел или подклажданото от расова омраза насилие, разкъсващо града. Не се споменаваше и затворническият комплекс, който осигуряваше на района основния източник на доходи.

Следващото, което привлече вниманието на Гърни, беше посветен на Уайт Ривър раздел на сайт, наречен „Нефилтрирани граждански коментари“. Сайтът, изглежда, бе златна мина за расистки нападки, публикувани от индивиди с никове като Говорещия истината, Белоправдеца, Американски защитник и Край на черните лъжи. Публикациите започваха преди няколко години и предполагаха, че публичните расови вражди не са новост в града. Напомняха за коментара на един мъдрец, че на земята има малко по-лоши неща от въоръженото и готово за битка невежество.

Детективът се върна за момент на онзи раздел от уебсайта на Уайт Ривър, където се виждаха паркът и статуята на полковник Уилард. Запита се дали това не е статуята, за която Мадлин бе споменала, че е обект на сегашните протести. Не намери нищо, което да отговори на въпроса му, и реши да потърси в Интернет — изпробва различни комбинации от термини: „Езра Уилард“, „Гражданска война“, „статуя“, „Уайт Ривър“, „расови полемики“, „корекционен център“, „Уилард Парк“, „Съюз“, „Конфедерация“. Накрая, когато добави в кюпа и „робство“, бе отведен до отговора в списанието на едно от историческите общества, посветени на Гражданската война.

Статията касаеше федералните закони за робите бегълци, които узаконяваха в Севера залавянето на чернокожите, бягащи от собствениците си в Юга. Сред примерите, дадени за тази практика, беше „институцията за задържане, основана от търговския род Уилард в Централен Ню Йорк през 1830 година, в която се приютявали заловените роби бегълци, докато бъде договорено заплащането за връщането им на собствениците южняци“.

Бележка под линия посочваше, че тази хитроумна практика приключва след началото на войната, както и че поне един член на рода — Езра, в крайна сметка се сражава и умира на страната на Съюза, а впоследствие бившата сграда за задържане на роби се превръща в основата на онова, което с времето ще бъде престроено и разширено до щатски затвор — днешният Уайтривърски център за корекция на поведението.

След като поумува върху грозното естество на семето, от което е пораснал затворът, Гърни проумя протестите на местните жители срещу паметника на член от семейство Уилард. Потърси в интернет още информация за Езра, но не намери нищо, освен кратки споменавания за исканията на АРС да бъде премахната статуята.

Гърни остави настрана историческия проблем и реши да се върне към предишната си цел, да опресни колкото се може знанията си за сегашните вълнения. Прегледа уебсайта на РАМ с надежда да успее да изцеди полезна информация от нахъсаната шумотевица, която продаваха като „новини и анализи“.

Сайтът се зареждаше бавно и му даде време да обмисли иронията на интернет — най-големият склад за знания в света се беше превърнал в мегафон за идиоти. Щом образът се появи, Гърни бързо кликна през поредицата линкове, за да стигне до страницата, наречена „Вечерен сблъсък — предаване на живо“.

В началото остана озадачен от това, което видя на екрана — близък план от въздуха към полицейска кола с виещи сирени и мигащи лампи, която ускоряваше по оживена улица. Ъгълът на снимане показваше, че камерата се намира над и зад колата; когато полицията зави рязко надясно на едно кръстовище, и камерата направи същото. Когато спря на тясна улица зад три други полицейски автомобила, операторът забави, застина на едно място и леко снижи образа. Ефектът беше подобен на проследяващата камера при заснемане на филм с преследване с коли.

Гърни осъзна, че използваното оборудване вероятно е сложен дрон, с видео— и аудиопредаватели. Дронът запази позицията си, а камерата му бавно приближи сцената, към която бързаше колата. Полицаи с шлемове стояха в полукръг около чернокож, който се бе навел напред, опрял разперените си длани на стената на сграда. Докато двамата полицаи от колата се присъединяваха към групата, останалите сложиха белезници на заподозрения. Няколко секунди по-късно, след като го натикаха на задната седалка на една от трите вече пристигнали патрулки, в долния край на екрана запълзя текст: 22:07… ДАНСТЪР СТРИЙТ, ГРИНТЪН, УАЙТ РИВЪР… АРЕСТУВАН Е НАРУШИТЕЛ НА ПОЛИЦЕЙСКИЯ ЧАС… ПОДРОБНОСТИ В СЛЕДВАЩАТА НОВИНАРСКА ЕМИСИЯ НА РАМ.

Отведоха нарушителя, а записът превключи на нова сцена — пожарна пред горяща тухлена сграда, двама пожарникари в защитно облекло държат маркуч и насочват мощната му струя през счупена витрина на магазин на приземния етаж. Стара табела над прозореца идентифицира изгорелите останки като „Барбекюто на Бети Бий“.

Високата гледна точка на камерата бе сходна с тази на първото видео, което подсказваше, че източникът е подобен високотехнологичен дрон. Изглежда, забеляза Гърни с интерес, РАМ влагаше сериозни ресурси в предаванията от Уайт Ривър.

Следващият откъс от видеозапис се оказа улично интервю между размахваща микрофон жена и едър пожарникар, на чийто черен шлем със златни букви беше изписано капитан. Репортерката беше слаба тъмнокоса жена с изражение и глас, които излъчваха огромна загриженост.

— Аз съм Мерилин Мейз и разговарям с капитана от пожарната Джеймс Пелт, който отговаря за гасенето на пожара тук, на булевард „Бардъл“… — Тя се извърна към едрия тип и камерата се фокусира върху зачервеното му лице с широка челюст.

— Кажете ми, капитане, виждали ли сте някога такова нещо?

Събеседникът й поклати глава:

— Имали сме и по-лоши пожари, Мерилин. По-лоши в смисъл на достигната температура или със запалване на токсични материали, но никога не сме работили в подобни условия и никога с толкова необуздани разрушения. Това е разликата в случая — необуздаността.

Журналистката кимна с професионална загриженост:

— Струвате ми се убеден, че тези пожари са резултат от преднамерена дейност на подпалвачи.

— Това е първоначалното ми заключение, Мерилин, и подлежи на анализ от нашия следовател по палежите. Но това, бих казал, ще бъде и окончателното заключение.

Репортерката добросъвестно пребледня пред камерата.

— Какво ще рече това, капитане, че тези хора — някои от тези хора, трябва да се изясни незабавно, че говорим само за процент, за закононарушаващия процент от населението — някои от тези хора изгарят собствените си квартали, собствените си магазини, собствените си домове?

— Не изглежда никак разумно, нали? Може би здравият разум просто не е част от мисловния процес в случая. В това се крие трагедията. Тъжен ден за Уайт Ривър!

— Добре, капитане, благодаря за времето, което ни отделихте! — Журналистката се обърна към камерата. — Интересен коментар от страна на капитан Джеймс Пелт за лудостта и трагичността на случващото се по улиците на този град. С вас беше Мерилин Мейз на живо за „Вечерен сблъсък“.

Предаването се върна към познатия формат с новинарите. Както и преди няколко часа, екранът беше разделен на три. Сега средата заемаше жена. Напомни на Гърни за типична представителка на мажоретките — русокоса, с прав нос, широка уста и пресметлив поглед, всяка дума и жест бяха тактика за успех.

Заговори с хладна усмивка.

— Благодаря ти, Мерилин, за това интригуващо интервю с капитан Пелт. Аз съм Стейси Килбрик от Новинарския аналитичен център на РАМ, с мен са двама високопоставени гости с противоположни гледни точки. Но първо няколко важни съобщения…

Екранът почерня. Ключовите думи примигваха в яркочервено на фона на тъмнината и под съпровода на далечни взривове зловещ глас обясняваше:

— Живеем в опасни времена… с безмилостни врагове у дома и зад граница. Дори в момента заговорниците кроят козни да ни отнемат даденото от Бога право да се защитаваме от онези, които съсипват начина ни на живот… — гласът продължи с предложение за безплатна брошура, в която се разкриват неминуемите опасности за американските живот, ценности и Второто пришествие.

Втора реклама приписваше уникална важност на златното кюлче, представено като най-сигурния начин за инвестиция „докато нашата раздирана от дългове финансова система приближава своя колапс“. Цитираха анонимен авторитет от древността: „Най-мъдър от всички е човекът, чието съкровище е в злато“. Безплатна брошура обясняваше подробностите.

Рекламите отминаха и в централната част на екрана отново изгря Стейси Килбрик. От едната й страна се виждаше чернокожа жена около трийсетте, с волеви черти и къса афроприческа. От другата — леко оцъклен бял мъж на средна възраст, с къса тъмноруса коса. Тонът на Килбрик съдържаше умела комбинация от увереност и загриженост.

— Нашата тема тази вечер е разрастващата се криза в малкия град Уайт Ривър, Ню Йорк. Съществуват противоположни гледни точки за всичко, което се случва…

В долната част на екрана пропълзя поредният ред удебелен текст:

КРИЗАТА В УАЙТ РИВЪР — ПЕРСПЕКТИВИ В СБЛЪСЪК

Килбрик продължи:

— От дясната ми страна виждате Блейз Лавли Джаксън — жената, която е била в колата заедно с Лакстън Джоунс преди година, когато той беше убит при сблъсък с полицай от Уайт Ривър. Тя е и един от учредителите на Алианса за расова справедливост, както и отявлен защитник на гледната точка на APC. От лявата ми страна е Гарисън Пайк, основател на ПСП — Прекратяване на специалните привилегии. ПСП е политически активна група, която поддържа премахването на специалните законови протекции за малцинствените групи. Първият ми въпрос е към госпожица Джаксън като основател на Алианса за расова справедливост и организатор на демонстрациите в Уайт Ривър — демонстрации, довели до смъртта на полицай. Въпросът ми е: съжалявате ли за нещо?

Тъй като очевидно се намираха в различни студиа и се гледаха един друг в монитори, всеки участник говореше в насочената към него камера. Гърни проучи лицето на Блейз Лавли Джаксън. От нея лъхаше почти плашеща целеустременост и неумолимост.

Тя оголи зъби в недружелюбна усмивка.

— Не ме изненадва, че започвате от главата за краката. В това няма нищо ново, та нали млади чернокожи падат жертва през цялото време. Откак свят светува по улиците все се плиска кръвта ни. Отровна вода, ухапани от плъхове бебета, гниещи къщи, пълни с нашата кръв. Даже тук, в малкото ни градче, има голям гаден затвор, пълнен с кръвта на чернокожите, още от времената на законното робство. Днес е застрелян един бял полицай и вие задавате такъв въпрос? Питате ме колко съжалявам аз? Не виждате ли, че започвате отзад напред? Не мислите ли за важно да попитате какво се е случило първо? Дали чернокожи са стреляли по бели полицаи? Или белите полицаи са стреляли по чернокожи? Струва ми се, че имате проблем с последователността. Ето, моят въпрос е такъв: къде е съжалението за Лакстън Джоунс? Къде е съжалението за всички чернокожи, застреляни в главата, застреляни в гръб, пребивани до смърт, година след година, в течение на векове, без никаква причина тук, на божията земя? Стотици години и краят му не се вижда! Къде е съжалението за всичко това?

— Тази тема би могла да послужи за основа на по-обширна дискусия — заяви Килбрик с покровителствено смръщени вежди. — Сега, госпожице Джаксън, аз ви задавам разумен въпрос, породен от безсмисленото убийство на служител на обществото, който се е опитвал да осигури безопасността на сбирка на АРС, организирана от вас. Ще ми се да знам какво изпитвате по повод убийството на този човек.

— Този един човек? Искате от мен да загърбя стотиците, хилядите млади чернокожи, убити от белите мъже? Искате да ги загърбя, за да се изпълня със съжаление за това едничко бяло момче? И след това да ви разкажа за съжалението си? И може би колко съжалявам, че съм виновна за изстрел, с който нямам нищо общо? Ако това желаете, госпожо, ще ви кажа нещо — нямате си представа в какъв свят живеем! Сега ще ви кажа и още нещо право в хубавото личице — нямате си представа колко сте откачили, по дяволите.

Наред със задълбочаващата се гримаса на лицето на Стейси Килбрик в погледа й се четеше задоволство — вероятно задоволството, че е постигнала целта на РАМ да изцеди максимум противоречията от всяка ситуация. Тя продължи с лека усмивчица:

— А сега да чуем другата гледна точка — господин Гарисън Пайк. Каква е вашата гледна точка за събитията, които се случват в Уайт Ривър?

Пайк поклати глава и отвърна с многострадална усмивка:

— Съ-съвършено предвидима трагедия. Причина и следствие. Крушата не п-пада по-далеч от дървото. Това е ц-цената, която всички п-плащаме за годините либерална слободия. Ц-цената за политическата коректност… — акцентът му беше смътно провинциален. При всяко заекване примигваше със синьо-сивите си очи. — Тези п-първобитни посегателства върху реда и закона са ц-цената на плахото отношение.

Килбрик го подкани да продължи:

— Бихте ли пояснили?

— Страната ни е на п-пътя на п-плахото угодничество. Неведнъж, а до безкрай отстъпва на исканията на малцинствата — черни, кафяви, жълти, ч-червени, каквито се с-сетите. Проснали сме се като килимчета под краката на армиите нашественици, мелези хрантутници и терористи. Отстъпваме пред исканията на културни саботьори — атеистите, абортаджиите, содомитите. Ужасната истина, Стейси, е, че живеем в страна, където всеки зъл ч-човек и всеки безполезен сегмент от обществото си имат поддръжници на високи места и специална закрила от закона. Колкото по-отвратителна е простъпката, толкова повече я з-защитаваме. Естественият резултат от това отстъпление е хаос. Общество с краката нагоре. Поддръжниците на реда биват нападани на улицата, а нападателите им се преструват на жертви. Пациентите, Стейси, са превзели лудницата. От нас се очаква да сме политически коректни, докато те само се оплакват от неравноправието, на което са подложени. По дяволите, какво неравноправие? Да те слагат начело на опашката за работа, да ти дават облекчения и да се ползваш от специално покровителство, защото си малцинство? А сега се оплакват и че са непропорционално представени в з-затворите. Простата логика подсказва, че непропорционалното извършване на престъпления ги е пратило там. Елиминирайте черните престъпления и практически в Америка няма да остане престъпност.

Пайк завърши речта си с многозначително леко кимване и замлъкна. Емоционалното напрежение, натрупано по време на словоизлиянието му, остави леки тикове в ъгълчетата на устата му.

Килбрик ограничи реакцията си до замислено присвиване на устните.

— Госпожице Джаксън? Имаме около минута, ако искате да дадете кратък отговор?

Погледът на Блейз Лавли Джаксън беше твърд.

— Да, ще бъда кратка. Дрънканиците на Пайк са същите фашистки дивотии, с които вие от РАМ от години тъпчете отрепките си от караваните. Ще ви кажа какво всъщност правите — показвате неуважение. Белият човек винаги се мъчи да накара черния да се чувства дребен, да се чувства безсилен, да се чувства като не-човек. Не му давате свястна работа, а след това му натяквате, че е безполезен, понеже няма свястна работа. Ще ви кажа какво правите. Съгрешавате с греха на неуважението. Чуйте ме, дори ако не се вслушате в нищо друго. Неуважението е майката на гнева, а той е пожарът, който ще изпепели тази страна до основи. Лакстън Джоунс не носеше наркотици, не носеше оръжие и не го издирваха. Не беше нарушил никой закон. Не беше извършил престъпление. Не беше причинил зло никому. Но въпреки това го застреляха. Гръмнаха го в лицето. Колко често полицията дърпа спусъка в лицето на бял? Колко често убиват бял, който не се е провинил в нищо? Ако искате да разберете истината за мястото, на което се намираме, ако искате да разберете за какво точно се бори АРС, помислете върху това.

Килбрик сияеше от възбуда.

— Е, ето ги пред вас. Двете страни на кризата в Уайт Ривър. В челен сблъсък. По „Вечерен сблъсък“. А сега да преминем към камерите от мястото на събитието — вашите очи по напрегнатите улици на Уайт Ривър. Аз съм Стейси Килбрик и бдя за сензационните новини. Останете с нас!

Сцената в студиото се смени с кадър награда от високо. Гърни различаваше дим, струящ от покривите на три сгради. От едната бълваха и оранжеви пламъци. На главния булевард той отбеляза процесия полицейски коли, пожарна и линейка. Камерата долавяше отгласи от сирени и клаксони.

Гърни отдръпна стола си от масата, сякаш да се дистанцира от онова, което вижда на компютърния екран. Гадеше му се от циничното превръщане на нещастието, гнева и разрухата в риалити шоу. Далеч не го правеше само РАМ. Медийните корпорации навсякъде по света се ангажираха в постоянно пропагандиране и преувеличаване на конфликта — бизнес модел, построен върху отровното прозрение, че раздорът продава. Особено раздорът, свързан с расови безредици. И това прозрение си имаше също толкова отровен аналог — нищо не гради вярност по-добре от споделената омраза. Ясно беше, че РАМ и орлякът й зли имитатори нямат свян да подхранват тази омраза, за да изграждат вярна публика.

Въпреки това Гърни осъзна, че е време да зареже съжалението за нещо, на което не може да повлияе, и да се съсредоточи върху въпросите, на които може да намери отговори. Например дали гневът на Блейз Лавли Джаксън срещу полицията би бил достатъчен да я доведе до действия, надскачащи организирането на протести? Като например планиране, уговаряне и осъществяване на снайперистки акт. И защо Клайн не се бе свързал с него? Дали прокурорът се бе изплашил от въпроса, който остави в гласовата му поща по повод липсващата в разговора им тема? Или потенциалният отговор беше толкова деликатен, че изискваше продължителен размисъл или може би дори консултация с друг участник в играта?

Тази мисъл по заобиколен път събуди друг въпрос, който витаеше в мислите на Гърни още откакто Марв Гелтър изостави гостите си, за да проведе разговор с Дел Бекерт. Що за връзка имаше расистът милиардер с полицейския комисар в Уайт Ривър?

— Знаеш ли дали прозорците горе са затворени?

Гласът на Мадлин го стресна. Той се извърна и я видя, застанала по пижама в коридора, който водеше към спалнята.

— Прозорците ли?

— Заваля.

— Ще ида да погледна.

Тъкмо когато Гърни се канеше да изключи компютъра, на екрана е големи букви се появи съобщение:

ВАЖНА НОВИНА!

ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯ, ДИРЕКТНО ИЗЛЪЧВАНЕ — от 9:00 утре!

С КОМИСАР БЕКЕРТ, КМЕТА ШАКЪР, ОКРЪЖНИЯ ПРОКУРОР КЛАЙН

Детективът се постара да запомни часа. Надяваше се събитието да приключи, преди да му се наложи да тръгне за срещата с Хардуик.

На горния етаж откри само един отворен прозорец, но той стигаше да напълни стаята с цветния аромат на пролетната нощ. Постоя известно време там, вдишвайки топлия сладък вятър.

Дълбоко усещане за покой замени препускащите му мисли. Той си припомни случайно попаднал му цитат — просто част от изречение, изникнала от незапомнен контекст и прилепила се за мига: лечебно спокойствие.

Отново — както твърде често в миналото — го беше сполетяла приятна и напълно неочаквана последица в резултат на проста задача, която Мадлин го бе помолила да извърши. Беше твърде здраво стъпил в земите на логиката, за да приписва на тези моменти мистично значение. Но все пак не можеше да пренебрегне връзката между причина и следствие.

Когато вятърът се обърна и дъждът започна да плиска леко по перваза, Гърни затвори прозореца и слезе долу да си легне.

8

Спокойствието, за съжаление, не бе естествено за детектива. По време на няколкото часа неспокоен сън вътрешната химия на мозъка му се възстанови и доведе със себе си присъщото му леко притеснение и нелеките сънища, с които бе свикнал.

По някое време през малките часове той се събуди за кратко и откри, че дъждът е спрял, пълната луна се е появила зад изтъняващите облаци и койотите са започнали да вият. Отново заспа.

Следващият хоров вой, този път по-близо до дома, го пробуди отново — от сън, в който Триш Гелтър обикаляше около бял куб в ливада с нарциси. При всяка обиколка обявяваше: „Аз съм забавната“.

Следваше я окървавен мъж.

Гърни се опита да изтрие образа от мислите си и пак да заспи, но настоятелният вой и нуждата да отиде до банята го извадиха от леглото. Взе душ, избръсна се, сложи си джинсите и стара тениска с надпис „Нюйоркско полицейско управление“ и отиде в кухнята да приготви закуска.

Слънцето вече се издигаше над увенчания с борове източен хребет, когато Гърни приключи с яйцата, препечената филийка и двете си чаши кафе. Когато отвори плъзгащите се врати, за да нахлуе утринен въздух, чу кокошките да кудкудякат сутрешно от кокошарника до ябълковото дърво. Излезе на патиото и известно време гледа щиглеците и синигерите, навестяващи хранилките, поставени от Мадлин до градинката с аспержи. Плъзна поглед по долното пасище към хамбара, езерцето и мястото на разкопките.

Когато по случайност откри заровените основи, докато разчистваше големи камъни от пътеката над езерото, и разкри достатъчно от тях, за да добие представа за древността им, му хрумна да покани доктор Уолтър Трешър да хвърли един поглед. Освен че беше окръжен съдебен лекар, Трешър се славеше като страстен историк и колекционер на колониални артефакти. Доскоро Гърни се колебаеше дали да го включи в разкопките, но сега взе решение да го направи. Прозренията му за останките от старата къща щяха да са интересни, а можеше да се окаже полезно да има пряк достъп до съдебния лекар, ако реши да приеме поканата на Клайн и да участва в разследването в Уайт Ривър.

Влезе в къщата, взе си телефона и се върна на патиото. Прехвърли списъка с номерата си, намери този на Трешър и го набра. Обаждането се прехвърли на гласова поща. Записаното съобщение беше лаконично почти колкото на Хардуик. Вместо сърдито обаче, беше любезно. Приканваше обаждащия се просто да остави име и номер, но Гърни реши да включи и подробности.

— Доктор Трешър, обажда се Дейв Гърни. Срещнахме се, когато работехте по убийството на Мелъри. Някой спомена, че сте експерт по колониална история и археология на Централен Ню Йорк. Обаждам се, тъй като намерих в имота си находка, която вероятно датира от осемнайсети век. Има разнообразни артефакти: кожарски инструменти, нож с абаносова дръжка, брънки от метална верига. Плюс възможни човешки останки — детски зъби, ако не греша. Ако желаете да научите повече, можете да ме намерите по всяко време на мобилния… — Гърни продиктува номера си и приключи обаждането.

— Разговаряш ли с някого тук навън?

Той се обърна и видя Мадлин при плъзгащата врата. Беше облечена с панталон и сако, което го подсети, че днес е един от дните на доброволните й смени в психиатричната клиника.

— Говорех по телефона.

— Мислех, че е пристигнала Джери. Днес тя ще ме вземе… — Мадлин излезе на патиото и вдигна лице към косите слънчеви лъчи. — Мразя мисълта да се затварям в кабинет в такъв ден.

— Няма нужда да се затваряш никъде. Имаме достатъчно пари да…

Тя го прекъсна:

— Не исках да прозвучи така. Просто ми се ще в дни като този да приемаме пациентите на открито. И за тях ще е по-добре. Свеж въздух. Зелена трева. Синьо небе. Добро за душата… — тя наклони глава. — Май чувам Джери да се качва по хълма.

Няколко секунди по-късно по буренясалия път през долното пасище се изкатери жълт „Фолксваген Бийтъл“ и Мадлин добави:

— Ще пуснеш кокошките навън, нали?

— Ще стигна и до това.

Мадлин пренебрегна острия тон на съпруга си, целуна го и тръгна покрай аспержите, точно когато енергичната й колежка и терапевт Джералдин Миркъл свали стъклото на колата си и извика:

— Andiamo[3]! Лудите ни чакат! — и смигна на Гърни. — Имам предвид персонала!

Детективът проследи как колата й подскача по пътя през пасището, завива покрай хамбара и изчезва от поглед по чакълестия път.

Въздъхна. Недоволството в отговора му по повод кокошките на Мадлин беше детинска проява. Глупав стремеж да запазиш контрол, когато няма причина да отлагаш. Първата му съпруга се беше оплаквала, че е маниак на тема контрол. Като двайсетгодишен не го забелязваше. Но сега беше очевидно. Мадлин като цяло не реагираше с друго освен с веселие, от което детективът се чувстваше още по-глупаво.

Отиде до кокошарника и отвори вратичката към ограденото дворче. Разхвърля на земята малко готови смески, царевични зърна и слънчоглед и четирите кокошки изтърчаха навън и започнаха да кълват. Гърни поседя и ги погледа известно време. Съмняваше се, че някога ще се почувства така увлечен по тях като Мадлин.

Няколко минути преди девет се настани на кухненската маса, отвори лаптопа и отиде на раздела „Гледай на живо“ в уебсайта на РАМ. Докато чакаше обещаната пресконференция да започне, телефонът му звънна. Номерът на екрана му се стори смътно познат.

— Гърни на телефона.

— Обажда се Уолтър Трешър. Открил си нещо исторически ценно?

— Твоята оценка би била по-смислена от моята. Ще ти бъде ли интересно да погледнеш находката?

— Спомена нещо за зъби, нали? И нож с абаносова дръжка?

— Освен всичко друго. Парчета вериги, панти, стъклен буркан…

— Отпреди Революцията?

— Така мисля. Основите са от дялан камък в датски стил.

— Само по себе си не е определящо. Ще го погледна. Утре. Рано сутринта. Устройва ли те?

— Ще се погрижа да ме устройва.

— Ще се видим тогава, ако приемем, че междувременно не гръмнат някого на моя територия.

Трешър затвори пръв, без довиждане.

Докато новинарският блок на РАМ обявяваше, че пресконференцията ще започне всеки момент, в основата на екрана запълзя ред с удебелени букви:

ВЛАСТИТЕ РАЗКРИВАТ ШОКИРАЩИ НОВИ ФАКТИ

Вместо водещата с нейното изражение хибрид между решителност и загриженост на екрана се появиха трима господа в строги костюми, седнали на маса с лице към камерата. Пред всеки имаше табелка с името и длъжността му. Кметът Шакър, комисар Бекерт, окръжният прокурор Клайн.

Гърни насочи вниманието си към Бекерт, хубавец с вид на филмов актьор в роля на бързо издигнал се генерал от морската пехота. В средата на четиридесетте, със стегната фигура и квадратна челюст, нетрепващ поглед, посребрена коса и къса военна подстрижка, той беше очевидният център на гравитация в групата.

Кметът Шакър беше пълен, с подпухнали устни, подозрителни очета и дълъг бретон с цвета на ръжда, заресан назад, за да прикрие плешивината му.

Клайн, който седеше от другата страна на Бекерт, изглеждаше по-объркан от всякога. На всеки няколко секунди съсредоточено стиснатите му устни се присвиваха в миниатюрни тръпки, които по някаква странна причина напомниха на Гърни за миниатюрните вибрации по протежение на пролома Сан Андреас, които набраздяват с напрежение повърхността на иначе спокойната вода.

На екрана започна да примигва надписът КРИЗИСНИ НОВИНИ и камерата се фокусира върху Бекерт. Когато мигащата фраза изчезна, той заговори. Гласът му беше ясен, сух и без акцент. В него се долавяше позната нотка, но Гърни не успя да определи на какво му напомня.

— Преди час отряд от Специалните тактически сили на полицейското отделение в Уайт Ривър проведе успешна акция в щаба на Алианса за расова справедливост. В съответствие със съдебните заповеди, помещенията бяха опразнени и в момента се извършва обиск. Криминолозите събират за проучване всички документи, компютри, телефони и други потенциални уличаващи материали. Четиринайсет души бяха арестувани по обвинения, включващи телесна повреда, тормоз, противопоставяне на полицията, притежание на наркотици и носене на незаконно оръжие. Тази процедура се провежда вследствие на получената от нас достоверна информация, свързана със смъртта на разстреляния патрулен полицай Джон Стийл. Бъдете сигурни, че всички наши сили са съсредоточени в залавянето на отговорните за отвратителното убийство на един от най-добрите полицаи в Уайт Ривър — човек, заслужил дълбокото ми уважение и възхита… — комисарят сведе глава за миг мълчание, преди да продължи. — Имам важна молба. Двама високопоставени членове на организацията на АРС — Марсел Джордан и Върджил Тукър — са били забелязани да напускат демонстрацията в Уилард Парк половин час преди стрелбата по полицай Стийл. Искаме да узнаем къде са се намирали по време на произвеждане на изстрела. Имаме причини да смятаме, че същите тези лица са се измъкнали от щаба на АРС преди тазсутрешната акция. Жизненоважно е да намерим и двамата. Ако знаете къде са или имате информация, която да ни отведе до тях, моля, обаждайте се по всяко време, денем или нощем.

На екрана до надписа гореща полицейска линия започна да мига национален безплатен номер.

Бекерт продължи:

— Това дивашко нападение върху цивилизованото общество ще бъде посрещнато с цялата необходима сила. Няма да позволим законът на джунглата да триумфира. Ще сторим всичко необходимо, за да сложим край на прииждащата анархия. Обещавам ви — редът ще победи! — С изражение на свирепа решителност Бекерт се обърна към Шакър: — Кмете, ще кажете ли и вие няколко думи?

Шакър примигна, погледна към листа хартия в ръката си и после пак към камерата.

— Първо, госпожо Стийл, моите съболезнования за тази трагедия… — пак сведе очи към листа: — Тези, които ужасяват обществото ни със злодейства, насилие и нападения над героите, които ни защитават, са най-лошият вид престъпници. Противозаконните им действия трябва да бъдат спрени, за да се възстанови мирът в прекрасния ни град. Молитвите ни са за семейство Стийл и храбрите защитници на Уайт Ривър… — Той сгъна листчето си и вдигна поглед. — Бог да благослови Америка!

Бекерт се обърна към Клайн.

— Шеридън?

Окръжният прокурор заговори твърдо:

— Нищо не предизвиква закона така, както нападението над мъжете и жените, заклели се да го бранят. Службата е включила ресурсите си в пълен обем в щателно разследване за разкриване на истината и постигане на справедливост за семейство Стийл и за цялото ни общество!

Образът се прехвърли върху журналистката в студиото.

— Благодаря ви, господа. А сега се връщаме към допълнителните въпроси с екипа за тематичен анализ на РАМ… — картината се върна към тримата мъже на масата, докато гласове зад кадър им задаваха въпроси.

Първи мъжки глас:

— Комисар Бекер, нима намеквате, че Джордан и Тукър са главните заподозрени за снайперския изстрел?

Бекерт отвърна безизразно:

— Те определено са от интерес за нашето разследване.

Втори мъжки глас:

— Обявени ли са за издирване?

Бекерт, със същия равен глас:

— Откриването им е въпрос от първостепенно значение, те не са се свързали с нас и местонахождението им в момента е неизвестно.

Първи женски глас:

— Имате ли доказателства за участието им в стрелбата?

Бекерт:

— Логиката подсказва подобно заключение.

Първи мъжки глас:

— Какъв е планът за намеса в текущия хаос? В „Гринтън“ продължават да избухват пожари.

Бекерт:

— Планът ни е да отговорим с цялата сила на закона. Няма да толерираме безредици и хора, които заплашват реда. Всеки, изкушен да използва политическите протести като прикритие за грабежи и палежи, най-добре да чуе следното: Наредил съм на полицаите, ако се налага, да използват смъртоносна сила, за да защитят живота на гражданите, които спазват закона.

Друг мъжки глас попита комисар Бекерт дали специалният му отряд се е сблъскал с въоръжена съпротива от страна на членовете на АРС. Той отвърна, че операцията е включвала оръжия и след като се повдигне официално обвинение, ще бъдат разкрити и допълнителни факти.

Същият глас попита дали е имало пострадали от двете страни на сблъсъка. Докато, за да избегне отговора, Бекерт повтаряше твърдението си за допълнителна информация по-късно, Гърни обърна внимание колко показва часовникът на компютърния екран. Беше девет и петнайсет, което идваше да рече, че трябва да тръгва за срещата с Хардуик в девет и трийсет. Макар да му бе интересно какво ще се разкрие по време на останалата част от пресконференцията, знаеше, че предаванията на РАМ може да се гледат и на запис. Затвори лаптопа, взе телефона и тръгна към колата си.

9

Доскоро разпадащ се стар смесен магазин с неприятен дъх на мухъл, „Абелардс“ беше поет от наследничка на бруклинската сцена на изкуството на име Марика. Абстрактен експресионист по специалност, тя беше силно емоционална жена около трийсетте, с вълнуваща фигура, която не се срамуваше да демонстрира, с многобройни пиърсинги и татуировки и със стряскаща палитра цветове на косата.

Когато не рисуваше и не ваеше скулптури, тя се занимаваше с преустройство на помещението. Премахна хладилника за жива стръв и витрините за пуешка пастърма. Ошлайфа и лакира дюшемето. Инсталира нов хладилник, пълен с органични продукти от свободно отглеждани животни, щанд за местен хляб, висок клас машина за еспресо и четири модернистични масички с ръчно боядисани столове. Ламариненият покрив, висящите на кабели крушки и грубо скованите полици останаха непокътнати.

Гърни паркира до класическата мощна кола на Хардуик — червено „Джи Ти О“ от 1970 година. Веднага щом влезе в магазина, забеляза Хардуик, седнал на една от малките кръгли масички в дъното. Приятелят му носеше черна тениска и черни джинси, превърнали се в негова униформа още откакто беше изгонен от щатската полиция, задето обидил началниците си прекалено много пъти. Хардуик беше негодник със светлосини очи на впрегатно куче от Аляска, остър като бръснач ум и кисел хумор, както и страст към обидите — голяма лъжица за повечето усти, но човек успяваше почти да го хареса, ако първо не се задави с него.

Беше отпуснал мускулестите си ръце на масата, която изглеждаше прекалено паянтова да го крепи. Говореше с Марика, която се смееше. Косата й в този ден бе губер от шипчета в неоноворозово и металносиньо.

— Кафе? — попита тя, когато Гърни стигна до масата. Поразителният й контраалтов глас неизменно приковаваше вниманието му.

— Разбира се. Двойно еспресо.

Тя кимна одобрително и се насочи към машината. Детективът се настани на стола срещу Хардуик, който проследи с поглед Марика.

Когато тя изчезна зад далечния тезгях, се обърна към Гърни:

— Сладко момиче, не е толкова луда, колкото изглежда. И със сигурност не и наполовина толкова луда, колкото си ти, ако смяташ да се забъркваш в тази гадост в Уайт Ривър.

— Лоша идея, а?

Хардуик се изсмя хрипливо, взе чашата си с кафе, отпи голяма глътка и я остави със същото внимание, което човек отделя на експлозивите.

— Забъркани са твърде много важни клечки. И всичките ценят високо собствените си представи за справедливост. На този свят няма нищо по-лошо от глутница откаченяци, които са убедени — и то твърдо, — че са прави.

— За Алианса за расова справедливост ли говориш?

— Те са част от целия цирк. Но само част. Зависи от това в какво искаш да вярваш.

— Разкажи ми повече.

— Откъде да започна?

— От онова, което би обяснило желанието на Клайн да ме въвлече.

Хардуик се замисли за момент.

— Причината най-вероятно е Дел Бекерт.

— Защо, по дяволите, Бекерт би искал да участвам?

— Не би искал. Исках да кажа, че вероятно Бекерт е проблемът на Клайн… — Преди да продължи, Хардуик направи гримаса, сякаш темата му горчи. — Знам какъв беше мръсникът, когато работех с него преди десет години в Бюрото. Преди да се превърне в голямата клечка, каквато е днес. Но дори тогава се беше прицелил в това. Виж, ето това е проблемът — Бекерт винаги е устремен към нещо. Втренчен в целта. Има онази мания за победа на всяка цена, която обикновено превръща хората в негодници.

— От това, което чух, репутацията му е по-скоро на защитник на реда, отколкото на негодник.

— Както много високопоставени негодници, и него го бива да подхранва и лъска тази репутация. Бекерт има инстинкта да обръща всичко в своя полза, дори най-гадните събития. Може би трябва да кажа, особено тях.

— Като какво например?

— Като семейния си живот. Спохождали са го всякакви беди. Синът му, към тринайсетгодишен по това време, беше гнусно малко копеленце. Мразеше баща си. Правеше всичко по силите си да го изложи. Рисуваше свастики по полицейските коли. Каза на „Защита на детето“, че баща му продавал конфискувани наркотици. След това се опита да запали кантората на службата за набор на морски пехотинци, вероятно защото баща му е бил морски пехотинец. Тогава Бекерт взе решителни мерки. Прати хлапето в интернат със суперстрог режим на възпитание, някъде на Юг — по-скоро затвор, отколкото училище. И после… — Хардуик направи драматична пауза.

Гърни го гледаше.

— И после… какво?

— И после Дел Бекерт разкри истинския си талант. Превърна цялата смрадлива купчина лайна в злато. Повечето ченгета се стараят да държат личния си живот в тайна. Но той направи обратното. Говореше пред родителски групи. Даваше интервюта по медиите. Появи се по токшоута. Стана известен в света на родителите с деца непрокопсаници. Ченгето със суровата любов, направило каквото е нужно. И когато пристрастената му към болкоуспокояващи жена почина около година по-късно от предозиране с хероин, той превърна дори това в плюс. Стана ченгето, борещо се с наркотиците, чиито безкомпромисни атаки срещу дилърите идват от самото му сърце, от собствения му болезнен опит.

Гърни усети лош вкус в устата си.

— Звучи като прекрасна личност.

— Студен като лед. Но успя да си изгради репутация на идеалното кораво ченге, което всеки гражданин би харесал. И би гласувал за него.

— Да гласува ли?

— Още няма официално изявление. Но униформената клюкарница твърди, че ще се яви на изборите за щатски главен прокурор.

— Клайн спомена същия слух.

— Би било идеалната звезда за безценната му трудова характеристика.

Марика донесе двойното еспресо на Гърни. Хардуик продължи:

— Шибаната характеристика, между другото, е доста впечатляваща. Най-високите резултати във всички изпити в Нюйоркската полицейска школа, които е полагал. След четири адски горещи години в Бюрото, по време на които се сдоби с докторантура по публична администрация, Бекерт седна на шефския стол в Отдела за професионални стандарти[4]. След това се премести в частния сектор и създаде консултантска организация, която да работи с полицейските управления в щата — да оценява психологическия статут на ченгетата, замесени в сблъсъци с насилие, да ги консултира и да обучава хората по управленията в естеството и причините на инцидентите с насилие.

— Получи ли се?

— Получи се перфектно за Бекерт. Силно разшири връзките му в света на реда и закона.

— Но?

— Юридическите активисти твърдяха, че целта на „консултациите“ му е да помогне на полицията да описва съмнителните инциденти по начини, които намалят възможността за наказателно или гражданско преследване.

Гърни отпи от извънредно силното кафе.

— Интересно. И как тази изгряваща звезда е станала шеф на полицията в Уайт Ривър?

— Преди три-четири години — точно преди ти да се преместиш тук — имаше корупционен скандал. Хакнаха телефона на тогавашния комисар и оттам се изля цяла лайняна рекичка. Изглежда, комисарят, един от капитаните и трима от детективите, са били на издръжка на банда, която вкарва мексикански хероин в Централен Ню Йорк. Репутацията на управлението в Уайт Ривър се срина. Надигна се вой за нов екип. И какъв по-добър вариант от Бекерт — с неговите успехи в налагането на професионални стандарти и с твърдата му репутация — да прогони вредителите, да успокои гражданите и да изгради наново управлението…

— Поредният успех?

— Повечето хора мислят така. След като изрита онези с мръсни ръце, той доведе свои хора — съюзници от щатската полиция и компанията му за консултации… — На скулата на Хардуик заподскача мускул. — Включително и особено близък съюзник — Джуд Търлок, когото назначи за свой заместник.

— Колко близък по-точно?

— Търлок е бил в академията заедно с него, после му беше на пряко подчинение в Бюрото, а в консултантската компания му беше заместник. Дори са служили заедно в проклетата морска пехота.

— Явно не си падаш особено по този тип.

— Трудно е да си падаш по свирепо псе социопат.

Гърни премисли това, докато отпиваше следващата глътка кафе.

— Как се оценява работата на Бекерт в Уайт Ривър, счита ли се за успех?

— Зависи от гледната точка. Разчисти улиците. Разкара много от дилърите на наркотици. Намали броя на проникванията с взлом, кражбите и свързаните с насилие престъпления.

— Но?

— Имаше и някои инциденти. Веднага след като той постъпи на служба, няколко години преди тази история с Лакстън Джоунс, рутинна пътна проверка ескалира до побой и арест на млад чернокож шофьор — Нелсън Тъгъл. Ченгето твърдеше, че е намерило оръжие и пликче с кока под предната седалка и Тъгъл му посегнал. Младежът поиска тест с детектора на лъжата. Адвокатът му подхождаше много агресивно по въпроса, дори успя да привлече известно медийно внимание, като публично настояваше клиентът му и ченгето да минат през полиграф. Два дни по-късно Тъгъл беше намерен мъртъв в килията си. Според съдебния лекар предозирал с хероин. Докопал връзка със затворническата контрабанда, така го обясни полицията. Неколцина от приятелите му твърдяха, че това са глупости — Тъгъл може и да е припалвал по някой коз от време на време, но не пипал силните дроги.

— Някой разследвал ли е случая?

— Тъгъл не е имал роднини. Липсвали са свидетели. Както и близки приятели. На никого не му е пукало.

— А има ли рецидиви? Хора, които твърдят, че полицията в Уайт Ривър играе по свои собствени правила.

— Повечето от осъдените дилъри на наркотици тъкмо това разправят. Разбира се, никой от тях не може да го докаже. Съдиите и заседателите в региона са преобладаващо на страната на ченгетата. Но номерът е в това, че колкото точки за популярност печели Бекерт в бялата половина на Уайт Ривър, толкова губи в черната. Не че там не искат да се отърват от престъпните елементи, но имат чувството, че комисарят си играе на господ и стоварва чука с допълнителна сила върху чернокожите, за да се изкара герой.

— Значи тенджерата под налягане ври?

— И още как. За нещастие на Бекерт, недоволството, което няма как да бъде изразено в случая с дилърите на наркотици, намери идеален изход в случая на Лакстън Джоунс. Разликата между него и Тъгъл е, че Джоунс не е бил сам. Имал е приятелка, станала свидетел на случката и твърдо решена да направи нещо по въпроса. Блейз Лавли Джаксън.

— Гледах я по „Вечерен сблъсък“ на РАМ. Много гневна дама ми се стори.

— Много е гневна. Но е и много умна. Така че на Бекерт му предстоят особено проблемни времена — и трябва да избягва зейналите под краката си дупки, ако иска да стигне там, накъде го се е запътил.

— Имаш предвид в кабинета на главния прокурор?

— И по-нагоре. Мизерникът като нищо се вижда дори в Белия дом някой ден.

Хардуик вероятно преувеличаваше амбициите на Бекерт. Но пък… кой знае? Комисарят определено подхождаше за ролята, и то повече от много от гнусните копелета, хвърлили око на най-горното стъпало на стълбата. Всъщност с това лице като на каменна статуя направо си просеше да го изсекат на Ръшмор[5].

— Междувременно — смени темата Гърни — имаме снайперист на свобода. Успя ли да научиш нещо за Стийл?

Хардуик сви рамене.

— Праволинеен. Правел е всичко по правилата. Умен. Завършил колеж. Следвал задочно право. Искаш ли да поровя по-дълбоко?

Гърни се замисли по-сериозно, но след малко поклати глава.

— Засега не.

Хардуик го изгледа с любопитство.

— Е, какво следва? Ще се запишеш ли за лова на снайперисти?

— Не мисля. Ако Клайн се притеснява от методите на Бекерт, това си е негов проблем, не мой.

— Значи ще обърнеш гръб?

— Изглежда ми като разумно решение.

Хардуик го озари със сурова широка усмивка:

— Имаш предвид, че не храниш апетити към мръсната купчина пране в тъмния килер? Мамка му, Гърни, имаш повече здрав разум, отколкото мислех!

10

Гърни прекара пътуването от „Абелардс“ до дома си в премисляне на онова, което му бе казал Хардуик по повод Бекерт, и в опити да си внуши, че отдръпването от случая е най-разумният курс на действие.

Чу звъна на стационарния телефон още докато излизаше от колата пред къщата. Затрудни се малко с отварянето на вратата на антрето — случваше се да заяжда в по-топло време — и докато стигне до телефона, хладен женски глас приключваше съобщението си и тъкмо оставяше номер за обратна връзка.

Детективът вдигна слушалката.

— Гърни на телефона.

— О… господин Гърни?

— Да?

— Обажда се Ким Стийл. Съпругата на Джон Стийл.

Той се намръщи и си представи телевизионния клип с ченгето, което пада по лице на тротоара.

— Ужасно съжалявам, госпожо Стийл. Моите съболезнования!

Последва продължително мълчание.

— Мога ли да съм полезен с нещо? — поинтересува се Гърни.

— Удобно ли е да дойда да поговорим? Не искам да го обсъждам по телефона… — последва още една пауза със — както му се стори — сподавено ридание. — Знам къде живеете. Мога да съм у нас до двайсет и пет минути. Удобно ли е?

Той се поколеба само за миг.

— Да, удобно е.

Затвори телефона и веднага се сети за поне три причини да откаже.

Реши засега да загърби въпросите около това защо съпругата на мъртвото ченге иска да се види с него и откъде изобщо знае за съществуването му и да използва оставащото до срещата време, за да провери в интернет за статии, които да му осигурят нещо повече от минималната информация, която вече знаеше за стрелбата.

Отиде до трапезарията, където беше оставил лаптопа си. Комбинацията от „Стийл“ и „Уайт Ривър“ извика в търсачката линкове за пресконференцията на Бекерт, медийни съобщения за инцидента и статии с мнения от всички краища на политическия спектър — всеки се стремеше да обясни истинските причини за насилието. Никъде не намери подробности за живота на Джон Стийл, като изключим факта, че е имал съпруга, сега вече вдовица.

Гърни реши да вкара имената „Джон Стийл“ и „Ким Стийл“ в различни социални медии. Първо пробва с фейсбук. Докато чакаше страницата да се зареди, вниманието му бе привлечено от движение на долното пасище, което се виждаше през прозореца. Изправи се точно навреме, за да види три белоопашати елена да се втурват през цепнатина в старата каменна стена, която отделяше пасището от гората. Гърни предположи, че нещо ги е уплашило, и погледна към хамбара и езерото. Точно там, в края на пътя за града, погледа му бе привлечен от друг вид движение — проблясък на светлина, може би отразен от кола или пикап. Каквото и да беше, големият храст форзиция в ъгъла на хамбара го скриваше.

Детективът отвори плъзгащата се врата и излезе на патиото. Но видимостта не бе по-добра и оттам. Канеше се да отиде до хамбара и да удовлетвори любопитството си, но звънът на стационарния телефон го прекъсна. Той се прибра и погледна екрана за идентификация на обаждането. Беше Шеридън Клайн.

— Гърни.

— Здрасти, Дейв — гласът на прокурора преливаше от мазна любезност. — Отговарям на съобщението ти. Истината е, че ситуацията си има тънкости, които не би било редно да обсъждам с човек извън официалния кръг на силите за защита на закона. Сигурен съм, че разбираш. Но ако решиш да се присъединиш към нас, уверявам те, че от първия ден ще научаваш всичко, което знам и аз. И ще имаш най-доброто от двата свята — официален статут плюс независимост от бюрокрацията. Ще докладваш само на мен.

Последното обещание бе поднесено така, сякаш е безценна привилегия.

Гърни не каза нищо.

— Дейв?

— Още обмислям това, което току-що каза.

— Аха. Добре. Хубаво. Да го оставим така. Колкото по-скоро ми дадеш отговор, толкова по-голяма е вероятността да спасим нечий живот.

— Ще се обадя.

— Очаквам го с нетърпение.

Гърни остави слушалката на мястото й, наясно, че е пропуснал възможността да спомене на Клайн решението си да не се забърква. Едва започнал да оценява този пропуск, си спомни за колата до хамбара.

Излезе през плъзгащите се врати и се спусна по пасището. Когато стигна отсрещната страна на форзицията, го очакваха две изненади. Първата беше колата. Оказа се лъскаво „Ауди А7“, рядкост в район, където „луксозно возило“ обикновено означаваше мощен пикап с големи гуми. Второто беше, че вътре нямаше никого.

Гърни се огледа. Не видя шофьора и подвикна:

— Ехо?

Не получи отговор.

Заобиколи хамбара. Буйната пролетна трева бе влажна от росата там, където я засенчваха старите ябълкови дървета, но по нея липсваха следи.

Върна се при колата и огледа района — пасищата, езерото, окосената ивица по протежение на гората. Не забеляза никого.

Докато се чудеше какво да направи, чу тихо простъргване. То се повтори — по-ясно този път — и изглежда, идваше от горичката над езерото. Единственото, което Гърни можеше да види там и което не бе част от естествената флора, беше тракторът, който използваше за разчистване на малката си археологическа находка.

Обзет от любопитство, детективът се насочи по пътеката, която водеше към разкопките. Стърженето се чуваше все по-ясно. Детективът взе поредния завой и пред него се разкри голямата правоъгълна дупка. Видя източника на странния звук чак след като стигна ръба на изкопа.

Съсредоточеният в работата си мъж използваше ръчна лопата, с която остъргваше цепнатина между два от камъните в основата. Носеше бежови панталони, скъпи на вид кафяви обувки и хавайска риза с щедри щампи на палми и тукани. Заговори, без да се обръща:

— Седемнайсети век, бих казал. Плюс-минус двайсет години. Може да е дори от осемдесетте години на шестнайсети век. Интересни наслагвания от ръжда ето там… — той почука областта пред себе си с върха на лопатата и Гърни я позна — беше тази, която държеше на разкопките. — Четири отделни наслагвания на еднометрови интервали.

Сега вече мъжът се изправи — върлинест и приличен на щъркел, с оредяваща коса с цвета на бежовите си панталони. Вгледа се в Гърни с очи, увеличени от лупите на очилата с рогови рамки.

— Тези останки от верига, които спомена в съобщението, намерил си ги по протежение на основата на тази стена, прав ли съм?

Доктор Уолтър Трешър аутистично избягваше любезните празни приказки и с това отблъскваше някои хора, но Гърни — за когото преминаването към същината на темата бе добродетел — приемаше добре подхода на доктора.

— Вярно е. Точно под ръждивите петна — отвърна детективът с озадачена гримаса. — Мислех, че ще дойдеш утре. Да не ми се губи някой ден?

— Няма изгубени дни. Просто се случи да минавам оттук. Идвам от Уайт Ривър и отивам в Олбъни, прецених, че може да си вкъщи. Отидох до хамбара, видях трактора и реших, че находката вероятно е тук. Интересно. Много интересно! — Без да спира да говори, докторът остави лопатата и с изненадваща пъргавина изкатери късата стълба, за да излезе от изкопа.

— „Интересно“ в какъв смисъл?

— Не бих искал да прибързвам с отговора. Зависи от естеството на артефактите. Спомена детски зъби. И нож.

— Както и стъклена посуда, парчета ръждив метал и куки за разтягане на животински кожи.

В уголемените очи на Трешър пламна странен огън.

— Нямам време да ги разглеждам точно сега. Може би само ножа и зъбите. Бърз поглед?

Гърни сви рамене.

— Няма проблем… — замисли се дали да не предложи на Трешър да го закара до къщата, но рискът ниското ауди да се удари в нещо по коловозите в пасището му се стори твърде голям. — Изчакай тук. Сега се връщам.

Когато Гърни се върна с ножа и тъмния буркан, в който се намираха зъбите, Трешър беше до колата си.

Докторът огледа внимателно, но набързо ножа, особено внимание обърна на гравирания в черната дръжка полумесец колкото нокът. Завърши огледа с кимване и доволно изсумтяване и върна ножа на Гърни. Пое буркана доста по-внимателно, почти с благоговение, първо го вдигна, за да проучи съдържанието през стъклото, след това свали капака и се вгледа в ситните зъби. Внимателно наклони съда и полека изсипа едно зъбче в шепата си. Наклони ръка насам-натам, за да го разгледа под различни ъгли. Накрая го върна в буркана и затегна капака.

— Ще имаш ли нещо против да го взема назаем за ден-два? Трябва ми микроскоп, за да удостоверя находката.

— Не си сигурен дали са детски зъби?

— О, определено са такива. В това няма съмнение.

— Какво тогава…

Трешър се поколеба, видимо смутен.

— Има повече от един начин да се озоват в този буркан. Докато не погледна по-отблизо, предпочитам да не гадая.

11

От хамбара до къщата водеха две пътеки. По-прекият път, който се използваше и от колите, минаваше през пасището. Обиколният криволичеше през гората под пасището, след това завиваше покрай задната стена на кокошарника и излизаше на настланото с плочи патио.

Гърни избра втория. Вглеждаше се в гората, долавяше звуците и уханията й — шумоленето и чуруликането, сладостта на въздуха, малките сини цветенца сред изобилния листак — и се опитваше да разсее смътното усещане за напрежение от коментара на Трешър на раздяла.

Докато се насочваше към къщата по алтернативния маршрут, по пътя от града се разнесе бръмчене на автомобилен двигател. Не след дълго детективът видя малка бяла кола да заобикаля хамбара. Тя забави ход и колебливо запълзя през пасището.

Спря на двайсетина метра от страничния вход, където беше паркирано субаруто на Гърни. От колата излезе жена и постоя до отворената врата няколко секунди. Гърни предположи, че е Ким Стийл и тръгна през пасището към нея. Канеше се да я извика, когато тя се качи в колата и се опита да обърне — опит, завършил с пропадането на едното задно колело в една от многобройните дупки от съсели.

Завари я ридаеща, стиснала здраво волана. Тъмната й къдрава коса беше безредно разбъркана. Лицето й — изпито.

Гърни примигна за момент, объркан от факта, че жената в колата е афроамериканка със смесена кръв, имаше по-различна представа, като се има предвид факта, че е била омъжена за бяло ченге от централната част на щата. Прокашля се с известно недоволство от тесногръдите си предположения — и не просто загатнатите предразсъдъци, скрити зад тях.

— Госпожо Стийл?

Очите й бяха зачервени и подпухнали като след часове плач.

— Госпожо Стийл?

Жената подсмръкна и втренчи поглед във волана.

— Проклета… глупава… кола.

— Ще я извадя от тази дупка с трактора. Заповядайте в къщата. Ще се погрижа за колата ви. Става ли?

Канеше се да повтори предложението, когато новодошлата внезапно отвори вратата и излезе от купето. Гърни забеляза, че ризата й е неправилно закопчана. При все, че денят беше топъл, Ким Стийл се загърна в широкото яке с маскировъчен десен.

Детективът я отведе до патиото и посочи един от столовете до малка метална масичка за кафе.

— Ще искате ли нещо за пиене? Вода или кафе?

Тя седна и поклати глава.

Гърни се настани в стола срещу нея. Забеляза отпечатаните на лицето й скръб, изтощение, нерешителност и тревога. Заговори меко:

— Трудно е да разбереш на кого можеш да се довериш, нали?

Тя примигна и го погледна по-съсредоточено.

— Вие сте пенсиониран полицай, нали?

— Бях детектив в отдел „Убийства“ в Ню Йорк. Излязох в пенсия след двайсет и пет години служба. Със съпругата ми сме тук, в Уолнът Кросинг, вече три години… — Гърни се поколеба. — Искате ли да ми кажете защо решихте да дойдете при мен?

— Не съм сигурна. В нищо не съм сигурна.

Той се усмихна.

— Това може и да е добър признак.

— Защо?

— Според мен съмнението е реалистичен подход към ситуации, в които залогът е голям.

Гърни се замисли за моментите, в които го обземаше двоумене, и как успяваше да реши какво да предприеме само след като поговори с Мадлин. Запита се дали и Ким Стийл се е радвала на същата връзка със съпруга си. Може би винаги беше разчитала на разговорите помежду им за разрешаване на съмненията си…

По бузите на гостенката му потекоха сълзи.

— Съжалявам! — Тя поклати глава. — Не е редно да ви губя времето.

— Не ми го губите.

Погледът й го сепна.

В очите й се виждаше битката, която води — и как внезапно взе решение.

Ким Стийл бръкна в джоба на войнишкото яке, вероятно бе принадлежало на съпруга й, помисли си Гърни, което добавяше ново значение към начина, по който се гушеше в него. Извади смартфон. Чукна няколко иконки и го протегна през масата, така че детективът да види екрана. Но щом той посегна към телефона, тя го дръпна назад.

— Аз ще го държа. Просто прочетете какво пише.

На екрана се виждаше есемес.

Пази си гърба. Нощес е лесно копелдаците да ти

изпържат з-ка и да топнат АРС.

Гърни прочете съобщението три пъти. Забеляза датата и часа — вечерта, в която бе убит Джон Стийл, около час преди стрелбата.

— Какво е това?

— Телефонът на Джон. Намерих това съобщение в него.

— Как така е още у вас? Криминолозите не го ли поискаха?

— Не беше на местопрестъплението. На работа те използват служебни блекберита. Това е личният телефон на Джон. Беше вкъщи.

— Кога намерихте съобщението?

— Вчера сутринта.

— Показахте ли го на полицията?

Ким Стийл поклати глава.

— Защото…

— Заради това, което пише вътре.

— И какво означава то според вас?

Макар че седеше на силното слънце, Ким Стийл се уви още по-плътно в якето.

— Предупреждават го да си пази гърба. Това не означава ли, че някой, който би трябвало да е на негова страна, всъщност не е?

— Мислите, че е някой от управлението?

— Не знам какво да мисля.

— Съпругът ви няма да е първото ченге с врагове. Понякога най-добрите имат най-страшните противници.

Тя срещна погледа му и кимна уверено:

— Точно такъв беше Джон. Най-добрият. Най-добрият човек на света. Искрен до болка.

— Да знаете да се е занимавал с нещо, което не така честните хора в управлението биха сметнали за заплаха?

Ким Стийл си пое дълбоко дъх.

— Джон не обичаше да говори за работа вкъщи. От време на време чувах по нещо от телефонните му разговори. Коментари за минали случаи със съмнителни доказателства, смърт по време на арест, подхвърлено оръжие. Знаете как стоят нещата, нали?

Той кимна. Имаше ченгета, които не ходят никъде без такъв пистолет — лесен за скриване, нерегистриран и непроследим, който лесно може да бъде хвърлен до трупа на някой застрелян от ченгето като „доказателство“, че жертвата е била въоръжена.

— Откъде е знаел в кои случаи да се вглежда?

Ким се поколеба и сведе притеснено поглед:

— Може да е имал някакви връзки?

— Хора, които да го насочват към конкретна следа?

— Може би.

— Хора от Алианса за расова справедливост?

— Наистина нямам представа.

Не я биваше за лъжец. Но това беше в реда на нещата. Гърни се притесняваше по-скоро от добрите лъжци.

— А някога казвал ли ви е колко високо в управлението стигат проблемите?

Ким Стийл не отговори. Но изражението й на подплашено животно говореше повече от достатъчно.

— Какво ви накара да дойдете при мен?

— Прочетох за случая „Питър Пан“, който сте разрешили миналата година, и че сте разобличили полицейската корупция зад него.

Обяснението звучеше искрено, поне в същината си.

— Как разбрахте къде да ме намерите?

Изражението на подплашено животно се върна. Подсказа на Гърни, че тя не може да му каже истината, но и не иска да го лъже. Беше, помисли си той, реакция на искрен човек, попаднал в истинско затруднение.

— Добре — отсече. — Засега ще оставим този въпрос. Какво искате да направя за вас?

Ким отвърна без колебание:

— Искам да намерите убиеца на съпруга ми.

12

Гърни остави Ким Стийл да чака на патиото и докара трактора от разкопките, извади колата й от съседската дупка и я обърна в правилната посока. Обеща на госпожа Стийл да порови в случая в Уайт Ривър. На тръгване тя се ръкува с него и за няколко секунди усмивката прогони отчаянието в очите й.

Щом колата й излезе на пътя за града, Гърни се прибра, отвори нов документ на компютъра и записа съобщението от телефона на съпруга й така, както си го спомняше. След това се обади на Джак Хардуик и остави на гласовата поща обобщение на казаното от Ким и молба да използва връзките си, за да порови малко повече в миналото на Дел Бекерт и неговата дясна ръка Джуд Търлок. После за всеки случай изпрати на електронната си поща копие от съобщението.

Накрая излезе с мобилния си телефон на патиото, където сигналът беше най-силен, включи функцията за запис и се обади на личния номер на Шеридън Клайн.

Прокурорът вдигна на второто иззвъняване, бликащата в гласа му топлина не успя да прикрие докрай нервната тръпка.

— Дейв! Радвам се да те чуя! Е, кажи сега какво реши!

— Зависи от това колко точно съм разбрал поканата ти. Нека изясня на какво точно се съгласявам: пълни права на полицейски служител, документи и защита като член на следователския ти екип; самостоятелност при разследването, като докладвам лично на теб; и компенсация по стандартната почасова ставка за старши следователи на договор. Договорът е безсрочен, може да бъде прекратен по всяко време и от двете страни. Правилно ли съм те разбрал?

— Записваш ли разговора?

— Притеснява ли те това?

— Не, даже никак. Ще подготвя договора. Следобед в полицейското управление в Уайт Ривър има събрание на комисията за борба с извънредни ситуации. В три и трийсет. Чакай ме на паркинга в три и петнайсет. Можеш да подпишеш договора, да присъстваш на срещата и да започнеш в движение.

— Ще се видим там.

Когато Гърни приключи обаждането, една от кокошките в дворчето до аспержите стреснато изкудкудяка. Беше звук, който все още го изправяше на нокти и предизвикваше инстинктивна реакция на тревога въпреки придобития през годините опит, че пилетата най-често издават подобни звуци без същинска причина. Случаите, в които чуваше тревожните им викове, никога не съвпадаха с присъствието на реална заплаха.

Въпреки това Гърни се отправи към кокошарника, за да се убеди, че всичко е наред.

Едрата птица порода „Роуд айлънд ред“ стоеше в съвършената кокоша поза и демонстрираше класическия профил, изобразяван на голяма част от продукцията на местните занаятчии. Напомни му, че трябва да помете кокошарника, да смени водата и да напълни хранилката.

Докато Мадлин приемаше с видимо удоволствие различните роли в живота си, отношението на Гърни към разнообразните му задължения съвсем не бе така позитивно. Преди време един терапевт го бе посъветвал активно да изживява всичките си роли — съпруг на жена си, баща на сина си, син на родителите си, колега на колегите, приятел на приятелите. Настояваше, че равновесието и покоят в живота зависят от дейното участие във всички аспекти на този живот. Гърни нямаше доводи, с които да се противопостави на логиката на това твърдение. На теория принципът му изглеждаше правдив и верен. Но се дърпаше от прилагането му на практика. При все ужасите и опасностите детективската работа бе единствената част от битието, която му се отдаваше естествено. Да бъде съпруг, баща, син и приятел — всичко това изискваше специални усилия, може би дори по-особена смелост, каквато не му бе необходима за проследяване на убийците.

Разбира се, дълбоко в себе си той знаеше, че да е човек означава повече от това да е ченге и че добрият живот често е свързан с плуване срещу течението. Долавяше също и натиска на аксиомата, която терапевтът му с удоволствие повтаряше: Единственият път, когато човек има шанса да постъпи правилно, е точно сега. Така че, прегърнал усещането за дълг и цел, Гърни извади дворната метла от антрето и се насочи към кокошарника.

Зареден от усещането за постигната цел, след като се справи с мръсотията, поенето и храненето, Гърни реши да се захване с още една задача, която се налагаше да свърши — да окоси широката ивица, която обикаляше горното пасище. Тази дейност обещаваше приятни изживявания — изблик на разкошен аромат, който се вдига от лехата с дива мента, гледка от горния край на ливадата към недокоснатите от човешка ръка зелени хълмове, сладък въздух, лазурното небе.

В края на пасището стигна до пътеката над езерото, която водеше до разкопките му. Макар че на сянка тревата там растеше по-бавно, Гърни реши да окоси и нея, като продължи под свода на черешовите дървета, докато не стигна до самите останки от постройката. Там спря за почивка и си представи артефактите, които вече бе изкопал. Притесняваше го странният коментар на Трешър за зъбите. Нещо му подсказваше, че ще е най-добре да го изтласка от мислите си и да довърши косенето. Но мисълта бе бързо заменена от друга идея — да изкопае няколко нови пръста по протежение на основите, просто за да провери дали няма да изникне още нещо интересно.

Тракторът с прикрепената към него малка кофа за копаене беше още горе при къщата, но до разкопките стоеше лопатата. Гърни се спусна по малката стълба и започна да изрива пълни лопати пръст от основата на каменната стена, която проучваше Трешър. Придвижи се по протежението й, не откри нищо друго освен почва и с усещането, че започва леко да се вманиачава, реши да се върне към косенето. Но точно когато заби лопатата за последен път, усети нещо твърдо. В началото го взе за изсъхнала буца червеникавокафява глина, но когато го вдигна и го повъртя в ръцете си, откри залепнала в глината ръждива желязна отломка — дебела и извита. След като изчопли малко пръст, Гърни видя, че е желязна халка, вероятно десетина сантиметра в диаметър, с дебела брънка от верига, закачена от едната й страна.

Макар да осъзнаваше, че са възможни различни приложения, наум идваше едно. Халката прекалено много приличаше на окови — досущ половинка от примитивен чифт белезници.

13

Пътуването на запад към Уайт Ривър се състоеше от постепенно спускане от ниските планини и наклонени морави през вълнисти възвишения и широки долини към район със западащи крайпътни търговски центрове. Последният символ на икономическата депресия в района беше изоставената каменоломна, станала знаменита от сензационните новинарски статии за експлозията, убила шестима преминаващи мотористи и довела до банкрута на компанията и притеснителното откритие, че някой е успял да се скатае с над сто пръчки динамит.

Джипиесът на Гърни го заведе в средата на безрадостния град, на булевард, който граничеше с частично изгорелия и разграбен квартал „Гринтън“. В края на булеварда се издигаше и полицейското управление. На един свят разстояние от живописно овехтелите хамбари и килнати силози на Уолнът Кросинг, оградата беше построена от сиво-бежови тухли в ръбатия стил на шейсетте години. Лишената от дървета и трева околност беше стерилна като алуминиевата дограма на прозорците и бетонирания паркинг, и двете в безличното сиво на уличния прахоляк.

Когато стигна входа на паркинга, Гърни забеляза мъж, седнал на нещо като малка количка за мебели, който се изтласкваше по тротоара с пъхнати в ръкавици ръце. Носеше мръсно яке от армейския резерв и бейзболна шапка. Детективът се вгледа внимателно — краката на мъжа липсваха под коленете, а ръкавиците всъщност бяха кухненски. От върха на стара метла, прикрепена за задния ръб на количката, вяло висеше американският флаг. При всяко тласване с ръце мъжът се провикваше с глас, стържещ като ръждива панта:

— Слънчице… слънчице… слънчице…

Когато Гърни вкара субаруто в паркинга, първата кола, която привлече вниманието му, беше лъскавият черен линкълн на Клайн. Беше паркиран на реда със запазени места, непосредствено до входа на сградата. Детективът спря до него, щом слезе го удари вълна смрад на дим, изгоряла пластмаса и мокра пепел.

Задният прозорец на джипа се спусна и Клайн се втренчи в него, първо с доволно изражение, после със загриженост.

— Всичко наред ли е?

— Смърди лошо.

— Палежи. Абсолютно безсмислена глупост. Влизай. Договорът ти е при мен.

Гърни се намести на задната седалка срещу Клайн — луксозен изолиран остров с лачена кожа и приглушено осветление.

— Добро возило.

— Данъкоплатците не са дали и цент.

— Конфискуван ли е?

— Експроприиране на собственост, замесена в контрабанда на наркотици… — Вероятно интерпретирал мълчанието на Гърни като критика към противоречивата практика да се конфискува собствеността на обвиняемите преди делото, Клайн допълни: — Мекосърдечните обичат да мрънкат за малобройните случаи на възникнали неудобства за някого, който се е спасил от сатъра. Но в деветдесет и девет на сто просто прехвърляме придобитите по престъпен начин блага от отрепките на страната на закона. Съвършено законно и лично удовлетворително.

Клайн отвори дипломатическото куфарче на седалката помежду им, извади две копия от договора и ги подаде на Гърни заедно с химикалка.

— Подписал съм ги. Подпиши се и ти и на двата, дай ми единия и задръж другия.

Гърни прочете договора и с изненада откри, че липсват изненади — нямаше големи промени на клаузите, които бе поискал по телефона. Странно, но тази праволинейност пробуди съмненията му. Беше сигурен, че всичко, предприето от Клайн, е част от някакъв план. Честността при него винаги се оказваше увертюра към нещо по-важно. Но не би могъл да възрази срещу договора по такива причини.

— Е, какъв е дневният ред на това събрание?

— Просто ще споделим известните факти. Ще установим приоритетите. Ще разпределим ресурсите. Ще формулираме напътствия за контакт с медиите. Всички да сме в синхрон.

— И кои по-точно са „всички“?

— Дел Бекерт; неговата дясна ръка — Джуд Търлок; главният следовател Марк Торес; кметът Дуейн Шакър, шерифът Гудсън Клуц… — прокурорът спря за момент изброяването. — Само да те предупредя за Клуц, да не се изненадаш. Той е сляп.

— Сляп ли?

— Като прилеп, поне така твърди. Мазен тарикат, който говори като селяндур. Управлява окръжния затвор. Все го преизбират, последните три пъти дори няма съперници.

— А някаква конкретна причина да стане част от тази така наречена „комисия“?

— Нямам представа.

— Очакват ли ме?

— Предупредил съм Бекерт. От него зависи да осведоми останалите.

— Някакви връзки с външни служби? ФБР? Щатската полиция? Службата на главния прокурор?

— Ще държим ФБР настрана, освен ако не бъдем принудени да ги вкараме в случая. Бекерт си има свои връзки в щатската полиция, които използва дискретно. Що се отнася до щатската прокуратура, там и бездруго имат една камара проблеми за оправяне покрай новите разкрития за смъртта на прокурора.

— Какви нови разкрития?

— Възникнаха смущаващи въпроси. Фактът, че е починал в хотелска стая във Вегас, поражда спекулации. Недостойни предположения… — Клайн се намръщи, погледна си ролекса, след това и договора в скута на Гърни. — Време е за събрание. Искаш ли да подпишеш, за да влезем вътре?

— Още един въпрос.

— Какъв?

— Както съм сигурен, че знаеш, срещнах се с Ким Стийл тази сутрин. Тя ми представи своята версия за смъртта на съпруга си заедно с доказателството, което е открила в телефона му… — детективът поспря, загледан в лицето на Клайн. — Недоумявах кой я е пратил при мен. След това осъзнах, че трябва да си бил ти.

Клайн присви очи.

— Защо пък аз?

— Понеже казаното от нея беше пряк отговор на въпрос, който ти поставих — какво пропускаш при твоето описание на ситуацията. Съобщението на телефона на Стийл и възможните му последици. Ким се е страхувала да го занесе в местната полиция, на която не вярва, така че го е показала на теб. То е проблем, с който трябва да се борави внимателно, и няма как да го споделиш с мен, докато съм извън играта. Но ако съпругата на жертвата ми го покаже сама, откатът от потенциалния взрив няма да те засегне. Освен това посещението на скърбящата вдовица би ме притиснало да приема предложението ти.

Клайн се взираше право напред и не каза нищо.

Гърни подписа и двете копия на договора, връчи едното ни прокурора и пъхна другото в джоба на якето си.

* * *

Очаквано, отвътре полицейското управление на Уайт Ривър бе вехто отражение на фасадата — с бръмчащи флуоресцентни лампи, мръсни плочи на окачения таван и фалшив боров аромат на дезинфектант, който се смесваше с киселата смрад, с която уж трябваше да се бори.

Клайн бързо прекара Гърни през проверката на входа и го поведе по дълъг коридор с безцветни тухлени стени. В края на коридора преминаха през отворена врата и влязоха в неосветена конферентна зала. Клайн опипа за ключа на лампите и го натисна. Флуоресцентните тръби грейнаха.

Стената срещу вратата бе отделена за широк прозорец със спуснати щори. В средата на залата беше поставена дълга заседателна маса. На стената отляво имаше бяла дъска, на която с черен маркер беше написано „Начало — 3:30“. Според кръглия часовник над дъската, сега беше 3:27. Гърни погледна надясно и се изненада да види, че столът в края на масата е зает от слаб мъж с черни очила. Напречно на масата пред него бе поставен бял бастун.

Клайн се стресна.

— Гудсън! Не те видях!

— Да, но сега вече ме виждаш, Шеридън. Разбира се, аз не мога да те видя. Да съм на тъмно е естественото ми състояние. Това е моят кръст, обречен да съм вечно на милостта на зрящите си спътници…

— Никой в тази част на света не е по-малко на тъмно от теб, Гудсън.

Слабият тип се разсмя. Духовитостите между двамата бяха с тона на привичен ритуал, отдавна загубил хумора, който може би е носел в началото.

По коридора се приближиха стъпки, съпроводени от тръбно издухване на нос. В залата влезе нисък и дебел мъж. Гърни го позна от пресконференцията — кметът Дуейн Шакър държеше кърпичка пред лицето си.

— Дявол да го вземе, Шакс! — възкликна слепецът. — Все едно се напъваш, докато те опрашват.

Кметът пъхна кърпичката в джоба на твърде тясното си спортно сако, седна на отсрещния край на заседателната маса и се прозина.

— И аз се радвам да те видя, шерифе! — Прозина се пак и погледна Клайн. — Здрасти и на теб, Шеридън. По-стръвен и зъл от всякога, а? Все се канех да те попитам за онази щуротия в пресата — още ли се занимаваш с маратонско бягане?

— Никога не съм се занимавал, Дуейн, тичам само по пет километра.

— Пет или петдесет, все тая… — кметът отново подсмръкна и погледна Гърни по-внимателно. — Ти си новият следовател на окръжния прокурор, нали?

— Да.

Слабият мъж в отсрещния край на масата вдигна бастуна си като поздрав.

— Знаех си, че има ново лице в стаята, чудех се само кога ще обяви присъствието си. Гърни, нали?

— Да.

— Човек на действието. Чувал съм за успехите ти. Надявам се, че скромните нива на хаос тук, в далечната провинция, не те притесняват… — Шерифът върна внимателно бастуна си на масата и се усмихна като влечуго. — Сериозно, господин Гърни, кажи ми — какво е впечатлението на човека от големия град за малкия ни проблем тук?

Гърни сви рамене:

— Моето впечатление е, че „малък“ вероятно не е подходящата дума.

— А каква дума тогава…

Прекъсна го енергичното нахлуване в залата на двама души. Гърни позна по-високия, облечен в скъп костюм по поръчка — Дел Бекерт. Носеше тънко куфарче. Другият, вероятно Джуд Търлок, беше облечен в обикновено спортно сако и панталон и съчетаваше масивно телосложение на ръгбист с безизразна физиономия на гангстер от снимка за полицейско досие.

Бекерт кимна на Клайн, после се обърна към Гърни:

— Аз съм Дел Бекерт. Добре дошъл! Запозна ли се с всички? — попита и без да дочака отговор, продължи. — Липсва само Марк Торес, който отговаря по случая с убийството. Забавиха го задачи и ще закъснее с няколко минути. Но нека започнем… — Комисарят заобиколи масата, избра си централно място, сложи куфарчето пред себе си и седна. — Може ли да пуснем малко светлина?

Джуд Търлок мина зад стола на Бекерт и вдигна щорите с опитно, равномерно завъртане. Гърни, който се оказа в стола срещу Бекерт, остана изненадан от строгата композиция на гледката, уловена в панорамния прозорец.

От задната фасада на полицейското управление тръгваше настлан с макадам път, обкръжен от телени огради с бодлива тел на върха. Водеше до друга унила тухлена сграда, няколко пъти по-голяма и с по-тесни прозорци. Черно-бяла табелка обявяваше: „Център за задържане „Холдън С. Епърт“ — официалното название на окръжния арест. На възвишение на няколкостотин метра по-нататък се извисяваше дебела бетонна стена с вишки, в която Гърни разпозна корекционното звено НП Уайт Ривър — щатският затвор, кръстен на града, който го приютяваше. С мрачната гледка, която служеше като фон за човека на централното място на масата, детективът си каза, че ако в някакъв изблик на художествено остроумие сградите на затвора могат да бъдат наречени ад на земята, Бекерт се е настанил като пазител на портите адови.

— За да не губим нишката, съм приготвил дневен ред на събранието… — Комисарят бръкна в куфарчето си и извади няколко листа. Търлок предаде по един на всички присъстващи. Бекерт допълни: — Редът е важен, особено когато се сблъскваме с безумно ниво на безредици.

Гърни прегледа краткия дневен ред. Беше спретнат, но разкриваше твърде малко.

— Ще започнем с видеоклиповете на РАМ ТВ от мястото на убийството в Уилард Парк — поде Бекерт. — Дигиталните файлове са…

Спря го забързаното тропане на стъпки по коридора. Миг по-късно в стаята влезе слабичък млад латиноамериканец, кимна извинително на всички и седна между детектива и шерифа. Търлок му плъзна през масата дневния ред, който младежът прочете със замислена гримаса. Гърни му подаде ръка.

— Аз съм Дейв Гърни, работя за окръжния прокурор.

— Знам — младежът се усмихна и така заприлича повече на развълнувано колежанче, отколкото на главен следовател на важно убийство. — Марк Торес. Полицейски участък на Уайт Ривър.

С леко раздразнение Бекерт продължи:

— Оригиналните дигитални файлове в момента се увеличават в криминалната компютърна лаборатория. Тези ще ни свършат работа засега.

Той кимна на Търлок, който чукна няколко икони на малък таблет. Големият видеомонитор високо на стената зад шерифа оживя.

Първата част от видеозаписа се оказа по-дълга версия на клипа, който Гърни бе изгледал в къщата на Марв и Триш Гелтър. Този вариант включваше няколко минути допълнителен запис преди същинския изстрел, по време на които полицай Стийл крачеше напред-назад по тротоара в края на парка, съсредоточил вниманието си върху тълпата. Зад демонстрантите стърчеше грамадната статуя на полковник Езра Уилард на буйния му кон, който сякаш се приготвяше да нахлуе сред хората.

Вероятно защото тук имаше по-малко разсейващи елементи от дома на Гелтър или защото клипът не бе съкратен за новините, Гърни забеляза нещо, което първоначално беше пропуснал — по тила на Стийл пълзеше малка червена точица. Тя следваше полицая поне две минути преди фаталния изстрел, като спираше, когато спре той, и се раздвижваше, когато той се движеше, спреше ли — застиваше в основата на черепа му под ръба на защитния шлем. Стомахът на детектива се обърна при мисълта, че очевидно това е лазерният мерник на пушка.

След това куршумът измина предопределената си траектория и повали Стийл на тротоара. Гърни трепна, въпреки че знаеше какво предстои. Сети се за успокоителните думи на мъдрец, когото бе познавал преди време: „Тръпката пред травмата на друг е същността на емпатията, а емпатията е същността на човешкото“.

При даден от Бекерт знак Търлок спря видеото и изключи монитора.

Кметът Шакър пръв наруши тишината в залата.

— Щетата, нанесена на деловите хора в този град от въпросното видео, заснето от камерите на РАМ, е просто ужасна. Новинарите повтарят записа до безкрай! Представят града ни като военна зона. Място, което трябва да се избягва. Имаме ресторанти, хотели, музей, каяци под наем — туристическият сезон ще започне всеки момент, а на хоризонта не се вижда нито един турист. Тази медийна история ни убива!

Бекерт дори не мигна. Погледна към единия край на масата.

— Гудсън? Знам, че видеозаписът вече ти е описан в подробности. Коментари?

Клуц опипа белия си бастун с неприятна усмивка.

— Оценявам загрижеността на Шакс за бизнеса. Естествено е човек, инвестирал в икономиката на града, да се чувства по такъв начин. От друга страна, аз виждам известна полза щедрите хора из щата да огледат варварската гнусотия, с която се сблъскваме тук. Трябва да отворим очите на хората, за да оценят стъпките, които се каним да предприемем.

Гърни си помисли, че забеляза следа от кимване от страна на Бекерт.

— Други коментари?

Клайн поклати глава.

— В момента не.

— Новият ни следовател има ли въпроси?

Гърни сви рамене и отвърна безразлично:

— Защо според вас стрелецът се забави толкова?

Бекерт се намръщи:

— Колко да се е забавил?

— Точката от лазерния прицел се застоя на тила на Стийл доста дълго време.

Комисарят сви рамене:

— Съмнявам се, че това е от значение. Нека продължим със следващата точка от дневния ред, докладът на съдебния лекар. Копия от пълния доклад ще са на разположение скоро, но доктор Трешър е обобщил най-същественото… — Той извади лист хартия от куфарчето си и зачете на глас: — Пациент Джон Стийл, починал преди пристигане, болница „Мърси“. Причина за смъртта — смъртоносно увреждане на продълговатия мозък, малкия мозък и задната церебрална артерия, водещо до незабавно спиране на сърцето и дихателната функция. Травмата е предизвикана от куршум, преминал през тилната кост в основата на черепа, през критични области на мозъка и мозъчния ствол и излязъл през лакрималната костна структура… — Той върна листа в куфарчето си. — Неофициално доктор Трешър предположи, че куршумът е калибър 7,62 милиметра, високоенергиен Еф Ем Джей. Тази преценка е потвърдена от предварителния балистичен анализ на куршума, намерен на мястото в Уилард Парк. Някакви въпроси?

Шакър подсмръкна.

— Какво, по дяволите, е Еф Ем Джей[6]?

— Куршум с плътна метална обвивка. Това предпазва куршума от разширяване и фрагментиране, така че той преминава невредим през мишената. Положителната страна е, че така съхранява следите от дулото за балистичната експертиза и можем да сравним куршума с оръжието, от което е изстрелян.

— Ако предположим, че намерите оръжието.

— Ако предположим, че го намерим. Други въпроси?

Клайн сплете пръсти.

— Някакъв напредък с намирането на мястото, от което си стреляли?

Бекерт се обърна към Торес.

— Топката е в твоето поле, Марк!

Младият главен детектив изглеждаше доволен да вземе думата.

— Стесняваме вероятностите, сър. Търсим позицията спрямо главата на жертвата на видеото, която заедно с удара и мястото на намиране на куршума ни дава общия вектор на траекторията. Наложили сме вектора към картата на града, за да идентифицираме възможните места за изстрел. С предимство се работи върху онези, които са по-далеч от жертвата, тъй като изстрелът не е чут на мястото, а камерата не е уловила аудио следи. Имаме патрулни полицаи, които обикалят от врата на врата.

Клуц разсеяно потърка бастуна си:

— И не получавате грам съдействие от гражданите от малцинствата. Прав ли съм?

Гърни забеляза, че ноктите на шерифа са с изискан маникюр.

Торес се намръщи и стисна зъби.

— Не може да се каже, че получаваме пълно съдействие.

Клайн продължи:

— Като изключим обикалянето по адреси, Марк, какво друго се прави?

Торес се наведе напред.

— Събираме и преглеждаме видеозаписите от охранителните, уличните и медийните камери в района. Внимателното проучване на тези данни би могло да…

Кметът Шакър се намеси:

— Онова, което искам да знам, е дали имаме истински улики за кучите синове, които се крият. Това трябва да е с приоритет. Заловете ги, приберете ги и сложете край на този проклет кошмар!

Бекерт заговори доста по-остро:

— Джордан и Тукър са на челните места в списъка ни. Ще ги хванем. Имате личната ми гаранция.

Шакър изглеждаше умилостивен.

Клайн отново събра пръсти.

— Можем ли да ги свържем пряко със стрелбата?

— От достоверен източник знаем, че те са замесени. И току-що чухме от сигурно място, че заедно с тях участие е взел и трети съучастник — вероятно бял мъж.

Клайн видимо се стресна.

— Не мислех, че АРС има бели членове!

— Няма. Не и официално. Но имат бели привърженици, дори финансова подкрепа.

— Луди левичари, които трябва да идат да се прегледат! — намеси се шерифът.

Клайн го погледна измъчено.

Бекерт изобщо не реагира.

— Надяваме се да идентифицираме този трети човек и да приберем Джордан и Тукър в рамките на четиридесет и осем часа. Очакваме също така Марк и хората му съвсем скоро да разполагат с убедителни физически доказателства от мястото на стрелбата, от конфискуваните от АРС материали, както и от съдействащи ни членове на Алианса.

— Като стана дума — продължи шерифът, — надявам се нашият Шеридън да помоли съдията да наложи висока гаранция на арестантите от АРС, така че да не се разлетят като проклети птички. Колкото по-дълго останат в ареста, толкова по-голяма с вероятността да получим каквото искаме.

Гърни беше наясно за какво говори шерифът. Без съмнение вече беше разделил задържаните един от друг и ги беше прибрал в килии със затворници информатори, навярно склонни да заменят разкрития, водещи до обвинение, срещу намаляване на собствените си присъди. Това беше една от най-гнилите прояви на прогнилата до корен система.

Бекерт си погледна часовника.

— Някакви други въпроси?

Гърни се обади от чисто любопитство:

— Смяташ ли, че има шанс хипотезата ти да не е вярна?

— Каква хипотеза?

— Че за стрелбата е виновен Алиансът за расова справедливост.

Бекерт го зяпна:

— Какво те кара да зададеш такъв въпрос?

— Допускал съм някои грешки от прекомерна увереност, проявена прекалено рано. Спирах да задавам въпроси, понеже мислех, че разполагам с всички отговори.

— Това просто общ въпрос ли е, или имаш нещо конкретно наум?

— Тази сутрин ме посети Ким Стийл, вдовицата на Джон Стийл.

— И?

— Показа ми странно съобщение, изпратено на личния телефон на съпруга й в нощта на смъртта му. Записах си го… — Гърни вдигна телефона си и го плъзна по масата.

Бекерт прочете съобщението и се намръщи.

— Виждал ли си го, Шеридън?

— Дейв го обсъди с мен, преди да влезем.

Гърни си каза, че използването на истината по измамен начин е един от основните таланти на Клайн.

Комисарят предаде телефона на Търлок, който въпросително се вгледа в съобщението и след това върна устройството.

Шерифът заговори с мазен глас:

— Някой ще бъде ли така любезен да ме просвети?

Бекерт прочете на глас написаното на екрана с очевидно презрение за уличния сленг и съкращения в съобщението.

— Пази си гърба. Нощес е лесно копелдаците да ти изпържат з-ка и да топнат АРС.

— За какво е тая щуротия?

Без да обръща внимание на въпроса, комисарят изгледа продължително Гърни.

— Иззе ли телефона на Стийл?

— Не.

— Защо не?

— Госпожа Стийл не беше готова да го предаде, а аз не бях в положение да го изискам.

Бекерт наклони глава в размисъл.

— Защо е отнесла въпроса към теб?

— Спомена работата, която съм извършил по друг случай.

— Каква точно?

— Помогнах да се оневини жена, която корумпирано ченге беше обвинило в убийство.

— Какво общо има това в случая?

— Нямам представа.

— Наистина ли? Никаква?

— Твърдо съм решен да остана отворен за варианти.

Бекерт погледна детектива в очите:

— Този телефон ни трябва.

— Знам.

— Ще го предаде ли доброволно, или се налага да я изненадаме със заповед?

— Ще поговоря с нея. Ако успея да я убедя, това е по-добрият начин.

— Направи го. Междувременно Джуд ще се сдобие със заповед. В случай че ни потрябва.

Търлок, който пукаше пръсти и си оглеждаше кокалчетата, кимна.

— Добре — съгласи се Бекерт. — С това приключваме събранието. Ще повторя за последен път: спазването на процедурите са от решаващо значение. Липсата на ред поражда хаос, хаосът води до провал, а провалът не е приемлив. Всички комуникации трябва да минават през Джуд. Той ще е оста на колелото. Всичко тече през него и всичко изтича от него. Въпроси?

Нямаше.

Гърни си каза, че организацията е странна, обикновено централната роля се изпълняваше от главния следовател, в този случай — Марк Торес. Тонът на бюрократичната скованост също изглеждаше прекомерен. Но тази нужда за контрол очевидно идваше от личността на Бекерт, а Гърни не искаше да товари връзката си с него, като рови допълнително по темата. Поне засега.

14

Клайн и Гърни излязоха от сградата заедно, но не си казаха нищо, докато не стигнаха до колите. Прокурорът се огледа като човек, който се притеснява да не го чуят.

— Искам да сме наясно за едно, Дейвид. Не желая да мислиш, че не съм напълно искрен с теб. На събранието обясни, че не си могъл да поискаш от Ким Стийл телефона, понеже към този момент не си имал официална позиция в случая. Е, точно това е причината, поради която не можех да ти кажа, че е идвала при мен. Разбираш, че трябва да се пипа с кадифени ръкавици…

— Същата нужда те е спряла да кажеш и на Бекерт за телефона, така ли?

— Леко изчаквах с разкритието — най-вече от уважение към притесненията на Ким. Но нещата са свързани. Най-добрите намерения понякога създадат проблеми.

— Какви проблеми?

— Простият факт, че е имало забавяне. Ако стане известно, може да създаде впечатление, че споделям недоверието на Ким към управлението. Това е причината да се отнеса към проблема така, както направих — не от желание да те подведа. Между другото начинът, по който ти реши положението с телефона на събранието, беше идеален.

— Просто казах истината.

— Разбира се. И истината може да е много полезна. Колкото повече истина — в рамките на разумното, толкова по-добре… — по челото на прокурора бяха избили капки пот.

От първата им среща в началото на случая „Мелъри“ Гърни беше наясно, че в нрава на Клайн има два съвсем отделени пласта — лустрото на самоуверен политик с втренчен в целта поглед, а под него — уплашеното дребно човече. Това, което притесняваше детектива в момента, беше нарастващата видимост на страха у събеседника му.

Окръжният прокурор отново проучи паркинга и си погледна часовника.

— Изненада ли те нещо, което видя или чу на събранието?

— Вероятното въвличане на трети човек е интересно.

— Какво мислиш за това?

— Твърде рано е да се каже.

— Каква ще е следващата ти стъпка?

— Бих искал повече информация.

— Като например?

— Искаш ли да ти пратя списък?

— По-лесно е така… — прокурорът извади телефона си и натисна няколко икони. — Записвам те.

— Ще искам да видя доклада за инцидента; снимки от местопрестъплението; копие на видеоклипа, който току-що гледахме; балистичната експертиза; биографията на жертвата; криминалните досиета на Джордан и Тукър; всичко, което измъкнеш от Бекерт по отношение на информаторите му, и бих искал да знам какво стои зад очевидната му омраза към Джордан и Тукър.

Клайн изключи записващата функция на телефона си.

— На последното мога да ти отговоря веднага. Силата на Бекерт като служител на закона върви задно със страстта за поддържане на реда. В Тукър, Джордан и цялото АРС той вижда посредници на анархията. Дел Бекерт и АРС са като материя и антиматерия — огромна бомба, която ще гръмне всеки момент.

* * *

Когато потегли към дома си, Гърни умуваше върху два проблема. Първият беше очевидната нервност на Клайн. Тя предполагаше, че прокурорът не се доверява на отношението на управлението към случая — или на самия Бекерт. Детективът се запита дали източникът на това недоверие е залегнал по-дълбоко от онзи есемес. Вторият му проблем беше мотоциклетът, който от излизането от Уайт Ривър насам поддържаше постоянна дистанция от около сто метра след него.

Намали скоростта от сто и десет на деветдесет километра в час и забеляза, че и моторът направи същото.

Увеличи скоростта отново — със сходен резултат.

Няколко минути по-късно, когато подмина знак, обозначаващ място за отдих на километър пред тях, моторът ускори в лявата лента и бързо се изравни със субаруто. Мотористът, неразпознаваем под визьора на каската, протегна ръка — държеше златна детективска звезда — и посочи приближаващата рампа за отклонение.

Отбивката се оказа просто редица паркинг места пред малка тухлена сграда, в която се помещаваха две тоалетни. Беше отделена от шосето с редица разраснали се храсти. Щом моторът отби и спря на няколко места по-нататък, усамотението на мястото подкани Гърни да премести пистолета си — „Берета“, от жабката в джоба на якето си.

Когато мотористът слезе и свали каската, Гърни с изненада видя, че е Марк Торес.

— Съжалявам, ако си помислихте, че ви следя. Всъщност със съпругата ми живеем в тази посока — в Ларвейшън. На следващия изход.

— И?

— Исках да поговорим. Не съм сигурен дали е редно да говоря с вас пряко, имам предвид на четири очи. Не обичам да излизам от установените канали, при условие че всичко би трябвало да минава през заместник-комисар Търлок, но пък реших, че до известна степен ще е приемливо, тъй като сме се срещали и преди.

— Така ли?

— Вероятно не си спомняте, но присъствах на семинар, който изнесохте в академията преди няколко години, — по процедури, свързани с разследванията. Беше наистина изумително.

— Радвам се, че ви е харесал, но…

— Май по-добре да премина към същината… — Торес изглеждаше така, все едно самата мисъл му причинява физическа болка. — Проблемът е, че… имам определеното чувство, че със случай като този съм извън свои води.

Гърни изчака колона камиони да изреве по пътя от другата страна на храстите.

— В какъв смисъл?

— Току-що ме повишиха от патрулен в детектив — преди шест месеца. Да ме поставят на ръководен пост при такъв случай, с такъв голям залог… — Торес поклати глава. — Честно казано, малко ми е неудобно… — в гласа му се прокрадна намек за акцент.

— Заради отговорността или за нещо друго?

Торес се поколеба.

— Ами… аз съм отговорен следовател по случая, но и не съвсем. Очевидно Бекерт движи нещата. Като примерно тази версия с фокусирането върху Джордан и Тукър, все едно е сигурен, че те са виновни. Аз самият не виждам достатъчно доказателства за подобна увереност. Голяма грешка ли е да говоря пряко с вас за това?

— Зависи какво искате от мен.

— Може би просто вашия телефонен номер. Бих се радвал, ако имам възможност да обсъждам едно-друго с вас. Стига да е удобно.

Гърни не виждаше причина да откаже независимо от стриктното изискване на Бекерт за потока на информацията. Той сви рамене и даде на младия детектив номера на мобилния си телефон.

Торес му благодари и след това си тръгна, като го остави да умува върху срещата им. Като всичко друго в този случай, и тя му се струваше леко съмнителна. Почуди се дали тайнствеността, обкръжаваща молбата, се дължи на несигурността на Торес, на полицейската култура в Уайт Ривър или на нещо по-неприятно.

Размислите му бяха прекъснати от преминалите над него сенки на двойка лешояди, които обикаляха около буренясала нива в съседство с тоалетните. Беше интересно, помисли си той, че лешоядите, които се хранят с телата на мъртви животни и не нараняват нищо живо, се бяха превърнали в символ на хищници, които поглъщат беззащитните. Още едно доказателство, че обществото рядко се вълнува от истината.

Тези мисли на свой ред бяха прекъснати от звъна на телефона му.

Беше Хардуик.

— Гърни на телефона.

— Дявол го взел! Онова съобщение, което ми прати от телефона на Стийл? Може и да е било истинско предупреждение. Или нещо, което претендира да е такова. Или да е напълно различно нещо, мамка му. Знаеш ли от кого е било обаждането?

— Ще можем да се заемем с това, когато се сдобием с телефона от съпругата на Стийл. Но съм сигурен, че упражнението ще завърши в задънена улица и предплатена анонимна карта. Имаш ли нещо за Бекерт или Търлок?

— Малко повече отпреди. Поисках услуга от приятел от управлението в Ню Йорк с достъп до старите архиви на наборниците — оригиналните бланки с автобиографични данни, осигурени от кандидатите. Формулярите на Бекерт и Търлок разкриват много ранна връзка. И двамата са посещавали едно и също военно училище в окръг Бътрис, Вирджиния. Бекерт е постъпил година по-късно от Търлок, но училището е било малко и са тренирали заедно.

— Интересно.

— Интересна е и бележката в биографията на Търлок, която посочва, че в училище е имал проблеми със закона. След изслушване в съда за непълнолетни, делото е било прекратено. Обясненията на кандидата, подкрепени от заявлението на шерифа на Бътрис, се оказали достатъчни, за да бъде приета кандидатурата му. Това е всичко, което пише там.

Сенките на лешоядите преминаха отново над асфалта и се спуснаха през трънливата ливада.

— Хм, а Бекерт имал ли е проблеми в училище?

— Съмнявам се или поне нищо на хартия. Първи в класа всяка година. Чист като изворната вода в Бътрис.

— Хубаво би било да знаем за какво е загазил Търлок.

— Ще ни трябва много сериозна причина, за да убедим вирджински съдия да отвори запечатаното досие на малолетен, който е настоящ заместник полицейски комисар. А в момента нямаме такава причина.

— Бъди така любезен да намериш.

— За човек, който не иска да се забърква, ми звучиш дяволски забъркан.

Гърни изчака да мине поредната колона шумни камиони.

— Една малка странност сякаш води към друга, това е всичко.

— Като например?

— Като връзката на Клайн с Бекерт. Клайн го описва като бог на реда и закона. Дори ми сподели благоговейно как Бекерт бил женен за братовчедката на губернатора.

— Е?

— Защо тогава не се доверява на този стълб на справедливостта?

— Така ли мислиш?

— Мисля, че нещо в подхода на Бекерт към това убийство плаши Клайн.

— Мамка му! Какво става, според теб?

— Не знам. Дали няма общо с плановете на Бекерт да се кандидатира за главен прокурор?

Хардуик се изсмя саркастично.

— Какво е толкова забавното?

— Един слух, който дочух. Свързан е с най-новите сочни разкрития за начина, по който предишният главен прокурор е предал Богу дух и се е отправил към небесните селения от стая във вегаски хотел. Изглежда под сто и петдесетте кила сланини на мъртвото копеле се е намирала заклещена проститутка.

— Това има ли нещо общо с Бекерт?

— Овалва образа на предишния главен прокурор в лайната, което е плюс за Господин Закон и ред. Чисто нова метла да помете старата мръсотия…

Гърни се замисли за момент.

— Онзи ден ми каза, че първата съпруга на Бекерт е починала, след свръхдоза. Имаш ли нещо повече по въпроса?

— Не е имало същинско разследване, няма записи от случая. Какво, по дяволите, ще правиш с подобна информация?

— Нямам представа. Просто задавам въпроси.

Когато Гърни се прибра, откри жълтия бийтъл на Джералдин Миркъл, паркиран до лехата с аспержи. Отекващият женски смях го изведе на патиото.

Джералдин и Мадлин се превиваха със сълзи в очите. Накрая съпругата на детектива успя да се вземе в ръце и каза:

— Добре дошъл у дома, скъпи. Джери тъкмо ми описваше срещата с пациент…

— Звучи забавно.

— О, представа си нямаш! — увери домакина Джералдин с грейнало от веселие кръгло лице. — Трябва да тръгвам вече. Бъфърд направо откача, ако не си получи вечерята навреме… — тя се изправи изненадващо пъргаво за пълна жена и забърза към колата си. Докато се настаняваше на шофьорската седалка, подвикна: — Благодаря за чая, скъпа! — и с кикот изчезна по пътя.

Мадлин отвърна на изуменото изражение на Гърни с небрежно махване с ръка.

— Просто малко черен циничен хумор. Трудно е за обяснение. Трябва да си бил там… — тя избърса отново сълзите си и се покашля. — Мислех да вечеряме тук, на открито. Въздухът е божествен.

Гърни сви рамене:

— Нямам нищо против.

Мадлин се прибра в къщата и се върна след десетина минути с подложки за хранене, прибори и две големи купи, препълнени с любимата й салата със студени скариди, авокадо, домати, червена маруля и натрошено синьо сирене.

И двамата бяха гладни и почти не говореха, докато не приключиха с вечерята. Четирите кокошки бяха погълнати от непрестанното си хранене и кълвяха тревата по краищата на патиото.

— Бъфърд е котаракът на Джералдин — уточни Мадлин и остави вилицата.

— Помислих, че е съпругът й.

— Няма съпруг. Изглежда ми достатъчно щастлива и без мъж.

Гърни замълча и после се впусна в обобщение на случилото се през деня, включително срещата с Клайн на паркинга.

— Колкото повече ми обяснява колко открит и искрен е с мен, толкова по-малко му вярвам. Така че, предполагам, трябва да взема решение.

Мадлин не отговори, просто наклони глава и го изгледа недоверчиво.

— Смяташ ли, че участието ми е лоша идея? — попита детективът.

— Лоша идея ли? Лоша идея ли е да допуснеш да бъдеш въвлечен в разследване за убийство от човек, за когото смяташ, че те лъже? Да поставиш живота си в ръцете на някого, на когото не вярваш? Боже мили, Дейвид, на коя планета това би се сметнало за добра идея?

Поверяването на живота му в ръцете на Клайн беше прекомерно драматично описание на ситуацията, но тя беше права.

— Утрото е по-мъдро от вечерта. Ще помисля.

— Наистина ли?

— Наистина.

За себе си бе решен да продължи разследването, поне за известно време. Това, върху което възнамеряваше да умува до сутринта, бе връзката му с Клайн.

Мадлин го погледна изпитателно. След това събра купите и вилиците, и ги отнесе вътре.

Гърни извади телефона си и набра номера, който му бе дала Ким Стийл. Обаждането се прехвърли към гласова поща. Остави съобщение, че ще му е от полза да има подръка телефона на съпруга й заедно с дигиталната информация, която се съхранява в него. Постара се да не използва заповеден тон. Знаеше, че има най-голяма вероятност да получи съгласието на Ким, ако й даде възможност да откаже.

След това се облегна в стола, затвори очи и се постара да изтласка от главата си хаоса на деня. Но мислите му продължаваха да се връщат към необичайното разпределение на силите на събранието в Уайт Ривър. Бекерт очевидно стоеше начело, макар че на срещата трима с изборна длъжност го надминаваха по ранг — кметът, окръжният прокурор и слепият шериф.

Половин час по-късно детективът все още седеше на патиото и се опитваше да се отпусне под сладкия ароматен пролетен вятър. Чу Мадлин да излиза отново навън. Отвори очи и видя, че току-що е взела душ… косата й беше още влажна, а тя стоеше боса, само по гащички и тениска.

Усмихна му се.

— Помислих, че няма да е лошо да си легнем рано.

Това се оказа чудесно решение на проблема му.

* * *

На следващата сутрин се събуди стреснато. Сънуваше, че лежи на дъното на разкопките си, окован с черна верига за основите на стената. На ръба на изкопа стоеше слепец с тъмни очила и размахваше дълъг бял бастун. Шибаше злобно напред-назад и при всеки замах се чуваше пронизително пищене.

Когато Гърни се събуди в леглото до Мадлин, пищенето се превърна в звънене на телефона на нощното шкафче. Той грабна устройството и запримигва, за да проясни погледа си. На екрана бе изписано името на Шеридън Клайн.

Детективът се окашля и вдигна.

— Гърни на телефона.

Клайн направо писна в ухото му:

— Крайно време беше да вдигнеш!

Гърни погледна часовника на нощното шкафче. Показваше 7:34 сутринта.

— Случило ли се е нещо?

— Преди час на Дел Бекерт му се обади пасторът от най-голямата епископална църква на Уайт Ривър. Загрижен бил от изказването на Бекерт по новините на РАМ.

— Което ще рече?

— Счуло му се как Бекерт споменал, че Джордан и Тукър са убийците на полицая.

— И това разстроило пастора?

— Вбесило го.

— Защо?

— Защото по времето, когато бил убит Стийл, Марсел Джордан и Върджил Тукър случайно са били на среща с него в собствената му църква. Обсъждали вариантите да сложат край на насилието. Исусе! Затова си били тръгнали по-рано от демонстрацията. Което ще рече, че имат желязно алиби. Не са извършителите. Не биха могли да са. Освен ако сме склонни да приемем, че АРС дърпа конците на най-популярния бял пастор в Уайт Ривър.

— Добре. Те не са извършителите. Имат алиби. И какво от това?

— Какво от това ли? Какво от това?! Ами току-що са ги открили. Ето това.

— Открили са ги?

— Открили са ги. Мъртви.

— Какво?

— Чисто голи, вързани за катерушката на детската площадка в Уилард Парк, явно пребити до смърт. На проклетата детска площадка!

II. Третият участник

15

Докато чакаха Бекерт и Търлок, членовете на комисията за борба с извънредни ситуации се настаниха на същите места, които заемаха и предишния ден, но настроението в залата беше забележимо по-различно. Нямаше празни приказки, всъщност изобщо не говореха.

Гърни се двоумеше между обещанието да премисли работата си за Клайн и тази тектонична промяна в естеството на случая.

Дуейн Шакър беше затворил очи, но малките тикове, които танцуваха под клепачите му, отхвърляха всяка заблуда за покой. Гудсън Клуц стискаше здраво устни. Шеридън Клайн барабанеше лекичко с пръсти по масата. Марк Торес се мъчеше да подкара връзката на лаптопа си с екрана на стената над главата на шерифа. Гърни се изуми не толкова от неудобството на присъстващите, колкото от очевидното им нежелание да кажат и дума, преди Бекерт да представи своя възглед за случката.

Точно в 14:00 Бекерт и Търлок влязоха в залата и седнаха на местата си. Не личеше убийството на двамата заподозрени, погрешно набедени от комисаря за убийци на ченгето, да е оказало някакво влияние върху самоувереността му. Колкото до Търлок, той изглеждаше загрижен колкото парен чук.

Бекерт погледна към компютъра на Торес.

— Готов ли си вече?

— Да, сър — младият следовател чукна един клавиш и на екрана на стената се появи надпис Местопрестъпление Уилард Парк.

— Задръж секунда. Искам да кажа няколко думи за гледната точка. Днес по обед бях интервюиран за новините на РАМ. Точно преди камерата да започне да записва, журналистът ми каза: „Това ново развитие променя всичко, нали?“ Не беше въпрос. Беше предположение. Опасно предположение. При това невярно. Вместо да променя ситуацията, случилото се снощи в Уилард Парк просто стеснява фокуса.

Кметът се ококори. Шерифът се наведе напред, все едно не е чул добре. Бекерт продължи:

— Знаем от източника си, че в заговора за убийството на полицай Стийл най-вероятно са участвали трима индивиди. Двама от тези заговорници, Джордан и Тукър, са си осигурили алиби за момента на самия изстрел. Посланието, което трябва да отправим е, че фокусът на издирването се стеснява. А не че се променя. И още нещо, което е дори по-важно — при споменаването на Джордан и Тукър избягвайте думата „невинен“. Има много начини човек да е виновен за убийство. Дърпането на спусъка е само един от тях.

Шерифът облиза устни.

— Възхищавам се на подхода ти към думите, Дел.

Клайн видимо се притесни:

— Знаем ли нещо за този трети човек?

— Източникът ни работи по въпроса.

— А източникът готов ли е да застане на свидетелската скамейка, ако се стигне дотам?

— Едно по едно, Шеридън. Точно сега приоритетът ни е информацията. И поне за момента информацията от този източник се оказва чисто злато. Ако спомена за публично свидетелстване, всичко ще изчезне.

Клайн не изглеждаше изненадан от отговора.

— Още един съществен момент по повод случилото се в Уилард Парк — продължи Бекерт. — Важно е да се избягват обвинителни фрази. Нека се споразумеем отсега за правилното описание. Тези двама души са намерени мъртви, подробностите ще бъдат установени при аутопсията. Не се впускайте в обяснения, че са били пребити до смърт.

Кметът се намръщи и месестото му лице се насече от бръчки.

— Но ако точно така се е случило…

Бекерт търпеливо обясни:

— „Намерени мъртви“ е по-неутрално. „Пребити до смърт“ носи емоционален заряд, който би усложнил положението навън. Не можем да спрем медиите да използват този термин, но определено не трябва да ги насърчаваме.

Лицето на кмета продължаваше да изглежда озадачено и Бекерт допълни:

— Именно описанието на едно събитие е това, което общността възприема — образите и емоциите, предавани чрез думите. Не самото събитие. Думите са важни.

— За извъртане ли говориш?

Бекерт се намръщи:

— Този термин принизява важността. Това не е глазурата на тортата. Това е самата торта. Посланието е всичко. Това е политика, Дуейн. А политиката не е дребна работа.

Шакър кимна с разширяващата се усмивка на човек, видял светлина в тунела.

Бекерт се обърна към Торес.

— Добре, докладвай!

— Да, сър. В седем и десет сутринта в спешния център на 911 се получи обаждане от местен гражданин, който разхождал кучето си. Той съобщи за откриването на два трупа в Уилард Парк. Спешният център се свърза с полицейското управление на Уайт Ривър, изпратихме патрул на мястото. Първият пристигнал, извърши първоначалното снемане на показания от гражданина, проучи и потвърди фактите, обезопаси находката. И докладва на дежурния сержант, който се свърза със заместник-комисар Търлок, а той на свой ред ме повика. При пристигането говорих с криминолозите, със съдебния лекар и фотографа, който…

Клайн се намеси:

— Проверихте ли жертвите за признаци на живот?

— Да, сър, като част от първоначалния оглед. Когато пристигнаха допълнителни мобилни патрулни единици, използвах помощта им при ограждане на периметъра на местопрестъплението. Когато пристигна криминологът, назначих трима патрулни полицаи да му съдействат за претърсването на голям периметър. Поръчах на останалите патрулни екипи да пресекат автомобилния и пешеходен достъп до околността.

Кметът веднага се притесни:

— Колко голяма околност?

— Затворената зона обхваща към двеста декара, но търсенето на улики в момента е съсредоточено върху десетина.

— А медийните лешояди?

— За тях важи същото правило за забрана на достъпа, както за гражданите.

— Мразя тези копелета!

— Може да е трудно, но ги държим под контрол.

Това привлече вниманието на Гърни.

— Появили са се на мястото тази сутрин?

— Да, сър. Незабавно. Още докато ограждахме района с лепти.

— Първоначалното съобщение за инцидента по телефона ли беше направено, или по радиостанция?

— По телефона, сър.

— Интересно.

Бекерт спря поглед на Гърни за известно време, преди да се обърне към Торес.

— Да продължим с оценката на местопрестъплението.

— Да, сър. Ще бъде по-ясно, ако започна със снимките и видеото, което току-що получих от Пол Азиз.

Шерифът вдигна глава като хрътка, надушила плячка.

— Азиииз? Мислех, че с криминалните снимки се занимава Скоти Маклинтър.

— Точно така, сър, но той е получил контузия снощи на срещата на ветераните. В болница е.

— Каква контузия?

— Паднал по стълбите на път за тоалетната.

— Ха! Струва ми се, че хлапето е правило същия номер и преди. Посъветвай го занапред да пикае на паркинга. Кой е този Азиз?

— Един от диспечерите, който случайно е и професионален фотограф. Замествал е полицай Маклинтър веднъж. Чудесна се справя.

— Що за дяволско име е Азиз?

— Не съм сигурен, сър. Може би йорданско или сирийско.

— Егати чудото, а? Май страната ни се пълни все повече и повече с такъв тип хора.

Изпълненият с омраза тон на Клуц смути Гърни, по-тревожното обаче бе друго — вероятно точно това поведение е било ключовият елемент, довел до избирането му.

Торес стрелна шерифа с неприязън и се върна към презентацията.

— Пол ни осигури повече от нужното за целите на документиране на местопрестъплението. Видеото на възможните пътища за достъп и изход до местоположението на телата ще ни бъде особено полезно. То показва и визуалните ограничения на климатичните условия.

Клайн се намръщи.

— Какви ограничения?

— Мъгла. Започна около полунощ. Не се вдигна чак до около десет сутринта. Сами ще видите в началните кадри на клипа… — Торес чукна клавиш на компютъра и посочи монитора на стената.

В началото се виждаше единствено мъглата, безформена сива маса, която се движеше сякаш в забавен каданс покрай камерата. От мътния фон започнаха да се показват тъмните клони на съседните дървета от двете страни на екрана и стана очевидно, че операторът крачи по гъсто залесена пътека. На Гърни му се стори, че чува стъпки и звука от нечие дишане. Наведе се да се вслуша по-добре и се стресна от внезапен пронизителен писък.

— Боже мили! — възкликна Клайн. — Какво, по дяволите?!

— Косове — обясни Торес. — Пол е записал и аудио заедно с видеото.

— Проклети птици — намеси се шерифът. — Това е на криволичещата алейка, която стига до южния край на езерото, прав ли съм?

Кметът се намръщи.

— Откъде разбра?

— Сляп съм, не съм глух. Всъщност имам по-добър слух от човечето хора. Съпругата ми ме води на разходки по тази алея от време на време, понеже знае колко мразя крясъците на проклетите птици. Опитвам се да накарам Клифърд Мергенталър да ги изтреби, та дано постигнем покой и тишина. За служител от „Защита на животните“, хич не се напъва да ни защитава от тях. Безполезен е горе-долу колкото и проклетите птици, дето не вършат нищо друго, освен да пищят и да серат.

Кметът се наведе напред:

— Божичко, да не би да ги чуваш и как дрискат?

— Не ми трябва да ги чувам как го правят, за да знам, че го правят… Всяка жива твар сере. Някои тях — доста повече от други… — гротескното му наблюдение бе поднесено с отблъскващ тон.

Бекерт погледна към Торес.

— Да продължим нататък!

— Стигаме до мястото, където алеята излиза на полянката.

Писъците на птиците на аудиозаписа ставаха все по-настоятелни.

Камерата излезе от тъмния тунел на алеята и на екрана се разкри открито пространство, където мъглата бе изтъняла достатъчно и Гърни успя да различи ширналите се крайезерни тръстики и подобна на барака постройка. С приближаването на камерата разчете табелата на постройката, на която бяха изписани почасови цени за наем на каяци.

Пред обектива се стрелна нещо с форма на птица.

Постепенно се очертаха и призрачните силуети на детската площадка — висока пързалка, въртележка, наклонени опори на люлка и накрая — геометричните форми на катерушката.

Гърни затаи дъх в предчувствие на онова, което щеше да види всеки момент. Независимо колко често се бе натъквал на нея по време на кариерата си, насилствената смърт винаги го разтърсваше.

Сега не беше изключение.

Камерата плавно се приближи към предната част на катерушката и труповете на двете жертви постепенно се разкриха. Бяха вързани за пречките, изправени един до друг — на място ги държаха въжета, прекарани около краката, корема и шията. И двамата бяха афроамериканци. И двамата — чисто голи. И по двата трупа се виждаха очевидни следи от побой. Лицата им бяха подути, израженията — зловещи. Между краката на единия личеше купчинка, вероятно изпражнения.

— Боже всемогъщи! — промърмори Шакър.

Клайн разтегли устни от отвращение.

Търлок се взираше в екрана с ледено безразличие.

Бекерт се обърна към видимо прежълтелия Торес.

— В кого се намира този материал?

— Сър?

— Видеозаписът и всички снимки на труповете — в кого се намират оригиналните дигитални файлове?

— При мен са.

— В каква форма?

— Картите памет от апарата, използван от Пол.

— Той направи ли копия?

— Не мисля. Предупреди ме да не губя картите.

— Ако и един кадър изтече в интернет, ще се развихри расова война.

— Наясно съм за риска, сър.

— Ще се върнем на темата — обеща Бекерт. — А сега да пристъпим към подробностите.

— Ясно… — Торес си пое дълбоко дъх и продължи: — Първоначалното ни проучване на жертвите разкри livor mortis. И двете тела оставихме на място в очакване на съдебния лекар…

Шакър го прекъсна.

— Това същото ли е като rigor mortis?

— Не, сър. Rigor mortis представлява вкочаняване на мъртвите мускули, обикновено два или три часа след смъртта. Livor mortis — трупните петна, се получава по-рано. Става дума за стичането на кръвта в долните части на тялото, щом сърцето спре да бие. В този случай се наблюдаваше в краката на жертвите… — Полицаят чукна поредното копче няколко пъти, скролна бързо през поредица снимки и спря, когато на екрана се показа близък кадър на краката на жертвите от коленете надолу. Цветът на кожата беше тъмнокафяв с изключение на стъпалата, които бяха станали тъмнолилави. Бяха насинени при прасците и имаха охлузвания на глезените.

Изражението на Шакър подсказваше, че е получил повече информация, отколкото иска.

Торес продължи:

— След няколко минути ще се върнем към белезите по краката, които може да се окажат извънредно важни. Но първо да продължим в нормалния ред на огледа, като започнем от главата надолу.

Докато говореше, той извади снимките на двете жертви в двете половини на екрана и посочи многобройните контузии по лицето, торса и краката им. Говореше със свито гърло в очевидно усилие да овладее притеснението си, но подробностите в коментара му бяха достатъчно живописни да провокират реакцията на слепия шериф.

— Звучи ми, сякаш двете момчета са били пребити като кучета… — обяви той. „Безчувствен“ би било твърде меко определение за тона му.

Торес го погледна. Чукна един клавиш и извади последната двойка кадри на разделения екран — виждаха се стъпалата на жертвите, снимани отдолу и отблизо.

Клайн се наведе напред.

— Исусе, какво, да му се не види…

Търлок погледна към екрана с все тъй каменно изражение.

Бекерт се намръщи — облак, преминал над Маунт Ръшмор.

Кметът изглеждаше объркан и притеснен.

Прогорени дълбоко в петата на лявото стъпало на всяка жертва имаше по три главни букви, гротесков монограм, който напомни на Гърни за един стар уестърн и нажежените до червено букви в края на дамгата, които димят и съскат на хълбока на жребец.

РИС

16

Шерифът наруши стреснатата тишина.

— Защо, по дяволите, се смълчахте толкова?

Торес му описа снимката.

— Мамка му — промърмори Клуц.

Шакър огледа присъстващите.

— РИС? Какво, по дяволите, е това. Нечии инициали?

— Може и това да е — съгласи се Бекерт.

Гърни беше почти сигурен, че е нещо друго. Знаеше от личен опит, че инициалите, оставени на мястото на убийство, обикновено имат връзка с организация, за част от която се смята убиецът, или пък са абревиатура на титла, която си е дал.

— Това ми намирисва на Ку-клукс-клан — озъби се шерифът. — Ако това проклето чудо се окаже изцепка на някой бял расист, федералните ще ни налазят… Бая неприятна мисъл. Имаш ли някакви предположения, Дел?

— Сигурен съм, че можем да отложим намесата на ФБР за известно време. В крайна сметка това може да се окаже лично отмъщение, а не расово престъпление — труден аргумент, знам, но може да послужи за целите ни.

— Агитаторите на АРС ще се разпищят за федерална намеса.

— Без съмнение. За да запазим контрола над процеса, ще трябва, на първо място, да договорим правилното послание към обществеността. И, на второ, бързо да напреднем към арест. И двете цели са постижими, стига да се придържаме към процедурите, да управляваме внимателно комуникациите си и да избягваме глупави грешки.

Шакър нещастно промърмори:

— Просто се моля на Бога да не започнем да чуваме по телевизията, че Уайт Ривър си има ку-клукс-клановци, които търчат наоколо и трепят хора из обществените паркове. Членове на камарата, които зависят от туризма, ще…

Притесненото словоизлияние на кмета беше прекъснато от три силни почуквания на вратата на конферентната зала. Преди някой да реагира, тя се отвори, в залата влезе кльощавият съдебен лекар и метна дебелото си куфарче на стола до Клайн.

— Не обичам да закъснявам, господа, но през последните три дни имах повече аутопсии, отколкото през три нормални месеца.

Бекерт го помоли да продължи.

Трешър извади от куфарчето си лист, погледа го известно време и го прибра. Побутна очилата с рогови рамки по-нагоре на носа си и огледа групата около масата. Погледът му се задържа за секунда на Гърни, преди лекарят да се впусне в обобщение на находките си.

— И при двете жертви смъртта е настъпила от асфиксия в резултат на удушаване. Многобройните контузии по лицето, торса, ръцете и краката са типични за методично нанесени телесни повреди с помощта на поне два отделни, подобни на сопи инструмента.

— Нещо като бейзболни бухалки? — попита Торес.

— Едната вероятно е такава. Има и контузии, предизвикани от уред с приблизителния диаметър на полицейска палка.

— Значи — отбеляза Клайн, — имаме поне двама нападатели.

Трешър кимна:

— Разумно заключение.

Торес се смути:

— Казвате, че един от тях е използвал палка?

— Или подобен инструмент. Полицейските палки имат кръгли улеи в единия или и в двата края, за да подобрят захвата на този, който ги държи. В следите от удари в долната част на гърба на жертвите се забелязват шарки, типични за въпросните улеи.

Шерифът се обади:

— В днешно време всеки може да си ги купи по интернет. Така че се надявам да не приемаме непременно, че присъствието на палка намеква за извършител полицай.

Бекерт кимна:

— Мнозина с радост ще се хвърлят към подобно заключение, така че в съобщението за пресата е най-добре да се придържаме към термина „сопа“ вместо „палка“.

Трешър продължи:

— Интересно е, че контузиите показват изключително сходство в броя и местоположението на ударите и по двете тела.

Клайн примигна озадачено:

— Сходство ли?

— По време на кариерата си в спешното и като патолог съм оглеждал стотици жертви на нападения с телесни повреди. Подобни контузии като цяло са от случайно естество — ударите не са планирани по местоположение и сила.

Торес беше също толкова озадачен, колкото и Клайн.

— Какво намекваш?

— Тези удари не са нанесени под напора на разгорещени емоции, което е характерно за нападенията като цяло. Сходното разпределение по двете тела и сходната сила, с която са били нанесени, както и сходният им брой — двайсет и една отделни контузии по Тукър, двайсет и две по Джордан — подсказват методичен подход.

— Да, но с каква цел би могъл да е нанесен побоят?

— На вас ви плащат да го установите, господа. Аз просто наблюдавам и докладвам.

Клайн се поинтересува дали лекарят е забелязал други странности.

— Е, естествено изгарянията на стъпалата. Предполагам, че са направени със специално изработена дамга — например хоби инструмент за пирография. Необичаен сам по себе си елемент, дори без допълнителната особеност.

— Каква особеност?

— Прогорените букви имат идеално остри ръбове.

— Което какво ще рече?

— По време на допира до нагорещеното желязо стъпалата са останали напълно неподвижни.

Торес се обади:

— Видях следи от връзване на краката, което означава, че са били стегнати един за друг. Освен това единият от нападателите може да ги е държал неподвижни. Това би ли било достатъчно?

— Не съвсем. Допирът на нажежено желязо към чувствителния участък на стъпалото би довел до спазъм, който ще породи видимо размазване на ръба на отпечатъка.

— Това какво ще рече? Че жертвите са били в безсъзнание?

— Почти сигурно. Но черепните контузии не изглеждат достатъчни да предизвикат загуба на съзнание.

— Значи са били упоени?

— Да. До нулева физическа възприемчивост. Сериозна тема за размисъл.

Бекерт кимна замислено.

— Когато поумуваш по въпроса — затрудненията, които това предизвиква, възможните мотиви, какво ти хрумва?

— Въпросът преминава отвъд медицинските факти в областта на криминалните хипотези — вашата специалност, не моята. Желая ви късмет! — Докторът си взе куфарчето и се насочи към вратата. — Службата ми ще ви препрати първоначалния доклад от аутопсията по-късно следобед. Стандартните тестове за опиати бяха отрицателни. Алкохолните бяха над законовата граница за шофиране, но недостатъчни за анестезия. Пълните токсикологични изследвания ще бъдат готови след един-два дни.

След заминаването на Трешър, кметът се обади:

— Какво, по дяволите, намекваше той с тази история, че нанесеният побой не бил нормален?

Шерифът отговори пръв:

— Намекваше, че побоят е нанесен с висока степен на предварително планиране и цел.

— Каква цел?

— Стори ми се, че и той не е сигурен, а също и че има подробности, които не иска да сподели.

Бекерт се обърна към останалите:

— Нашият съдебен лекар има навика да нахълтва драматично, да разбърква тенджерата и да си излиза. Ние ще се придържаме към професионалните му заключения, ще ги оценяваме в светлината на останалите доказателства и ще оформяме собствени изводи — той се обърна към Торес: — Нека погледнем какво си открил на местопрестъплението!

Младият следовател натисна няколко клавиша на компютъра и възобнови описанието на снимките по реда на появяването им:

— Това са въжетата, използвани за връзване на жертвите към тръбите на катерушката. Запазихме възлите и разрезите на краищата за евентуално напасване, ако намерим други части от същото въже.

— Защо сте съхранили възлите? — попита Шакър.

— Те би трябвало да са пипани най-много, така че е най-вероятно по тях да са останали остъргани кожни клетки. — Торес премина на следващата снимка. — Намерихме тези следи от гуми, които приближават към катерушката и спират пред нея… и открихме сходни по една от алеите в съседните горски участъци. Криминолозите…

Клайн го прекъсна:

— Установихте ли какво е превозното средство?

— Смятаме, че е било голямо атеве, нещо с размери на „Кавазаки Мюл“. Криминолозите се стараят да проследят шарката на гумите и ширината им до конкретен модел и година на производство. Всъщност извадихме късмет с тези гуми. Недалеч от люлката са паднали бучки смачкана пръст — от онази, която е била заседнала в грайферите на гумите. И не изглежда присъща за тази част от парка.

Гърни се усмихна.

— Много добре, Марк. Вероятна връзка към основното местопрестъпление.

Кметът изглеждаше потресен.

— Какво основно местопрестъпление?

— Мястото, на което Джордан и Тукър са били упоени, съблечени, пребити и жигосани — обясни Гърни. — Тъй като това място ще е сцена на по-голямата част от извършеното насилие, ще е и най-обещаващо за намиране на физически улики… — той се обърна към Торес: — Ако бях на твое място, щях да накарам да анализират буците пръст. Може да има нещо специфично.

Шерифът се прокашля:

— Ако приемем, че не са конски лайна.

Торес примигна.

— Сър?

— По онези пътеки често яздят коне.

Главният следовател продължи:

— Намерихме няколко предмета в близката околност, които може да са свързани със случката. Човешки косми, лотариен билет, две цигарени угарки, батерия от фенерче, както и един особено интересен предмет — използван презерватив. Беше в тревистия район на около трийсет метра от труповете, отчасти закрит от редица храсти. Не изглежда да е престоял там дълго.

— И смятате, че който го е оставил, може да е бил свидетел? — попита Клайн.

— Има такава вероятност, сър. Пратихме го веднага в Олбъни. Може да получим съвпадение в Националната база за ДНК и да се сдобием с идентификация. Вярно, че е съмнително, но…

Бекерт кимна.

— Да имаш нещо друго да ни покажеш?

— Имаме сателитни снимки на областта, които идентифицират възможните подстъпи към мястото и маршрутите за изтегляне. Ако се съди по частично опадалите от дърветата листа, снимките вероятно са направени миналата година.

Всички кадри бяха центрирани върху катерушката. Първата снимка обхващаше непосредствения район на местопрестъплението — бараката за каяци под наем, тръстиката по брега на езерото, част от околните дървета. Торес посочи местоположението на следите от автомобилните гуми.

На следващите две снимки се виждаше по-голямата част от парка и от залесените участъци. На последната — целият парк, ограден от три страни от градски улици, а от четвъртата от просторна дива пустош, в която продължаваха някои от алеите.

На няколко километра навътре в пустошта се виждаше друго езеро. Множество малки полянки красяха брега му. Торес обясни, че езерото заедно със земята около него е собственост на Уайтривърското ловно стопанство, а на полянките са хижите, използвани от клубните членове.

— Предимно полицаи от Уайт Ривър, поне доколкото знам — допълни той. Погледна към Бекерт и Търлок за потвърждение, но и двамата не реагираха.

— Онзи тип с кучето, който е открил телата — обади се Клайн, — той откъде е дошъл?

Торес се изправи, отиде до екрана и проследи маршрута, като същевременно го описваше:

— Влязъл е в парка през входа от източната страна, пресякъл е основната алея, подминал е статуята на полковник Уилард и е тръгнал към езерото. Заради сутрешната мъгла е стигнал на петнайсетина метра от труповете, преди да осъзнае какво точно вижда. Още беше в истерия, когато пристигнахме.

Бекерт посочи екрана:

— Тази голяма поляна, която е пресякъл и която заема североизточната част от парка, това е мястото, където се състоя демонстрацията на АРС и беше застрелян полицай Стийл. Не смятам за съвпадение това, че Джордан и Тукър са екзекутирани в същия парк. Очевидно символично действие. Което подсилва важността на това да запазим контрол върху случая. Жизненоважно е всички нови улики, информация и слухове — всичко от значение за кое да е от трите убийства, да се докладва незабавно на Джуд или пряко на мен.

Очевидно доволен, че мълчанието означава съгласие, Бекерт продължи:

— Предвид тежестта на заниманието с две взривоопасни убийства и нуждата да се постигне бърз напредък и на двата фронта — разделям разследването на две. Детектив Торес, основната ви отговорност ще бъде стрелбата по Стийл. Тъй като главните ни заподозрени са извън играта, фокусът ви следва да се измести върху идентифицирането и намирането на третия участник — същинският стрелец.

Гърни остана изумен от инсинуацията в избраните от Бекерт думи — как това, че третият участник е „същинският“ стрелец, все пак подкрепяше твърдението, че Джордан и Тукър са замесени в покушението, макар и да не са дръпнали спусъка.

Комисарят продължи:

— Поради комплексните измерения на реакциите на обществеността, лично аз ще поема отговорност за разследването на убийствата на детската площадка. Материалите, докладът за случая, скиците на мястото и снимките трябва да ми бъдат предадени веднага щом приключим тук. Включително картите памет от апарата на Пол Азиз. Разбрахме ли се?

Торес изглеждаше озадачен от смяната на отговорността.

— Да, сър.

— Тогава това е всичко за момента. С изключение на едно… — Комисарят погледна към Гърни: — Телефонът. Съпругата на Стийл ще го предаде ли доброволно, или не?

— Ще видим. Оставих й съобщение.

— Имаш срок до утре сутринта. Дотогава или ще го е предала, или ще я посетим със заповед и ще го вземем. Въпроси? Не? Добре. Ще се срещнем тук утре по същото време.

Той сложи длани на масата, оттласна стола и се изправи решително — самото въплъщение на целеустремеността. Зад гърба му през прозореца се виждаше панорамата от каменни сгради и спирали бодлива тел, грейнали под следобедното слънце.

17

Когато Гърни излезе от полицейското управление на паркинга и се насочи към субаруто си, Клайн вече стоеше до колата и дърпаше нервно от цигарата си. Издиша бавно и отпусна ръка в широка дъга.

Детективът прогони връхлетялото го дежавю — обезпокояващ, изникнал отпреди десетилетия спомен за майка му. Изблиците й от нервно верижно пушене. Отчаяното търсене на спокойствие, което разкриваше кошмарна тревожност.

Щом забеляза приближаването на Гърни, Клайн дръпна за последно, хвърли фаса на земята и го стъпка, все едно е стършел, който току-що го е ужилил.

В краката му имаше куфарче. Той се пресегна и извади от него голям плик от плътна хартия.

— Всичко, което поиска вчера. Пълно копие от досието на Стийл. Докладите от инцидента и разпитите, снимки от местопрестъплението и скици, балистичната експертиза. Плюс историята на миналите арести на Джордан и Тукър и новото ти удостоверение — специален старши следовател, от кабинета на окръжния прокурор… — Той връчи плика на Гърни.

— Нещо за така наречения трети участник?

— Ако се знае кой е, Бекерт го пази в тайна.

— Като самоличността на информаторите си?

— Точно така — прокурорът извади нова цигара, припряно я запали и дръпна продължително, преди да попита: — И така… какви са наблюденията ти до момента?

— Струваш ми се прекалено напрегнат.

Клайн не каза нищо.

Гърни реши да го притисне още малко.

— Очевидното тълкуване на съобщението от телефона на Стийл е, че някой в управлението може да се възползва от хаоса по улиците, за да се отърве от него. Ако този някой се окаже Търлок или дори Бекерт…

— Исусе! — Прокурорът вдигна ръка. — Имаш ли някакви доказателства за това, което каза?

— Не. Но нямам и доказателства за участието на трети човек от АРС.

— Какво мислиш за двете нови убийства? Имаш ли някакви предположения?

— Само че може да не са това, което изглеждат.

— Какво те кара да мислиш така?

— Коментарите на Трешър за контузиите по труповете.

Клайн се разтревожи още повече:

— Ако не са това, което изглеждат, какво, по дяволите, са?

— Трябва ми време да помисля.

— Докато мислиш за Стийл?

— Предполагам.

— Е, кой случай ти е приоритет?

— Стрелбата по Стийл.

— Защо?

— Защото се е случила първа, а и е възможно детайлите по нея да обяснят странните аспекти на другите убийства.

Клайн се намръщи, докато премисляше казаното. След това посочи плика в ръката на Гърни.

— Осведоми ме, ако нещо по случая ти хване окото. Имаш личния ми номер. Звъни ми без значение на часа. Денем или нощем.

Далеч от депресиращата обстановка в Уайт Ривър, провинцията тънеше в пасторално безвремие, което демонстрираше прелестите на ранния май. Стада говеда от породата „Блек ангъс“ пасяха по хълмовете. Черната пръст на прясно изораните царевични ниви се редуваше с ливади с изумрудена трева и маргаритки. Почти без да обръща внимание на красотата наоколо, Гърни прекара пътуването към дома в размисъл върху странните факти и в двата случая. При все решението си да се фокусира върху снайперисткото покушение, се оказа трудно да не мисли за коментарите на Трешър за побоя и жигосването.

Когато стигна до тесния път, водещ към имота му на хълмовете, прехвърли вниманието си върху по-сериозен проблем. Беше казал на Мадлин, че ще премисли дали да задълбочи връзката си с Клайн, и изпитваше желание да вземе решение. От едната страна бяха все по-предизвикателната ситуация и необходимостта да се предотврати ескалация на насилието. Колкото и зловещо да звучеше, именно в този тип задачи детективът беше най-добър. От другата страна бе неудобството да работи за окръжния прокурор, което накланяше везните в обратна посока.

Гърни имаше чувството, че е заседнал в хватката на нерешителността. Наканеше ли се да заключи, че важността на случая натежава спрямо риска да се довери на Клайн, се намесваше споменът за въпроса на Мадлин: Боже мили, Дейвид, на коя планета това би се сметнало за добра идея?

Докато детективът паркираше пред старата фермерска къща, все още в двубой с дилемата, телефонът му звънна.

— Гърни на телефона.

— Благодаря, че вдигна. Марк Торес се обажда. Имаш ли свободна минутка?

— С какво мога да съм ти полезен?

— Обаждам се по повод на снимките, направени от Пол Азиз и Уилард Парк. Чудех се дали искаш да ги видиш.

— Снимките, които ни показа днес на събранието?

— Показах само онези, които смятах за най-важни. Пол направи над двеста кадъра. Преди да предам картите памет на комисар Бекерт, свалих всичко на лаптопа си.

— И искаш да попаднат у мен?

— Както знаеш, вече съм отстранен от случая „Джордан-Тукър“, за да се съсредоточа върху стрелбата по Стийл. Но прецених, че ти все още имаш интерес и към двата случая и снимките може да са ти полезни.

— Не смяташ ли, че Бекерт ще ги сподели с мен?

Торес се поколеба.

— Не мога да коментирам.

Гърни се почуди дали Торес не страда от същото недоверие спрямо хората от полицейския участък, което явно бе заразило и Клайн. Във всеки случай нямаше да навреди да хвърли едно око на снимките на Азиз.

— Как предпочиташ да ми ги предадеш?

— Чрез програма за споделяне на файлове. Веднага щом кача папката, ще ти изпратя линк.

Детективът реши, че тази дребна история със снимките е съвсем отделна от решението му по цялостното дело, благодари на Торес и каза, че ще чака имейла. Приключи обаждането, слезе от колата и влезе в къщата.

Според стария часовник с махало на кухненската стена тъкмо минаваше пет.

Гърни извика Мадлин по име. Не получи отговор. Знаеше, че днес не е на смяна в клиниката; ако я бяха извикали, щеше да му остави бележка на вратата.

Излезе отново навън и провери местата, на които обичаше да си намира работа — цветните лехи, аспержите, сглобяемата оранжерия, която бяха изградили в ранна пролет, за да изпреварят краткия сезон на растежа в централните части на щата.

Отново я извика. Заобиколи къщата и погледна през горното пасище към края на обграждащата го гора. Единствените живи твари пред очите му бяха далечните лешояди, които се издигаха с въздушните течения над хребета.

Реши да се върне вътре и да звънне на мобилния й. Но точно тогава я зърна да се изкачва от долното пасище откъм езерото. Забеляза нещо различно в походката й, в крачката й липсваше обичайният ентусиазъм. Когато се приближи, видя, че изражението й е почти мрачно. А след това Мадлин стигна до него и в очите й проличаха следи от скорошни сълзи.

— Какво има? — попита той.

Тя се озърна несигурно и накрая спря поглед върху двойката дървени столове, обърнати един към друг в средата на каменното патио.

— Може ли да поседнем малко тук?

— Разбира се. Случило ли се е нещо?

Когато седнаха, коленете им почти се докосваха, а тя затвори задълго очи, сякаш се опитваше да подреди мислите си.

— Мади? Какво е станало?

— Ким Стийл беше тук.

— Какво искаше?

— Донесе мобилния телефон на съпруга си.

— Оставила ти го е?

— Да.

Гърни изчака съпругата си да продължи, но тя не го стори.

— Посещението й е било… разстройващо?

— Да.

— Заради случилото се със съпруга й?

— Заради това какъв човек е бил той — Мадлин преглътна. — Бил е като теб.

— И си мислиш… че случилото се с него може да се случи и с мен?

— Да… — След малко тя продължи: — Описваше го като… точно така бих описала и теб. Вярвал е, че да си ченге е добра професия, начин да си полезен. Вярвал е, че най-важното е да си на страната на правото.

Дълго време двамата седяха и мълчаха.

— Има и нещо друго — продължи Мадлин и избърса сълзите си. — Изгубили са дете.

Сърцето на Гърни изстина.

— Бебе. В автомобилна катастрофа.

— Исусе!

— Това сме ние, Дейвид, преди двайсет години. Единствената разлика е, че ти си жив, а съпругът й не е.

Вгледан в очите на жена си, Гърни ясно видя как силата на разпознаването й в болката на другата жена само е подсилила вчерашната настоятелност.

— Не исках да се забъркваш в това дело, да се заплиташ с Шеридън Клайн. Но сега не мога да спра да си мисля, че ако същото бе сполетяло теб…

— Щеше да искаш някой да направи нещо.

— Да. Някой добър, честен и достатъчно решителен, за да стигне до дъното… — Мадлин замълча и добави прочувствено: — Да. Щях да го искам.

18

Промяната във възгледите на Мадлин оказа силен ефект върху Гърни. Новото й решение му се стори като знак за освобождение. Щом тя си изясни приоритетите, за него те също станаха ясни. Задачата му беше просто да разгадае убийството на съпруга на Ким Стийл.

Останалото — прикритите мотиви на Клайн да го привлече на служба, съмнителните политически връзки и амбиции на Дел Бекерт, потенциалната расова война в Уайт Ривър — бяха важни, но второстепенни въпроси. Щяха да се окажат от значение само ако помогнат да се обясни смъртта на Джон Стийл.

След вечеря Гърни се оттегли в кабинета си с досието, дадено му от Клайн на паркинга, и с телефона, който Ким бе оставила на Мадлин. Първото, което направи, след като провери хронологията на обажданията и есемесите в телефона и откри, че са били изтрити с изключение на последното предупреждение, беше да се обади на личния номер на окръжния прокурор. Клайн вдигна незабавно, задъхан от притеснение.

— Да?

— Телефонът на Стийл е в мен.

— Съпругата му ти го е дала?

— Да.

— А ти… намери ли нещо в него? Нещо съществено?

— Нищо, освен последното съобщение.

— Колко бързо можеш да донесеш телефона при мен?

Гърни се изуми от начина, по който Клайн оформи въпроса си, особено от натъртването на „мен“. Зачуди се дали искането му е толкова категорично, колкото бе прозвучало.

— Мога да го донеса на утрешното събрание. Бекерт ми се стори доста нетърпелив да го получи… — Когато събеседникът му запази мълчание, той продължи: — Или, тъй като времето е ключов фактор, можеш да изпратиш някой от хората си да го вземе от нас и да го закара направо в криминалната лаборатория в Олбъни. А междувременно ти да поискаш заповед за разпечатка на разговорите от мобилния оператор.

— Хм… значи… предлагаш в името на това да спестим време да прескочим полицията на Уайт Ривър и да отидем направо в щатската лаборатория?

Гърни за малко да се изсмее на глас. Инстинктът да си пази задника явно бе втора природа на Клайн и сега той даваше ясно да се разбере, че вариантът, който видимо предпочита, е предложение на следователя му.

— Би било разумен начин на действие — отвърна Гърни.

— Вероятно си прав. Предвид важността на времевия фактор. Добре. Утре точно в седем сутринта пред дома ти ще чака кола.

Разговорът потвърди съмненията на Гърни, че прокурорът се притеснява от Бекерт или някого другиго в отдела достатъчно, за да задържи телефона извън хватката им, докато не се сдобие със съвсем обективен запис на цялата информация, която би могла да се съдържа в него.

Насочи вниманието си към плика, извади папката по случая и разпръсна съдържанието й по бюрото. Видя стандартните документи: полицейски доклад, свидетелски показания, снимки и скици на местопрестъплението, първоначалните обобщения за постигнатия напредък, различни бележки и списъци със задачи — на пръв поглед нищо особено полезно, нито изненадващо. Имаше също и диск. Беше надписан „Видеозапис от камерите на РАМ, Уилард Парк, убийството на Стийл“. Гърни избута останалото съдържание на папката настрани и постави диска в лаптопа си.

Видеозаписът се оказа същият, който си спомняше от телевизора с големия екран от партито на Гелтър и от първото събрание на комисията за борба с извънредни ситуации. Вероятно сегментът бе извадка от по-дълъг запис, започваше около три минути преди изстрела и продължаваше около две минути след него. По време на прегледа Гърни отбеляза появата на червената лазерна точка на тила на Стийл и потвърди първоначалната си преценка, че тя предшества фаталния изстрел с малко над две минути. Точността, с която мерникът следваше движенията на Стийл, потвърди и впечатлението му, че пушката, с която е произведен изстрелът, е качена на триножник, вероятно такъв с механизъм за компенсиране на движението от рода на използваните във филмовата индустрия.

Изгледа записа три пъти. На третия забеляза странност, която не беше привлякла вниманието му преди това. Когато беше застрелян, Стийл се движеше към ново място на тротоара. Но в течение на почти двайсетте секунди преди това беше стоял неподвижен. Защо стрелецът бе подминал тази лесна възможност в замяна на по-рискованата движеща се мишена?

Продължи да преглежда съдържанието на папката, докато не стигна до компютърна разпечатка, надписана „Вероятно местоположение на стрелеца според параметрите на траекторията на куршума“. Разпечатката показваше тесен триъгълен конус, наложен върху карта на Уайт Ривър. Върхът на триъгълника достигаше мястото в края на парка, където беше застрелян Стийл. Конусът се разпростираше от тази точка на около половин километър навътре в центъра на града — разкриваше вероятната област, от която бе произведен изстрелът въз основа на изчислената траектория.

Макар че в досието нямаше показания за какво е използване диаграмата, за Гърни беше очевидно, че следващата стъпка би била да се стеснят възможностите, като се отиде на мястото, където е стоял Стийл в момента на изстрела, и с бинокъл да се огледа района, заключен в триъгълника на картата, за да се намерят чисти линии за стрелба от прозорци, покриви и открити пространства, които не са зад други постройки. Тъй като мишената е била видима за снайпериста, местоположението му следваше да е видимо от позицията на жертвата. Предприемането на тази проста стъпка драстично щеше да намали набелязания за претърсване район.

Хрумна му да се обади на Марк Торс и да се увери, че са работи в тази насока, но имаше усещането, че не трябва да се намесва. Местоположението на снайпериста вероятно скоро щеше да бъде разкрито и предадено на екип криминолози с фотоапарати, прахосмукачки, пликчета за улики и комплекти за снемане на отпечатъци. Междувременно детективът разполагаше с предостатъчно неща за вършене, които не включваха настъпване на други хора по мазолите.

Точно в момента по-продуктивен би могъл да се окаже един разговор с Ким Стийл на четири очи. По време на посещението й през деня тя бе оставила на Мадлин адреса, електронната поща и телефонния си номер.

Гърни вдигна телефона и набра номера на Ким.

— Да? — гласът й беше тежък като олово.

— Ким, Дейв Гърни се обажда.

— Да?

— Имам събрание в Уайт Ривър утре. Питах се дали е удобно да спра по път и да поговорим.

— Утре ли?

— Ще е по някое време сутринта. Удобно ли е?

— Да, разбира се. Вкъщи съм.

Детективът се зачуди дали безизразните отговори са резултат от изтощението на скръбта, или от притъпяващо емоциите лекарство.

— Благодаря, Ким. Ще се видим утре сутринта.

* * *

Тази нощ, за първи път от над година, сънува съня — смразяващо, несвързано повторение на инцидента, в който загина четиригодишният му син.

На път за детската площадка в слънчев ден.

Дани върви пред него.

Преследва гълъб по тротоара.

Самият Гърни е потънал в размисъл за съвсем други неща.

Умува върху обрат в случая с убийството, по който работи.

Разсейва го неочаквана идея, възможно решение.

Гълъбът слиза от тротоара и тръгва по платното.

Дани следва птицата.

Разтърсващ, спиращ пулса трясък.

Телцето на Дани излита във въздуха, пада на асфалта, търкаля се.

Търкаля се.

Червеното беемве ускорява.

Със свирещи гуми завива зад ъгъла.

Изчезва.

Гърни се събуди в агонията на скръбта. Обгръщаше го сивият предутринен здрач. Мадлин го държеше за ръката. Знаеше за съня. Той периодично се връщаше вече близо двайсет години.

Когато витаещите образи се разсеяха и най-лошата вълна на болката отмина, детективът стана, взе си душ и се облече.

В седем сутринта човекът на Клайн пристигна точно по план, взе телефона на Стийл и си тръгна, без да каже и дума.

В 7:45 Джералдин Миркъл дойде да вземе Мадлин, бе един от дните, в който са заедно на смяна в клиниката.

В 8:30 Гърни тръгна за срещата с Ким Стийл.

Джипиесът го насочи по междущатската магистрала до изхода за Ларвейшън и Бадминтън, оттам по Фишърс Роуд на север към Анджайна. Няколко километра по-нататък го отклони към Драй Брук Лейн — насипан с чакъл път, който се усукваше в поредица завои през стара широколистна гора. На алея, отбелязана с яркобоядисана пощенска кутия, джипиесът обяви, че Гърни е стигнал до целта. Алеята го отведе до полянка, в средата на която се издигаше малка къща, обкръжена от цветни лехи и буйна пролетна трева. Близо до дърветата стърчеше червен хамбар с метален покрив. До къщата беше паркирана малката бяла кола на Ким Стийл и детективът спря до нея.

Почука на вратата и зачака. Почука пак. След третия опит заобиколи до задната врата — със същия резултат. Докато умуваше какво да направи, погледна през задната ливада към хамбара и забеляза до вратата му голяма косачка със седалка.

Точно когато Гърни тръгна през ливадата, от хамбара излезе Ким Стийл, натоварена с голяма червена туба за бензин. Пренесе я до косачката и докато отваряше резервоара, видя детектива. Проследи приближаването му, след това се върна към задачата си, вдигна тубата и се пребори да натика чучура й в резервоара. Заговори, без да вдига поглед:

— Има доста неща за вършене.

— Може ли да помогна?

Ким все едно не чу предложението. Не изглеждаше много по-добре, отколкото при предишната им среща. Носеше същата риза, но вече правилно закопчана. Косата й беше по-сресана и лъскава.

— Извикаха го в почивния му ден — обясни, като се опитваше да балансира голямата туба над резервоара. — Тъкмо се канеше да окоси тази ливада. Казваше, че е важно да се коси поне веднъж седмично. Иначе тревата ще задръсти косачката. А щом се задръсти…

— Нека ви помогна! — Гърни посегна към тубата.

— Не! Това е моя задача.

— Добре — той спря. — Казвате, че са го извикали?

Ким Стийл кимна.

— Заради демонстрацията?

— Викаха ги всички.

— А той спомена ли кой от отдела му се е обадил?

Ким поклати глава.

— Спомняте ли си същия ден да е имал и други обаждания?

— Денят, в който беше убит?! — Не беше въпрос, по-скоро гневно избухване.

Гърни пак замълча.

— Знам, че е ужасно да се мисли за това…

Ким прекъсна детектива:

— Само за това мисля. За нищо друго не мога да мисля. Питайте каквото искате.

Той кимна.

— Просто се чудех дали същия ден Джон не е имал и други обаждания освен съобщението, което намерихте в телефона му.

— Мамка му!

Резервоарът на косачката преливаше. Ким дръпна тубата и я изтърва на земята. Изглеждаше готова да се разплаче.

Дребният инцидент трогна Гърни така, че му беше трудно да намери думи.

Силният мирис на бензин изпълни неподвижния въздух.

— Това с преливането постоянно ми се случва — неловко увери той.

Ким не отговори.

— Може ли да окося ливадата вместо вас?

— Какво?

— Вкъщи кося предимно аз. Харесва ми. Ще ви остане едно задължение за вършене по-малко. С удоволствие ще го направя!

Ким погледна детектива и запримигва, за да прогони сълзите.

— Много мило от ваша страна. Но трябва сама да се справя с всички задължения.

Помежду им се възцари мълчание.

— Приятелите на Джон от управлението идвали ли са да ви видят? — попита Гърни.

— Неколцина наминаха. Отпратих ги.

— Не ги искате тук, така ли?

— Не мога да понеса дори да ги гледам, докато не разбера какво се е случило.

— Не вярвате на никого в управлението?

— Не. Само на Рик Лумис.

— Той по-различен ли е от останалите?

— Рик и Джон бяха приятели. Съюзници.

— Съюзници ще рече, че са имали врагове.

— Да. Имаха.

— Знаете ли имената на враговете им?

— Боже, колко ми се ще да ги знаех! Но Джон умееше да оставя на прага грозните подробности от работата си. Според мен смяташе, че прави живота ми по-лесен, като таи всичко в себе си.

— А знаете ли дали Рик Лумис е споделял подозренията на съпруга ви за онова, което се случва в управлението?

— Така мисля.

— Той помагаше ли му да прегледат старите случаи?

— Работеха заедно върху нещо. Знам, че звуча безнадеждно неясно… — Ким въздъхна, вдигна капачката на тубата и я завинти на мястото й. — Ако искате да влезете, ще направя кафе.

— С удоволствие бих пийнал една чаша. И искам да науча повече за съпруга ви — всичко, което пожелаете да споделите. Ще ми се да разбера какъв е бил…

Веднага щом го каза, Гърни забеляза в очите на вдовицата отзвука от използваното минало време — бил. Прииска му се да бе потърсил по-подходящ израз.

Ким кимна, избърса ръце в джинсите си и го поведе през ливадата към къщата.

Задната врата водеше към тесен коридор и определено често използвана кухня. На пода до мивката се въргаляше счупена чиния. Военното яке, което жената бе носила по време на посещението си в къщата на Гърни, беше преметнато през облегалката на един от столовете. Масата беше затрупана с безредна купчина хартия. Ким се огледа объркано.

— Не осъзнавах… какъв хаос. Нека просто… — и замлъкна.

Събра хартията и я отнесе в съседната стая. Върна се, взе якето и отнесе и него. Изглежда не забелязваше счупената чиния. Посочи един от столовете и Гърни седна. Вдовицата разсеяно изпълни ритуала по зареждане на кафемашината.

Докато се свари кафето, тя постоя, загледана през прозореца. Когато стана готово, наля една чаша и я донесе на масата.

Седна срещу Гърни и се усмихна по начин, който му се стори непоносимо тъжен.

— Какво искате да знаете за Джон?

— Какво беше важно за него. Амбициите му. Как е попаднал в участъка в Уайт Ривър. Кога е започнал да се чувства неудобно тук. Всякакви намеци за проблеми — преди есемеса, които може да са свързани със случилото се.

Ким го изгледа продължително и замислено.

— Интересни въпроси.

— В какъв смисъл?

— Нямат нищо общо с теорията на полицейското управление, че нападението е било политически акт на черните радикали.

Гърни се усмихна на вниманието на вдовицата към детайла.

— Теорията им се разглежда от техните хора. Няма смисъл да се върви по същия път.

— Имате предвид по същата задънена улица?

— Твърде рано е да се каже — той отпи от кафето. — Разкажете ми за Джон.

— Той беше най-милият и най-умният съпруг на света. Срещнахме се в колежа. В Итака. Джон следваше психология. Много сериозен. Много хубав. Оженихме се веднага след завършването. Той беше взел щатския полицейски изпит и няколко месеца по-късно влезе в академията. По това време вече бях бременна. Всичко като че ли вървеше добре. Завърши пръв в класа си. Животът беше съвършен. После, месец след раждането на детето ни, имаше автомобилна катастрофа. Тя не оцеля… — Ким млъкна, прехапа долната си устна и се надигна от стола. Изправи гръб, преди да продължи. — Джон прекара следващите три години като щатски рейнджър. В свободното си време взе докторантура по криминология. Горе-долу по това време наеха Дел Бекерт да разчисти полицейското управление в Уайт Ривър. Голямо впечатление направи — изгони много хора с обвинения в корупция, докара свежа кръв… — Вдовицата се поколеба. После продължи тъжно, може би дори горчиво. — Образът, който Бекерт създаваше — измитане на мръсотията, прочистване на управлението… Мисля, че това предизвика Джон. Така че той се премести от Ню Йорк в предполагаемо прекрасното ново полицейско управление в Уайт Ривър.

— Кога осъзна, че може да не е толкова съвършено, колкото си е въобразявал?

— Беше постепенно. Отношението му към работата се промени. Помня как помрачня преди година, след убийството на Лакстън Джоунс. След това… у него се появи напрежение, каквото преди не съществуваше.

— А напоследък?

— Влошаваше се.

Гърни отново отпи от кафето.

— Казахте, че има диплома по психология и криминология?

Ким кимна и почти се усмихна:

— Да. Харесваше работата си и обичаше да учи свързани с нея неща. Всъщност тъкмо беше започнал да посещава лекции по право.

Гърни се поколеба.

— Бил е обикновен патрулен полицай, нали?

В погледа на Ким заблестя бойна искрица.

— Имате предвид просто обикновен патрулен полицай, а? Питате защо не се е напъвал за повишение?

Той сви рамене.

— Повечето полицаи, които познавам и са се стремили да вземат дипломи…

Тя го прекъсна:

— Старали са се да се образоват заради амбиции в кариерата? Истината е, че Джон има… имаше… страхотна амбиция. Но не за повишения. Искаше да бъде на улицата. Към това се стремеше. Дипломите и цялото четене… правеше го, за да е възможно най-добър в работата си. Амбициите му бяха да води честен, полезен и позитивен живот. Това беше всичко, което… — Вдовицата наведе глава и се разрида. След няколко минути, когато поредната вълна от скръб се изчерпи, седна по-изправена в стола и избърса очите си. — Имате ли други въпроси?

— Знаете ли някога да е получавал заплахи или намеци за проблеми, като изключим текстовото съобщение?

Ким поклати глава.

— Ако нещо ви хрумне…

— Ще се обадя. Обещавам.

— Добре. И последно. Смятате ли, че Рик Лумис ще се съгласи да говори с мен?

— Сигурна съм, че ще говори. Но ако питате в смисъл колко откровен ще бъде за онова, върху което работеха двамата с Джон, нямам представа.

— А имате ли желание да му се обадите, да му кажете кой съм и че бих се радвал да се видя с него?

Ким наклони глава с интерес:

— Искате да му кажа, че трябва да ви има доверие?

— Просто му кажете каквото прецените. Зависи изцяло от вас.

Гърни посрещна погледа й и за момент имаше същото чувство, което го сполиташе и с Мадлин — че надзърта право в душата му.

— Да — съгласи се Ким. — Ще го направя.

19

Към края на посещението при Ким Стийл вибрацията на телефона осведоми Гърни за обаждане. Пропусна го, за да не прекъсва емоционалния поток на разговора им.

Сега, на връщане към магистралата, спря на затревения банкет на Фишърс Роуд и изслуша съобщението. Беше от Шеридън Клайн. Не си даде труд да се представя — надутият му леко носов глас беше достатъчен да го познаят.

„Надявам се скоро да получиш съобщението. Имаме промяна в графика. Събранието току-що беше преместено за дванайсет. Голям пробив. Точно по обед. Бъди там!“

Гърни си погледна часовника — 11:04.

Прецени, че ако няма движение, може да стигне до Уайт Ривър в единайсет и половина. При все предишното си решение да избягва конфликта с полицейското управление, като стои далеч от местопрестъплението, все пак се изкушаваше поне да мине оттам с колата — да добие чувство за мястото, което бе видял на видеото.

Както се очакваше, нямаше движение. Беше само 11:29, когато слезе от магистралата. Изходната рампа за Уайт Ривър водеше до шосе, което се спускаше от зелените гори и ливади към област на сътворен от човешка ръка упадък. Гърни мина покрай големите ръждиви конвейери на затворилата каменоломна „Хендсъм Брадърс“ и влезе в самия град, където смрадта на дим и пепел започна да се усеща в колата.

От картата на Уайт Ривър детективът помнеше как са разположени основните улици на града и лесно стигна до булеварда към „Гринтън“, прозорците на сградите от двете му страни бяха покрити със заковани дъски, а пътят водеше директно до Уилард Парк.

Гърни зави по улицата, която минава край парка, и скоро стигна до барикада от жълти прегради, на всяка от които имаше предупреждение: „Не преминавай“.

Остави колата си там и мина между преградите. Продължи пеша към кръглия участък, по-агресивно ограден с двойно заграждение от жълта полицейска лента. Забранената зона обхващаше края на поляната, където се бе провела демонстрацията, огромен бор, чиито най-долни клони бяха на поне пет-шест метра над земята, и част от тротоара. На тротоара имаше голямо червеникавокафяво петно с неправилна форма.

Гърни беше сигурен, че криминолозите отдавна са приключили със събирането на доказателства и присъствието му не носи опасност за унищожаване на уликите. Въпреки това, когато влезе в оградения участък, запристъпва внимателно около петното в знак на уважение. Огледа старателно дървото и забеляза останките от канала, прорязан от куршума, забил се в относително меката борова дървесина. Част от канала бе разцепена, за да се извади куршумът.

Гърни измъкна химикалката от джоба на ризата си и я постави в дупката. Химикалката, изравнена с канала на куршума, се превръщаше в приблизителен показалец за източника на изстрела. Веднага стана ясно, че съвпада с проекцията на траекторията в картата от досието. Загледан в указаната посока, детективът констатира, че вероятните местоположения са ограничени до горните етажи на три или четири блока.

Насочи се към барикадата, където бе паркирал, с надежда да намери бинокъла, който понякога държеше в жабката. Тази цел обаче остана на второ място, когато видя пред същата барикада да спира полицейска кола. Полицаят, който излезе отвътре, изглеждаше изморен като в края на дежурство. След като погледна към субаруто, вероятно в търсене на признаци на официален статут, насочи вниманието си към Гърни..

— Как сте днес, господине? — Ако въпросът имаше за цел да звучи дружелюбно, не постигна целта си.

— Аз съм добре. А вие?

Погледът на ченгето се втвърди, сякаш отговорът на Гърни беше предизвикателство.

— Наясно ли сте, че сте в забранена зона?

— По работа съм. Следователски отдел, службата на окръжния прокурор.

— Така ли?

Детективът не коментира.

— Не съм ви виждал досега. Искате ли да ми покажете някакъв документ?

Гърни извади портфейла си и показа документите, които бе получил от Клайн.

Полицаят ги прегледа със скептична гримаса.

— Окръжната прокуратура, а? Познавате ли Джими Крендъл?

— Единственият, когото познавам там, е Шеридън Клайн.

Ченгето замислено смукна през зъби.

— Е, проблемът е, че това е забранен район, така че трябва да ви помоля да си тръгнете.

— Забраната се отнася и за следователите на окръжния прокурор, така ли?

— КДПРИ важи за всички.

— Какво е КДПРИ?

— Контрол на достъпа на първичната разследваща институция.

— Интересен акроним. Местно изобретение ли е?

Ченгето започна да почервенява от шията нагоре.

— Не водим дискусия. Имаме процедура и тя изисква да напуснете. Ако пожелае, вашият окръжен прокурор може да се оплаче на моя началник по всяко време. Ако искате да ни влезете в периметъра, първо вземете разрешение. А сега си преместете колата, преди да накарам да я вдигнат!

Зачервен и с присвити очи, полицаят проследи как Гърни обръща колата и тръгва обратно към центъра на Уайт Ривър.

Пет минути по-късно детективът се озова пред унилото безцветно полицейско управление и паркира до големия черен джип на Клайн. Докато слизаше от колата, телефонът му звънна. Номерът беше скрит.

— Гърни на телефона.

— Обажда се Рик Лумис. Ким Стийл каза, че искате да поговорим. Даде ми номера ви… — гласът отсреща беше млад и сериозен, с осезаем акцент от централните щати.

— Тя обясни ли ви кой съм и каква точно е ролята ми в случая?

— Да, обясни ми.

— И вие желаете да обсъдим… събитията… които двамата с Джон сте проучвали?

— До известна степен. Но не по телефона.

— Ясно. Колко скоро е възможно да се видим?

— Днес почивам, но трябва да се погрижа за някои неща. Да подготвя градината за садене. Какво ще кажете за три и половина в закусвалнята „Лъки Ларвейшън“? В Анджайна е. На старото кръстовище на шосе 10.

— Ще го намеря.

— Добре. Ще се видим в три и половина.

— Рик, само още нещо. Има ли някой друг, с когото би трябвало да поговоря… за ситуацията?

Полицаят се поколеба.

— Може би. Но първо ще се обадя тук-там.

— Добре. Благодаря.

Гърни пъхна телефона обратно в джоба си и влезе в управлението.

Зае обичайното си място на дългата маса в мрачната конферентна зала. Заслуша се в непрестанното бръмчене от тръбите на флуоресцентното осветление — звук толкова привичен в стария му нюйоркски участък, че за момент се почувства отново там.

Клайн му кимна. Миг по-късно Торес влезе в залата с лаптопа си — напрегнат, но целеустремен. В края на масата шериф Клуц шаваше с пръсти, все едно дирижира миниатюрен оркестър. Изражението в суровия поглед на Бекерт не подлежеше на разгадаване.

Две места останаха празни — на Джуд Търлок и на Дуейн Шакър.

Шерифът облиза и бездруго влажните си устни.

— Трябва да е време да започваме.

— Липсват кметът и заместник-комисарят — уточни Клайн.

— Днес старият Шакс е в „Ротари“ — обясни шерифът. — Безплатен обяд и възможност да поговори за важността на преизбирането си. Още ли чакаме Джуд?

— Ще го чуем след малко — отвърна Бекерт. Погледна телефона на масата и съвсем лекичко го премести. — Дванайсет мина. Да започваме. Детектив Торес, разкажете ни какво става със стрелбата по Стийл — какъв напредък е постигнат и какво да очакваме.

Торес се поизправи малко в стола си.

— Да, сър. След последната ни среща се сдобихме със сериозни физически и видеодоказателства. Намерихме и проучихме апартамента, от който е стреляно. Там открихме остатъци от барутни налепи заедно с гилза, съвпадаща с куршума, изваден от дървото в Уилард Парк. Имаме отлични отпечатъци, но няколко предмета, включително гилзата, плюс вероятни ДНК остатъци по други предмети. Дори…

Клуц се намеси:

— Какви остатъци?

— Мукозни налепи с капка кръв в кърпичка, лепенка с кръв по нея и няколко косъма с достатъчно фоликулен материал за анализ.

— Всичко това?

— Намерихме дори триножника, използван за стабилизиране на пушката. Открихме го в реката при Гринтън Бридж и на него също има ясни отпечатъци. Освен това разполагаме с видеозапис на кола, която приближава мястото на стрелбата, паркира зад сградата малко преди да бъде стреляно и си тръгва веднага след това. Разполагаме и с допълнителен запис на същата кола, която тръгва към моста и после се връща. Макар че уличното осветление не е добро, успяхме да увеличим и да разчетем номера.

— С други думи разполагаме с идентификация на стрелеца?

— Разполагаме с идентификация на колата, черна „Тойота Корола“ от 2007-а, и име и адрес на регистрацията — Девалон, Джоунс, Саймън Стрийт 34 в „Гринтън“.

Клайн се наведе напред:

— Да е свързан с Лакстън Джоунс, който загина преди година?

— Брат му. Девалон беше един от основателите на Алианса за расова справедливост — заедно с Джордан, Тукър и Блейз Лавли Джаксън.

Клайн се ухили:

— Това придвижва разследването в окуражителна посока. Арестувахме ли вече този Девалон?

— Това е проблемът, сър. Той е в затвора от месец — в „Данемора“ е, излежава присъда от три до пет години за тежки телесни повреди. Счупил черепа на охранител в индианско казино на север.

Усмивката на Клайн угасна.

— Значи колата му е била използвана от някой друг. Може би член на АРС? Предполагам, че проверявате.

— Заели сме се с това.

Бекерт се обърна към шерифа:

— Гудсън, ако този Девалон Джоунс е дал колата си, някой от по-склонните ти към сътрудничество гости в затвора би могъл да знае нещо по въпроса. Междувременно ще се обадя на директора в „Данемора“ и ще проверя дали Джоунс може да бъде убеден самостоятелно да се раздели с информацията.

Клуц пак облиза устни, преди да заговори:

— Може да се намери кой да обясни на Девалон, че след като регистрацията е на негово име, това го прави предполагаем снабдител на стрелеца и съучастник в убийството на полицай. Така че има възможност да използва свободната воля, с която създателят го е дарил, и да ни каже името… или ще му изпържим задника… — той пак размърда пръсти, съвсем лекичко, под съпровода на въображаема музика.

Бекерт се обърна към Торес, който недоволно се взираше в Клуц.

— Нали каза, че имаме записи с колата, която приближава мястото на стрелбата и го напуска. Можеш ли да ни ги покажеш сега?

Беше нареждане, не въпрос.

Торес се съсредоточи отново в лаптопа си, цъкна на няколко икони и мониторът на стената показа западнала и зле осветена улица с натрупани по тротоарите чували с боклук. Появи се кола, която мина през полезрението на камерата и изчезна на следващото кръстовище.

— Това е Гирдър Стрийт — поясни Торес. — Записът е от охранителна камера пред бюро за осребряване на чекове. Съкратили сме го до няколко ключови момента… гледайте следващата кола!

В кадър влезе малък тъмен седан. Точно преди да стигне до кръстовището, той зави към нещо като паркинг или уличка зад един от жилищните блокове.

— Това е сградата, откъдето е дошъл изстрелът. Уличката води към заден вход. Според часа, отбелязан на записа, колата е пристигнала двайсет и две минути, преди да бъде произведен изстрелът. Сега прескачаме с двайсет и шест минути напред, точно четири минути след покушението и… ето… виждате появата на колата… завива… отива до кръстовището… и тръгва надясно по Бридж Стрийт.

На екрана се показа по-широка, но също толкова западнала улица с магазини със спуснати метални ролетки от двете страни.

— Този запис е от улична камера, монтирана на светофара на кръстовището… — Торес погледна към Гърни: — Програма за предотвратяване на престъпността чрез надзор. Тази инициатива… — Той прекъсна обяснението си и посочи екрана: — Ето… там… Това е нашето превозно средство, което кара на запад по Бридж Стрийт. Вижте… сега… преминава край знака „Мостът е затворен“ и продължава нататък.

Клайн попита дали този път води другаде освен към самия мост.

— Не, сър. Само до моста.

— Възможно ли е да се кара по него?

— Да, просто като се преместят конусите, които препречват пътя. И те наистина са били преместени.

— А какво има от другата страна? Възможно ли колата да е минала по моста, за да стигне някъде другаде?

— Степента на разрушение би попречила. Преценихме, че най-вероятната причина да се стигне до този участък по това време на нощта ще е, за да се изхвърли нещо в реката. И се оказахме прави. Именно там намерихме триножника, използван за стабилизиране на пушката…. — Торес посочи към екрана: — Ето… същата кола… се връща от моста.

Усмивката на Клайн засия отново.

— Добра работа, детектив!

Гърни наклони глава с любопитство.

— Марк, откъде знаеш как е използван триножникът?

— Доказателството е на снимките, които сме направили в апартамента, използван от стрелеца — той чукна няколко клавиша и на екрана се появи кадър на апартаментска врата с шпионка на нея. Номерът на апартамента — 5С — беше издраскан и избелял. Следващата снимка, изглежда, бе направена от същото положение, но вече с отворена врата и изглед към жилището.

— Снимката, която всъщност искам да покажа, е малко по-нататък — обясни Торес, — но нямах време да променя поредността.

— Кой ви пусна вътре? — попита Гърни.

— Чистачът.

Гърни си спомни собственото си прекъснато разследване в Уилард Парк и траекторията, посочена от проникналия в дървото куршум. Тя включваше множество прозорци в три различни сгради.

— А как се спряхте на този конкретен апартамент?

— Получихме сведения.

— Чрез обаждане?

— С есемес.

— Анонимен или от известен източник?

Бекерт се намеси:

— Имаме политика да не обсъждаме източниците. Нека продължим!

Следващата снимка беше направена през отворената врата на апартамента и гледаше през малко фоайе към голяма необзаведена стая. Отсреща имаше отворен прозорец. На следващата снимка, направена от място по-близо до средата на стаята, през прозореца се виждаше гледка към града. Зад няколко ниски покрива Гърни забеляза тревист участък, обграден от високи борове. С малко по-усърдно взиране успя да различи жълта черта — полицейската лента около района, където току-що бе имал спречкване с местното ченге. Очевидно беше, че апартаментът предлага на снайпериста идеалното място да свали всеки в околността на ливадата, на която се е провеждала демонстрацията.

— Добре — обади се Торес с известна възбуда, — сега стигам до ключовите ни улики…

На следващата снимка, направена в същата стая, на същото ниво, се виждаше долната половина на радиатор и претъпканото пространство под него. В сянката на радиатора, в дъното до стената, Гърни забеляза мекия отблясък на бронзова гилза.

— Калибър 30–06[7]. — обяви Торес. — Същият като на куршума.

— С ясен отпечатък на нея? — поинтересува се Клайн.

— Два. Вероятно от палец и показалец, както се зарежда карабина с ударник.

— Знаем ли дали е била с ударник?

— Такава е конструкцията на повечето от този калибър, изработени през последните петдесет години. Ще знаем със сигурност, след като от балистичния погледнат по-подробно следите от екстракцията и изстрела.

Следваше снимка на под с паркет. Торес посочи три бледи следи на прашната повърхност, всяка с големината на монета, разположени на около метър една от друга, по ъглите на въображаем триъгълник.

— Виждате ли тези малки отпечатъци? — попита той. — Тяхното разположение съответства на разтварянето на краката на триножника, който открихме в реката. Височината му, ако е бил поставен на това място, осигурява пряка линия за изстрел към мястото на покушението.

— Имаш предвид към тила на Джон Стийл? — попита Гърни.

— Да. Точно така.

Торес продължи със следващата снимка — малка баня, в която имаше душкабина, мръсна мивка и тоалетна. Последваха два близки плана — хромираната дръжка на казанчето и вътрешността на тоалетната чиния. Във водата плаваха смачкана топка цветна хартия и парче лейкопласт.

— Тук извадихме късмет — обясни Торес. — Имаме хубав отпечатък от палец на дръжката на казанчето и предмети в чинията, по които не само има отпечатъци, но и ДНК материал. Хартията е обвивка от сандвич с импрегнирана повърхност и е съхранила три добри отпечатъка. На лепенката има следи от кръв.

Клайн се въодушеви.

— Пуснахте ли отпечатъците за анализ? Нещо за тях?

— Нищо на местно или щатско ниво. Чакаме резултати от интегрираната система на ФБР. Вашингтон държи над сто милиона отпечатъка, така че сме обнадеждени. В най-лошия случай ще се окаже, че стрелецът не е бил арестуван досега и изобщо не са му вземани отпечатъци. Но дори при това положение, след като хванем правилния човек, ще имаме твърди доказателства, които го свързват с апартамента, с гилзата и триножника. Има и още една находка, която не съм споменал — охранителна камера на Бридж Стрийт е снимала колата на стрелеца отстрани, с тъмен образ на шофьора, видим през страничния прозорец. В настоящото си състояние не се вижда, но компютърната лаборатория в Олбъни има мощен увеличителен софтуер. Така че сме обнадеждени.

Изказването му беше подчертано от приглушено звънване от съобщение, пристигнало на телефона на Бекерт.

— Лицевата идентификация ще сложи край на играта — заяви Клайн.

Торес огледа присъстващите.

— Имате ли въпроси?

Бекерт беше видимо погълнат от съобщението на телефона си.

Шерифът се усмихваше неприятно.

— Ако другите ни проучвания открият ползвателя на колата на Девалон, увеличителната магия на „Олбъни“ може да прикове нашето момче за стената. Снимките са прекрасно нещо. Много убедителни пред съдебните заседатели…

— Господин Клайн? — подпита Торес.

— Засега нямам въпроси.

— Детектив Гърни?

— Чудех се просто… колко е дълбока водата?

Младият следовател се намръщи озадачено:

— В чинията ли?

— В реката.

— Където е открит триножникът ли? Грубо метър.

— Някакви отпечатъци по перваза на прозореца или касата?

— Има стари и избелели, нищо ново.

— По вратата на апартамента?

— Също.

— По вратата на банята и кранчетата на чешмата?

— Същото.

— Успяхте ли да откриете в сградата човек, който да е чул изстрела?

— Говорихме с няколко обитатели, които смятат, че може да са чули нещо като изстрел. Бяха доста неясни. Това не е квартал, в който хората обичат да говорят с полицията или биха признали, че са станали свидетели на каквото и да е… — той вдигна длани в жест, че се предава. — Други въпроси?

— Не и от мен. Благодаря, Марк. Добра работа!

Младият детектив си позволи миг на леко самодоволство. Напомняше на Гърни за Кайл — неговият двайсет и седем годишен син от първия брак. Което на свой ред го подсети, че му дължи обаждане. Кайл беше наследил собствената му склонност към усамотяване, така че общуването помежду им, колкото и приятно да беше, когато се случеше, бе спорадично. Обеща си да се обади още днес. Може би след вечеря.

Гласът на Бекерт го върна в настоящето:

— Явно вече е време да преминем към нашия напредък по убийството на Джордан и Тукър. Тази сутрин направихме пробив в разследването и очакваме допълнително развитие в следващия половин час. Така че моментът е подходящ за кратка почивка… — Той погледна телефона си. — Ще се съберем в дванайсет и четиридесет и пет. Моля, останете в сградата. Гудсън, трябва ли ти някаква помощ?

— Не — шерифът прокара добре оформения нокът на показалеца си по протежение на белия бастун, поставен напряко на масата пред него.

20

Събранието бе възобновено точно в 12:45. Това накара Гърни да се чуди дали Бекерт някога се отклонява от стриктното си чувство за ред и процедура и как би реагирал, ако някой наруши плановете му.

Бекерт беше донесъл лаптоп, който постави на заседателната маса. Както обикновено избра стола, в който силуетът му се очертаваше на фона на прозореца и затворническата архитектура зад него.

След като синхронизира компютъра си с монитора на стената, той посочи на всички, че е готов.

— Ще започнем със сутрешното ни откритие — уебсайтът на група за расово превъзходство, която твърди, че се занимава с отмъстителни акции. Те поддържат тезата, че чернокожите се канят да разпалят война с белите в Америка — война, която нито полицията, нито военните ще успеят да спрат, тъй като и двете организации са инфилтрирани от чернокожи и либералните им поддръжници. Групата вярва, че от Бог им е дадено задължението да елиминират тъй наричаната от тях „прокрадваща се черна заплаха“, за да бъде спасена бяла Америка.

— Да елиминират? — повтори Клайн.

— Да елиминират — подчерта Бекерт. — На същата уебстраница са включили и стара снимка на линчуване с надпис: „Решението на проблема“. Но това не е основната причина откритието на уебсайта им да е толкова важно. Погледнете екрана. И слушайте внимателно. Това е техният химн…

Екранът стана яркочервен. В средата се отвори прозорец и започна видеоклип. Хевиметъл квартет създаваше какофония от тропане с крака, измъчени музикални ноти и почти нечленоразделни строфи. Няколко думи обаче се чуваха високо и ясно.

Огън… пожар… острие… оръжие… примка…

Видеозаписът беше зърнист, а качеството на звука — ужасно. Лицата на облечените в кожа и обковани с метални налчета членове на бандата бяха твърде зле осветени, за да са разпознаваеми.

Клайн поклати глава:

— Ако се очаква този текст да ми подскаже нещо, ще ми трябва преводач.

— За щастие — ухили се Бекет, — текстът се появява и на сайта им…

Той цъкна на една иконка и правоъгълникът, обграждал видеоклипа, обгради снимка на напечатана страница.

— Прочетете внимателно текста. В него се отговаря на важни въпроси. Детектив Торес, за удобство на шериф Клуц, може би е добре да четете на глас?

Торес добросъвестно изпълни нареждането.

Ние сме пожарът, ние сме потопът.

Ние сме бурята, дошла да пречисти земята,

огненото сияние на изгряващото слънце.

Ние сме вятърът, палещият дъжд,

Острието на ножа, на пистолета гърмът.

Ние сме пламъкът на изгряващото слънце.

Смърт за плъховете, що нощем пълзят,

смърт за вредителите, по един и до крак,

смърт в пожара на изгряващото слънце.

Ние сме камшикът, ние сме бесилката,

тежката сопа, на оръжието пушилката.

Ние сме рицарите на изгряващото слънце.

Ние сме бурята, бесният потоп,

огненият дъжд, чието време е дошло!

Ние сме рицарите на изгряващото слънце.

— Боже! — промърмори Торес, когато приключи с четенето. — Тези хора са дяволски луди!

— Очевидно. Но какво друго ни казва текстът? — Бекерт се обръщаше към всички в залата с тона на човек, който обича да задава въпроси, чиито отговори знае. Човек, който обича да ръководи.

Гърни не харесваше подобни игри. Реши да сложи край на тази.

— Обяснява какво означава РИС.

Около масата последва озадачено мълчание.

— Сега вече схванах — обади се Торес накрая. Обърна се към Клуц: — В стихотворението се наричат „рицари на изгряващото слънце“. Инициалите са РИС.

— И вие, момчета, се кефите толкова на съвпадението на три букви?

Бекерт поклати глава.

— Не е само това. Целият уебсайт ги инкриминира. Анархистка лудост. Терористични заплахи. Прослава на злодействата. Плюс последната капка. На страница, наречена „Бойни новини“, има описание на случая тук, в Уайт Ривър. Това, плюс РИС, жигосано в петите на Джордан и Тукър, несъмнено е повече от съвпадение.

Клайн видимо се притесни:

— Смяташ, че тези хора са тук, в Уайт Ривър? Имаме ли някаква представа кои са?

— Имаме добра представа кои са поне двама от тях.

— Боже всемогъщи — извика Клуц, — хич не ми казвай за двамцата, за които си мисля.

Бекерт послушно замълча.

— Прав ли съм? — попита шерифът. — За проклетите близнаци ли говорим?

— Джуд се занимава с тях в момента.

— Отишъл им е на гости?

— И така може да се каже.

— Боже всемогъщи! — повтори Клуц с необичайната възбуда на човек, предвкусващ изумителна дандания. — Надявам се, Джуд осъзнава, че момчетата са напълно откачени!

— Знае с кого си има работа — увери го спокойно Бекерт.

Клайн местеше поглед от единия към другия и обратно.

— Кои, по дяволите, са близнаците?

Клуц се изсмя гнусно:

— Огън, сяра, експлозиви, всякакви щуротии, за които се сетиш. Имаш ли нещо да добавиш, Дел, за да обрисуваш картинката за Шеридън? Знам, че тези момчета стоят на специален пиедестал в главата ти.

— Близнаците Горт приличат на анимирани планинци. Но в тях няма нищо забавно… — В гласа на Бекерт прокапа киселина. — Родовете Горт, Хадок и Флем си мешат кръвта и вилнеят из тази част на щата от двеста години насам. Обединени, представляват чутовна група. Само в този окръг техните близки и далечни роднини са стотици. Има и нормални, преуспели хора. Има и въоръжени откачалки. Има контрабандисти и готвачи на метамфетамини. Но най-лоши от всички са близнаците. Свирепи расисти, вероятни ексхибиционисти, вероятни убийци.

— Какво пропускам в случая? — обади се Клайн. — Аз съм окръжен прокурор. Защо не сте ми споменавали за тези хора досега?

— Защото за първи път сме в позиция да имаме истински шанс да ги закопчаем.

— За първи път? След онова, което двамата с Гудсън току-що изброихте?

За първи път Гърни виждаше Клайн да надига глава в предизвикателство срещу Бекерт.

— Теоретично бихме могли да ги арестуваме много пъти. Арестите щяха да са последвани от освобождение или слаби обвинения и да останат без присъда.

— Слаби? Какво имаш предвид със…

— Имам предвид, че хората, които повдигат обвинения срещу Горт, неизменно ги оттеглят или изчезват. В най-добрия случай щеше да имаш дело, което да бъде прекратено незабавно или да се разпадне по средата. Можеш да си мислиш, че сме способни да окажем повече натиск върху тях… да ги мъкнем всяка седмица на разпит… да ги провокираме да предприемат прибързани и недообмислени действия. Това вероятно ще има ефект с друго семейство, но не и с Горт. Но в случая има аспект, за който не споменавах досега. В поляризирания свят на Уайт Ривър расовите предразсъдъци на Горт са превърнали момчетата в герои за голяма част от бялото население. И разбира се, да не забравяме религиозната гледна точка. Близнаците са пастори в Кетскилската планинска църква за бяло наследство. И един от най-пламенните верующи в паството им е нашият тъй популярен домашен радетел за превъзходството на бялата раса Гарисън Пайк.

— Мили боже! — промърмори Клайн.

Името на Гарисън Пайк прозвуча познато на Гърни. За момент не успя да се сети откъде. После си спомни телевизионния дебат между Блейз Лавли Джаксън и скования мъж с лекото заекване — гостът, според чиято гледна точка чернокожите бяха виновни за всички проблеми на Америка.

Клайн оклюма.

— Значи решението да не ги преследвате в основата си е политическо?

Бекерт отвърна без колебание:

— Всички наши решения са политически в основата си. Такава е реалността на демокрацията. Управление според волята на народа. Нападките срещу популярни герои не носят благо никому. Просто повишават нивото на гнева у всички. Особено когато уликите се изпаряват и няма шанс да постигнеш присъда.

Клайн изглеждаше недоволен, което по мнението на Гърни беше знак за известна проява на разум.

— Какво се е променило сега?

— В смисъл?

— Нали каза, че Търлок тръгнал след близнаците Горт. Така ли е?

— Да.

— И има заповед?

— Да.

Клайн се намръщи още повече.

— Издадена на какво основание?

— Разумна увереност, че Горт са членове на терористична група, наречена „Рицари на изгряващото слънце“, както и че вероятно са преки участници в убийствата в Уилард Парк, също и че очакваме да намерим доказателства в подкрепа и на двете твърдения в личния имот на Горт…

— Какво промени политическата ситуация, която ги правеше недосегаеми досега?

— Колкото и да са популярни братята Горт в определени среди, оставянето на трупове на детска площадка променя играта. Прави ареста и осъждането им приемливи за повечето граждани. И постижими — стига да действаме бързо.

— И стига да намериш някакви сериозни доказателства, които ги свързват с групата на Рицарите. И с убийствата.

— Сигурен съм, че ще намерим нужното. Но въпреки това ще е жизненоважно да описваме положението с правилните думи. Ясни, прости, морални слова, които да не оставят съмнение, че ще има правосъдие.

— Библейските термини пасват най-добре — обади се шерифът. — Народът по тия места много си пада по Библията.

— Интересен възглед — обади се Бекерт. — И докато сме на темата…

Тихото звънване за пристигнало съобщение го спря насред изречението. Той взе телефона си и съобщението на екрана прикова цялото му внимание.

Торес, Клайн и Гърни го наблюдаваха.

Комисарят вдигна поглед и обяви с неразгадаемо изражение:

— Джуд Търлок и екипът му са влезли и са оградили имота на Горт в Клап Холоу. Провели са предварителен оглед на мястото, което, изглежда, е било напуснато наскоро. Ще разполагаме с първоначалния доклад на Джуд съвсем скоро заедно със снимки от локацията.

— Близнаците Горт са се измъкнали, а? — обади се шерифът с тон, който подсказваше, че това е предсказуем развой на събитията.

— В имота не е открит абсолютно никой — потвърди Бекерт. — Ще знаем повече съвсем скоро… — той погледна към екрана на телефона си. — Ще продължим събранието в един и петдесет! — С тези думи се изправи и излезе от залата.

Гърни бе осенен от внезапна идея как да използва свободния половин час и хукна след Бекерт в коридора, като го извика по име.

Комисарят спря и се обърна с нетърпеливо въпросително изражение.

— Мислех да изтичам набързо до онова място в края на Уилард Парк, където е бил застрелян Джон Стийл — обясни му Гърни. — Да усетя географията. Има ли проблем?

— Не. Защо да има проблем? — очевидно раздразнен от прекъсването, Бекерт се обърна и тръгна по коридора, без да чака отговор.

21

Гърни спря субаруто пред същата барикада от жълти прегради, където беше паркирал и предишния път. Отново пренебрегна предупредителните надписи „Не преминавай“ и стъпи на тротоара, който минаваше по края на ливадата.

Тръгна полека напред, като се стараеше да преповтори движенията на Стийл, както ги помнеше от видеоклипа на РАМ.

Вървеше, загледан наляво — към равната, спретнато окосена морава, където се бяха събрали демонстрантите, обърнали гръб на тротоара. В противоположния край на откритото пространство имаше висока платформа, без съмнение същата, която използваха говорителите на АРС. На края на ливадата стърчеше спорната статуя на полковник Уилард.

Гърни продължи, като спираше от време на време — също като Стийл — сякаш да обърне повече внимание на някаква част от тълпата. Първите четири дървета, които подмина по пътя покрай края на ливадата, бяха високи, но с относително тънки стволове. Петото се оказа масивният бор, в който се беше забил куршумът след преминаването през долната част на черепа на Стийл, мозъка и лицевите кости.

Гърни извървя общо три пъти маршрута напред-назад, като повтаряше пътя на Стийл към смъртта и си представяше червената точка от лазерния прицел на снайпериста, следвала жертвата на всяка крачка. Преиграването наум му се отрази толкова силно, че за момент изпита притеснителната илюзия, че усеща същата точка и на своя тил. В края на третото преминаване спря пред големия бор и се изравни с позицията на Стийл в мига на изстрела. С периферното си зрение забелязваше кървавото петно на мястото, където бе паднал поразеният полицай с внезапно секнал живот. Джон Стийл. Съпруг на Ким Стийл. Нечий син. Нечий приятел. Нечий партньор.

Превърнат за една ужасна секунда в спомен в умовете на едни, в болка в сърцата на други и в кафяво петно на асфалтирания тротоар.

Внезапен и силен пристъп на скръб завладя Гърни и го хвана неподготвен. Гърдите и гърлото му се свиха. Очите му се изпълниха със сълзи.

Не осъзна приближаването на полицая зад гърба си, докато не чу познатия неприятен глас.

— Добре, приятелю, получи съвсем ясно предупреждение тази сутрин за преминаването на…

Ченгето спря насред изречението, когато Гърни се обърна и се изправи лице в лице с него.

В продължение на няколко секунди и двамата не продумаха.

Детективът бръсна набързо очите си с опакото на дланта.

— Бекерт знае, че съм тук.

Ченгето примигна и го зяпна — очевидно започна да осъзнава, че ситуацията е по-различна от предполагаемата.

— Дали… ъъъ… познавахте полицай Стийл?

— Да — отвърна Гърни. Не смяташе, че този отговор е напълно неверен.

* * *

Когато детективът се върна в заседателната зала в управлението, Торес и Клайн вече бяха заели места и ровеха в телефоните си. Столът на шерифа беше празен. Кметът обаче се беше настанил на обичайното място в края на масата и бе зает с довършването на парче ябълков пай в стиропорена кутийка. Ръждивочервеникавият му загладен назад перчем бе леко разрошен.

Гърни седна до Клайн.

— Да не сме загубили шерифа?

— В затвора е. Очевидно един от задържаните от АРС иска да размени информация за нашия тъй наречен трети участник срещу няколко глътки свобода. Гудсън обича да се занимава лично с такива разговори… — По тона на Клайн беше очевидно, че това е апетит, който не споделя.

Гърни се обърна към кмета.

— Чух, че сте задържан за обяд в „Ротари клуб“.

Шакър преглътна, избърса трохите от ъгълчетата на устата си с палец и показалец.

— По-доброто име щеше да е обяд за клубни подлизурковци… — тонът му подсказа, че смята коментара за хитроумен и очаква молба да обясни.

Гърни не му достави това удоволствие.

— Звучи като неприятно задължение — отбеляза Клайн.

Вратата се отвори и влезе Бекерт. Седна, отвори лаптопа си и провери колко е часът.

— Един и петдесет — обяви. — Време е да продължим. Към момента Джуд и екипът му продължават претърсването в имота на Горт. Вече са открили компютърни доказателства, които ги свързват с Рицарите на изгряващото слънце, както и физически такива, които вероятно водят директно към Джордан и Тукър.

Клайн се надигна заинтригуван:

— Какви физически доказателства?

— И до това ще стигнем. Искам първо да видите малко снимки. Ще ви дадат представа за това с какви луди си имаме работа… — Комисарят чукна един клавиш на лаптопа и на монитора се появи първата снимка.

На нея се виждаше черен път, обграден от избуяла зеленина, който водеше към порта във високата телена мрежа. Към мрежата имаше прикрепени две табелки. На тази отляво на вратата имаше два реда печатни букви, но бяха твърде далеч от фотоапарата и надписът не се четеше. Отдясно, освен трите реда текст, имаше прикрепено нещо, което приличаше на истински човешки череп.

Следващата снимка на Бекерт показваше лявата табела отблизо.

ЧОВЕШКИТЕ ЗАКОНИ СА САТАНИНСКИ ИНСТРУМЕНТИ

ЧОВЕШКИТЕ ПРАВИТЕЛСТВА СА ЗМИЙСКИ ГНЕЗДА

На следващата снимка се виждаше табелата вдясно. Сега вече Гърни забеляза, че черепът е прикрепен към нея с къса стрела, чиято дръжка и пера стърчаха от лявата очна орбита. Беше арбалетна стрела, по-мощна и смъртоносна от обикновените. Отпечатаният отдолу текст не беше по-гостоприемен.

ЦЪРКОВЕН ИМОТ

ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО!

НАРУШИТЕЛИ, СЧИТАЙТЕ СЕ ЗА ПРЕДУПРЕДЕНИ!

Шакър гледаше разсеяно към екрана, притиснал опакото на пластмасовата си виличка в ъглите на кутийката с пая, за да обере последните няколко парченца.

— Един поглед към този череп стига, за да ви накара да се питате чий е. И как се е озовал там, насред нищото. Нали разбирате какво имам предвид?

Никой не отговори.

Бекерт изчака да минат няколко секунди, преди да продължи със следващата снимка.

— Това е снимка на снимка, която Джуд е намерил в компютърния принтер в хижата на Горт.

Шакър примигна объркан:

— Я пак повтори?

Комисарят повтори изказването си толкова бавно, че друг сигурно би го сметнал за обидно, но кметът само кимна.

— Снимка на снимка. Схванах.

Това, което се появи на екрана, беше кадър на извънредно странна троица в стая с дървени стени и каменна камина. Двама от присъстващите бяха жилести брадати мъже в камуфлажни ловни дрехи. Единият изглеждаше много по-висок от другия — Гърни заключи, че трябва да е великан, а другият — джудже, за да се появи такава разлика. Между тях стоеше голяма черна мечка, макар че „стоеше“ не беше най-точната дума, тъй като тялото на животното бе задържано в изправено положение посредством въже. В единия му край бе направена примка, която минаваше около дебелия врат на мечката, другият беше вързан за ниска таванска греда. На стената над камината имаше окачени няколко арбалета, снабдени с ловни мерници. В назъбена арка над тях висяха няколко дузини ловни стрели с широки глави.

— Братята Горт с най-новия им ловен трофей — обясни Бекерт.

— Братя ли? — попита Гърни. — Не каза ли, че са близнаци?

— Точно така. Езекия е близо два и десет висок, а Езекил[8] — под метър и петдесет. Като изключим ръста, са като две капки вода. Еднакви физиономии, еднакви гласове, еднаква лудост.

— Няма пролетен сезон за лов на мечки, нали? — попита Клайн.

— Със сигурност няма.

— Значи си правят точно както им се прииска — ловуват, когато им се ще, независимо дали е в разрешения сезон.

— Сигурен съм, че предпочитат да го правят извън сезона. Още един начин да кажеш на закона да гори в ада.

— Ловят риба с динамит — заяви Шакър, като притисна малката си бяла виличка в друг ъгъл на кутията с пая.

Гърни го зяпна.

— Динамит?

— Когато каменоломната „Хендсъм Брадърс“ затвори след голямата експлозия, щатските одитори откриха, че някой се е измъкнал с цял контейнер пръчки динамит. По онова време близнаците работеха там. Според жителите в района всяка есен откъм езерото Клап Холоу се чува силен тътен и след това братята Горт прекарват цяла седмица в солене на риба за зимата. Разбира се, там горе в планините истината трудно се отделя от приказките…

— Вече сме в състояние да кажем със сигурност, че братята са откраднали динамит — намеси се Бекерт, — макар че не е факт, който ще обявим публично. Не и този път.

Клайн изглеждаше притеснен.

— Динамитът е в тях? Къде е?

— Предполагаме, че го носят със себе си. Изглежда са били предупредени преди акцията на Джуд и са си прибрали ценните вещи.

— Откъде знаеш?

— Знам, че е имало някои неща и сега ги няма. Ето снимка, която Джуд направи преди час.

Нова снимка замени тази на братята Горт с мечката. Беше направена в същата стая, но без братята и без мечката, липсваха и арбалетите над камината и широкоглавите стрели на стената.

— Виждам липсите — съгласи се Клайн, — но как можем да сме сигурни, че тези предмети не са прибрани някъде другаде още отдавна? Така де, няма доказателство, че предишната снимка на Горт с мечката е направена скоро. Не е ли възможно преустройството на стаята да датира отпреди седмици и дори месеци?

— Имаме доказателства, които свидетелстват, че снимката е съвсем скорошна — Бекерт прещрака много бързо през няколко снимки и спря на една с оградена площ, долепена до голяма барака. Посочи я: — Това е кучкарникът. Виждате ли какво е разпръснато по земята? Това е останало от мечешкото месо. Очевидно Горт са хвърлили трупа в кучкарника и кучетата им са го накъсали на парчета. Джуд откри прясна меча кожа в бараката за препариране в съседство с хижата. Така че явно съдим вярно за времето на изчезването на мечката, на арбалетите и на кучетата на Горт. Знае се, че притежават дузина питбули, които сега липсват. Но по състоянието на мечото месо в кучкарника, което едва е започнало да се разлага, можем да съдим, че кучетата са били там до някое време вчера.

Клайн изглеждаше притеснен:

— А динамитът?

— Вероятно братята Горт са притежавали над сто пръчки. Джуд намери празен сандък от експлозиви до полупразен кашон с конопени чували. Предполага, че братята са прехвърлили динамита в чували, за да е по-лесен за пренасяне.

Сега беше ред на Шакър да се разтревожи:

— Искаш да кажеш, че двамата най-луди откачалници в Уайт Ривър са минали в нелегалност с дузина бойни кучета, достатъчно стрели да изтребят цяло село и динамит колкото да взривят голям град? Как така не си се паникьосал?

— Предпочитам да се съсредоточа върху напредъка, който сме постигнали, и върху високата вероятност за успешен изход.

— Преди това спомена физически доказателства, които свързват Горт с Джордан и Тукър — обади се Клайн. — Можеш ли да ни кажеш какви са?

— Потенциалната тежка улика е намотка въже, която намерихме в една от бараките им.

— Впечатлението на Джуд е, че е същото като въжето, използвано на площадката. Ще се сдобием и с микроскопско потвърждение. Ако намерим съвпадение в среза, това ще подпечата присъдата.

— Спомена също компютърни доказателства, които ги свързват с РИС?

— Да. На флашка, залепена за дъното на чекмедже в бюрото. На нея има текст и графични елементи, използвани за създаването на сайта на РИС. Което ще рече, че или двамата братя са направили собственоръчно сайта, или са осигурили съдържанието за онзи, който го е направил.

Изражението на Клайн се проясни.

— Значи наистина сме напреднали!

— Така е.

— Тази флашка… — подпита Гърни озадачен, — как е било проучено съдържанието й?

— На място, на лаптопа на Джуд. Минути след като е била открита.

— И не е била защитена с парола?

— Очевидно не.

— И никой от отделните файлове също не е бил защитен с парола?

— Очевидно не.

— А намерили ли са компютъра, на който са оригиналните файлове, на флашката вероятно е резервното им копие?

— Намерили са принтер, скенер, модем и рутер, но не и самия компютър.

— Интересно — промърмори детективът, без да се обръща конкретно към някого. — Братята са взели кучетата, арбалетите, стрелите, експлозивите и компютъра и кой знае още какво. Но са оставили незащитена флашка и въже, което може да ги обвини в двойно убийство.

Бекерт заговори значително по-хладно:

— Можем да гадаем за причините за тези техни пропуски после. Но точно сега имаме по-важен приоритет. Трябва да обобщим напредъка си в подходящо изявление. Има определени аспекти за изтъкване и за избягване. Не забравяйте, че сме насред медийно минно поле. Забравим ли, ще бъде фатално!

Фатално за кого или за какво, почуди се Гърни. Дали ставаше дума за политическото бъдеще на Бекерт? Или бе въвлечено и още нещо?

Комисарят продължи:

— По отношение на нашето разследване…

Прекъсна го почукване на вратата.

Торес стана и отвори.

Оказа се шерифът.

— Надявам се, че завръщането ми не прекъсва някой гениален криминален анализ!

— Влизай, Гудсън! — посрещна го Бекерт. — Тъкмо сумираме няколко ключови точки.

— Сумирането е най-хубавата част… — шерифът се насочи към стола си в края на масата.

Комисарят поде оттам, където беше прекъснал:

— По отношение на разследването за изстрела по Стийл и последващите убийства в Уилард Парк, има три точки, към които трябва да се придържат всички изказвания, направени извън тази зала. Номер едно, постигаме бърз напредък и на двата фронта. Арести и в двата случая се очакват в рамките на четиридесет и осем часа. Номер две, сдобили сме се с необорими доказателства, които ще доведат до обвинения и ефективни присъди. Номер три, обръщаме на двата случая еднакво внимание и им отделяме еднакви ресурси… — Той огледа присъстващите, след това рязко смени темата. — Гудсън, как мина разговорът ти с информатора в затвора? Нещо полезно?

— Интересно със сигурност. Дали е полезно, сам си решавай.

— Искал е да размени информация за услуга, нали?

— Разбира се. Но се оказа тя, а не той. И каза, че Блейз Лавли Джаксън, един от тримата лидери на АРС, се е скарала с другите двама водачи на Алианса — Джордан и Тукър.

— Колко сериозно?

— Очевидно много. Блейз не се справяла добре в отборните спортове. Не я бивало да дели властта. Както го каза моето момиче, тя е свирепа кучка с акъл на убиец и много си пада по бръснача като начин да слага край на споровете. Предположи, че може да има някаква връзка между природата й на убиец и съдбата на другите водачи на АРС.

— Вече сме деветдесет и девет процента сигурни, че Горт са виновни за убийствата. Трудно ми е да повярвам, че чернокожа жена би могла да е забъркана в онова, което видяхме на площадката.

Клуц облиза устни:

— Такова беше и моето чувство. Но малката ми птичка заяви с голяма увереност, че Блейз Лавли Джаксън била способна на всичко. На абсолютно всичко.

Бекерт не продума. Собствените му мисли май поглъщаха цялото му внимание в момента.

22

Гърни излезе навън веднага след края на събранието. Не искаше да закъснее за срещата си в три и половина с Рик Лумис в „Лъки Ларвейшън“. Но преди да стигне до колата, чу зад гърба си забързани стъпки.

Оказа се Клайн, който подтичваше през паркинга, излъчвайки странна смес от възбуда и тревога.

— Накъде си хукнал така?

— Имам среща за кафе. Трябвам ли ти за нещо?

— Искам обяснение на държанието ти вътре.

— Струваш ми се загрижен.

— Новините, които получихме, бяха до една хубави. Бърз напредък по всички фронтове. Имаме видеоклип на третия човек, който идва и напуска мястото, откъдето е стреляно. Колата е проследена до член на АРС, което ясно свързва Алианса с убийството на Стийл. Плюс също толкова ясна връзка между група злодеи и убийството на лидерите на АРС. Открити са солидни доказателства и в двата случая. Ситуацията е под контрол. Рискът от хаос е намален. Твърда победа за реда и закона… — прокурорът изпитателно погледна Гърни.

— Какъв е въпросът ти?

— Предвид току-що казаното защо на лицето ти е изписано такова съмнение?

— Аз съм скептик по природа. Така работи умът ми.

— Дори когато новините са предимно положителни?

— Ти така ли би ги описал?

Клайн погледа още малко Гърни в очите, след това бръкна в джоба на сакото си и извади кутия цигари. Запали със стара „Зипо“, дръпна дълбоко, издиша полека и се загледа в дима, който се разсея във все още неприятния въздух на Уайт Ривър.

— Притесненията, които явно имаш за дълбочината на водата под моста „Гринтън“… и начинът, по който разпитваше за флашката… всичко това ме тревожи. Тревожи ме, че не знам какво си мислиш. Какво подозираш. Ако нещо куца, трябва да знам какво е.

— Истината е, че и в двата случая не успявам да проумея какво са си мислили убийците.

Клайн дръпна отново от цигарата:

— Не го намирам за много просвещаващо.

— Считам за полезно да се поставя в положението на престъпника. Да видя света от неговата гледна точка. Правя го, като изучавам постъпките му. Потапям се в подготовката му, в изпълнението на плана му, във вероятните му действия след това. Така обикновено получавам представа как мисли негодникът и как взема решения. Но този път това не се получава.

— Защо?

— И в двата случая половината действия противоречат на другата половина. Негодниците са едновременно много прецизни и съвсем немарливи. Вземи за пример снайпериста. Внимавал е да не лепне отпечатъците си на външната врата, на прозореца, на вратата на банята. Но е оставил съвършен отпечатък на дръжката на казанчето в тоалетната. Прицелът и планирането на местоположението показват, че е истински професионалист. Но кара лесна за проследяване кола. Дава си труд да изхвърли триножника. Но го мята в толкова плитка вода, че се вижда лесно.

— Очакваш лудите убийци да са напълно логични?

— Не. Просто смятам, че вероятното значение на тези несъответствия се пренебрегва. Същите странни въпроси предизвиква и случаят „Джордан-Тукър“. Хладнокръвието и методичността при побоите, уж нанесени от луди, изпълнени с омраза злодеи расисти. Заподозрените умно отнасят компютъра си, но глупаво оставят флашката с уличаваща информация за уебсайта.

— Тази флашка не е била оставена. Била е скрита под чекмедже в бюрото.

— Била е скрита на първото място, където детективите ще погледнат. Като триножника, един вид. Скрита там, където лесно ще бъде намерена.

Клайн въздъхна разочаровано, захвърли цигарата си на асфалта и се втренчи в нея.

— И какво точно искаш да кажеш? Че всички освен теб грешат? Че напредъкът ни изобщо не е голям?

— Нищо не искам да кажа, Шеридън. Просто имам въпроси.

Прокурорът въздъхна отново, настъпи цигарата си, качи се в джипа и отпътува.

* * *

Старото околовръстно на шосе 10 в Анджайна минаваше през широка зелена долина, обсипана с вехти червени хамбари. Слънчевите склонове на обърнатите на юг възвишения бяха покрити с редуващи се туфи детелина и маргаритки. Но идиличният пейзаж бе зацапан от останките на рухналата икономика — изоставени къщи, затворени магазини, закрити училища.

На километър от целта Гърни видя старец да седи на ниско столче на банкета до празното кръстовище. До него, на малка масичка за покер, бяха поставени глава на елен и стара микровълнова фурна. В крака на масата беше облегнато парче кафяво велпапе с надраскан надпис: двете за 20 долара.

При пристигането си в „Лъки Ларвейшън“ Гърни откри, че заведението дели обраслия с бурени паркинг с малък търговски център, чиито магазини до един бяха затворени: „Печки на дърва Уолис“, магазин за домашни любимци „Космати приятели“, пицария „Анджайна“, фризьорски салон „Боядисване и подстрижки при Тори“. Последната празна витрина в редицата обещаваше в накъдрен и избелял плакат, че сиренето за шампиони „скоро се връща“.

Закусвалнята се намираше от другата страна на паркинга, срещу празните магазини. Построена във вагоноподобния стил на традиционните крайпътни заведения, тя, изглежда, се нуждаеше от хубаво измиване с водоструйка. Пред нея бяха паркирани безличен пикап и две коли — прашна стара „Хонда Сивик“ и тюркоазен „Шевролет Импала“ от шейсетте. Гърни паркира до пикапа.

Отвътре закусвалнята изглеждаше не толкова старомодна, колкото просто стара. Липсваше онзи „провинциален чар“, който си представят хората, живеещи по градовете. Имаше само неприятна реалност под формата на оръфан кафяв линолеум, мирис на мазнина и слабо осветление. На задната стена бе закачен намачкан по ъглите плакат „Да направим Америка отново велика“.

В единия край на тезгяха стоеше слаб и остролик мъж с мазен черен перчем. Беше втренчен в страниците на дебела счетоводна книга. Сервитьорка на средна възраст с безжизнена руса коса седеше на стол в противоположния край и си оглеждаше ноктите. По средата между тях едър клиент в избелял фермерски гащеризон седеше прегърбен напред, с облегнати на износения пластмасов тезгях лакти и очи, втренчени в стария телевизор, поставен на микровълновата фурна. Говорителите на екрана обясняваха мненията си.

Покрай витрините на заведението се точеше редица сепарета. Гърни се насочи към онова, разположено възможно най-далеч от телевизора. Репликите от телевизора непрекъснато разсейваха усилията му да си организира мислите за срещата с Рик Лумис:

— … нулево уважение към полицията…

— … да изхвърли ключа…

— … най-лошите негодници получават цялата симпатия…

Русата сервитьорка приближи Гърни с усмивка, която беше или сънена, или надрусана. Вероятно и двете.

— Добър ден, господине. Как сте в този прекрасен ден?

— Чудесно. А вие?

Замаяната усмивка се разшири.

— Супер я карам. Знаете ли какво искате, или да ви оставя да поумувате по темата?

— Само кафе.

— Няма проблем. Имате ли карта от бензиностанция „Лъки“ в Ларвейшън?

— Не.

— Можете да си спечелите безплатен бензин. Искате ли да се сдобиете с карта?

— Не сега, благодаря.

— Няма проблем. Мляко или сметана?

— Сметана, отделно.

— Само за един?

— Очаквам някого…

— Вие сте джентълменът, който ще се среща с детектив Рик, нали?

— Рик Лумис?

— Детектив Рик, както го наричаме всички. Много мил човек.

— Да, с него имам среща. Обади ли ви се?

— Каза, че се опитва да се свърже с вас, но не успява. Наоколо има много места без мобилно покритие. Човек не знае кога ще остане без сигнал. На събранията в селото вечно обещават да направят нещо по въпроса. Обещания и нищо повече. Дядо ми обичаше да казва, че ако обещанията бяха лайна, нямаше да се налага да купуваме тор…

— Много хитро. А спомняте ли си какво съобщение ми е оставил детектив Рик?

— Че ще закъснее — сервитьорката се обърна към плота: — Лу, колко каза, че ще закъснее?

Мъжът, който зяпаше тефтера, отвърна, без да вдига глава:

— Четвърт час.

Гърни погледна часовника на телефона си. Беше 3:25, оставаха му да чака общо двайсет минути. Попита:

— Той редовно ли идва тук?

— Всъщност не.

— Но го познавате.

— Разбира се.

— Откъде?

— Заради Тиквените убийства.

— Дявол го взел! — обади се Лу, без да вдига поглед от тефтера си. — Ето пак се започва!

— Извинете, какво казахте? — намеси се Гърни.

— Тиквените убийства — повтори сервитьорката.

— Тиквени? Това да не е нечия фамилия?

Лу вдигна глава.

— Не можеш да продължаваш да ги наричаш „убийства“. Ченгето така и не доказа нищо. Никого не арестуваха. Продължавай да ги наричаш „убийства“ и накрая ще ни съдят за дезинформация.

— Никой никого няма да съди, Лу.

— Както и да го наричате — намеси се Гърни, — какво общо има това с Рик Лумис?

Сервитьорката отговори:

— Той разследваше случая. Тиквените убийства.

— Не е имало никакви убийства — настоя Лу и повиши глас.

Сервитьорката също заговори по-остро:

— Според теб какво са направили ония двамата тогава, Лу? Просто са пропълзели под купчината тикви и са лежали там, докато умрат по естествен път?

— Не казвам, че не са били засипани с тикви. Знаеш, че не казвам такова нещо! Ама може да е било нещастен случай. По фермите има такива всеки ден. Че и по-лоши. Къде ти е клаузата за невинност до доказване на противното?

Сервитьорката поклати глава срещу Гърни, сякаш и двамата осъзнават колко глупаво се държи Лу.

— Ето я истинската история. Иви Прингъл и един от жътварите във фермата „Прингъл Скуош“ имали афера… — тя подчерта „афера“ с изблик на мъдро одобрение, сякаш е нещо, към което се стреми всяка жена.

— Бил е черен — услужливо добави Лу.

— Лу! Знаеш съвсем добре, че е бил предимно бял!

— Черното си е черно. Все едно да си предимно бременна…

Сервитьорката поклати глава и продължи разказа си.

— Според детектив Рик, Иви и приятелят й са влезли в подземното убежище срещу бури, което е в дъното на хамбара. По-рано същия ден съпругът на Иви — Дик, отишъл в полето с големия камион, за да събере всички останали тикви, от които хората не се интересували особено след Хелоуин. Натоварил тези непродаваеми тикви — цели три тона, в големия си камион. След това, докато Иви и приятелят й били долу в избата и правели каквото там правели със затворени над тях врати, Дик взел, та изсипал всичките три тона тикви върху тези врати. И това е ужасният начин, по който се срещнали с твореца си — голи жертви на ужасната мъст на Дик.

Лу изсумтя за пореден път.

— Дик има напълно разумно обяснение.

— Разумна лъжа, искаш да кажеш.

Лу хлопна тефтера.

— Не беше отмъщение и не беше лъжа. Той трупаше тиквите там временно, докато успее да ги премести на голямата купчина с компост.

Сервитьорката поклати глава.

— Не знаеш нищо за отмъщението, Лу.

Това явно остави противника й безмълвен.

Гърни се възползва да зададе озадачаващия го въпрос.

— Защо Лумис е обсъждал всичко това с вас?

— Понеже нашият Лу е бил в един клас в училище с Дик Прингъл, а аз бях една година след тях с Иви. Подозирам, че е търсел някакви сведения за нрава им.

— И какво беше заключението му?

— Съгласи се с мен — каза Лу високо. — Че не е било убийство, понеже Дик не беше идиот. Продаде фермата с все труповете, както си бяха заключени в онази стара дупка. Ако знаеше, че са там, щеше да знае и че ще ги намерят. Логично, нали? Лумис го видя ясно като носа на лицето ти. Сметна, че ако Дик го е направил нарочно, е щял да прояви доста по-голяма изобретателност.

— Да бе, как ли пък не се е съгласил с теб! — възмути се сервитьорката. — Всичките му заключения бяха, че няма достатъчно доказателства, за да тикне Дик в панделата. Вярвам, че дълбоко в себе си знаеше, че е извършено убийство!

Гърни започваше да губи търпение.

— Как Прингъл е обяснил факта, че жена му и ратаят вече не се навъртат наоколо? Предполагам, все някой е забелязал.

Сервитьорката отвърна:

— Каза на всички, че са избягали заедно. Даже му симпатизираха, че го е зарязала! Какво лайно!

Лу удари с длан по тезгяха:

— Твърдо си си навила на пръста! Каза, че са избягали заедно, защото така смяташе, че са направили. Така би си помислил всеки. Ако подозираш, че жена ти и наемният работник са се сдушили, а после те изчезнат заедно, какво, да му се не види, следва да си мислиш? Разумно звучи.

— Лу, понякога мисля, че няма да разпознаеш умната мисъл, дори ако те ухапе по дирника!

Двамата се взираха един в друг с тихо презрение. Настъпилата тишина се изпълни с откъси от телевизионния дебат. Едрият тип с фермерските дрехи се наведе по-напред, омагьосан от пороя лоши новини.

— … убийствата се множат…

— … престъпниците набират мощ…

Телефонът на Гърни звънна. На екрана беше изписано името на Клайн. Детективът излезе на паркинга и присви очи срещу живописната долина, ширнала се пред него, — вече се беше приспособил към полумрака в закусвалнята.

— Гърни на телефона.

— Къде си? — припряно попита Клайн.

— На отклонението на шосе 10 между Анджайна и Уайт Ривър. Защо?

— Имаме проблем. Нова стрелба по полицай. Още не знам подробности.

— Къде?

— Блустоун. Скъпарският квартал на Уайт Ривър. Оук Стрийт номер дванайсет. Каквото и да правиш, зарежи го. Вкарай си адреса в джипиеса и давай!

— Разбрано. Но щом стигна там…

— Щом стигнеш там, ще наблюдаваш. Без шум и без война за преимущество. Полицейското управление току-що научи. Ти ще си моите очи на мястото. В момента не мога да изляза от офиса. Дръж ме в течение.

— Знаеш ли нещо по въпроса?

— Снайперист. Това е. Нищо друго.

Когато Гърни започна да повтаря адреса, Клайн затвори.

На детектива му хрумна да се обади веднага на Лумис, за да му съобщи за спешния случай и да пренасрочи срещата. Докато ровеше в списъка с последните си обаждания за номера му, се сети, че е бил скрит — автоматичен навик на много полицаи.

— Така и не си получи кафето…

Гласът зад Гърни принадлежеше на сервитьорката. Той се извърна и видя, че тя държи стиропорена чашка.

— Сложих сметана. Съжалявам за разправията. Лу понякога е направо непоносим!

Гърни взе чашката и бръкна в джоба си за портфейла.

— Зарежи тази работа. За сметка на заведението е. Най-малкото, което можем да направим… — събеседничката му го озари със замаяната си усмивка.

— Благодаря. Може ли да помоля за още една малка услуга?

Усмивката й показа искрица интерес.

— Детектив Рик би трябвало скоро да дойде. Ще му кажете ли, че се налага да тръгна по полицейска работа и го моля да ми се обади? Има номера ми.

— Няма проблем! — искрицата угасна.

Гърни се качи в колата, вкара в джипиеса адреса, даден му от Клайн, и потегли към междущатската с двойно по-голяма от ограничението скорост.

* * *

Оук Стрийт се оказа разположена в по-долния край на „Блустоун“, който Клайн беше описал като скъпарския квартал на Уайт Ривър. Улицата минаваше по основата на плавен склон, който се издигаше от мрачния „Гринтън“ нагоре по платото в северния край на града. Поне доколкото Гърни забеляза, целият „Блустоун“ изглеждаше като Оук Стрийт — спокоен квартал с по-стари и добре поддържани домове, спретнато окосени дворове и с дървета покрай тротоарите. Следобедното слънце къпеше района в топло сияние.

Когато Гърни пристигна пред номер 12, преброи пет коли на полицията, паркирани кой както може под ъгъл спрямо къщата, две бяха с отворени предни врати, всички — с хаотично мигащи лампи. На входната алея беше паркирана линейка от болница „Мърси“. Двама униформени полицаи размотаваха ролка жълта лента за ограждане на местопрестъпления.

Гърни паркира до една от полицейските коли и тръгна по алеята, вдигнал пред себе си служебното удостоверение от прокуратурата.

Неколцина полицаи и детективи се въртяха на предната морава около сгъваема носилка, свалена на земята. На няколко метра от тях жена със суитшърт и джинси седеше на тревата и държеше кухненска шпатула. Ридаеше като бебе. На няколко метра от нея в тревата се въргаляше жълта кухненска ръкавица. До жената беше коленичила лекарка от Спешна помощ и я прегръщаше с едната ръка. До тях стоеше сержант с долепен до ухото телефон.

Парамедиците започнаха да вдигат носилката. Когато опорите й щракнаха в изправено положение, жената на ливадата скочи и изтърва шпатулата. Докато носилката напредваше към отворената задна врата на линейката, Гърни успя да мерне лежащия на нея човек. Лицето, шията и едното му рамо бяха покрити с кръв; до слепоочието му беше притиснат кървав компрес, а ръката откъм детектива се гърчеше.

Разумното предположение, съдейки по количеството кръв и положението на превръзката, беше, че е прекъсната слепоочната артерия. Но нямаше как да отгатне колко тежки са пораженията на черепа и прилежащите вътрешни мозъчни тъкани, нито какви са шансовете на пострадалия да стигне жив до болницата. Много от жертвите на рани в главата не доживяваха до операционната.

Жената — рижава, с обло лице и в напреднала бременност — се опитваше да стигне до количката, но намръщеният сержант и лекарката я задържаха.

Докато качваха носилката в линейката, жената не спираше да се бори. Пищеше безспир:

— Трябва да съм със съпруга си!

Лекарката изглеждаше притеснена и неуверена. Сержантът гримасничеше и се опитваше да задържи бременната, която блъскаше с ръце и виеше:

— СЪПРУГЪТ МИ!

Отчаянието й разкъса сърцето на Гърни.

Той застана решително срещу сержанта.

— Какво, по дяволите, става тук?

Полицаят се бореше да запази равновесие.

— Кой, по дяволите, си ти?

Гърни му показа удостоверението си.

— Защо я задържате тук?

— По нареждане на заместник-комисаря! — сопна му се сержантът.

— Тя трябва да е със съпруга си!

— Заместникът каза, че…

— Хич не ми пука за някакъв заместник!

Линейката вече излизаше от алеята на Оук Стрийт.

Жената продължаваше да пищи:

— Пуснете ме…

— Стига толкова! — отсече Гърни. — Веднага отиваме в болницата! Аз поемам отговорност. Казвам се Дейв Гърни, от окръжната прокуратура.

Без да се съгласява с нищо, сержантът разхлаби хватката достатъчно, за да позволи на детектива да подкрепи жената и да я отведе до субаруто. Полицаите на местопрестъплението изглеждаха притеснени от спора, но и неуверени дали е редно да се намесват.

Гърни помогна на жената да се качи в колата. Тъкмо заобикаляше да седне на шофьорското място, когато пред субаруто рязко спря тъмносин „Форд Експлорър“.

Задната врата се отвори и отвътре излезе Джуд Търлок. Надзърна в колата на Гърни

— Какво прави тя там? — подметна почти с безразличие.

— Отвеждам я в болницата. Съпругът й може би умира.

— Ще можеш да го направиш веднага след като поговоря с нея.

— Нещо не ме разбра. Разкарай колата си от пътя ми!

За част от секундата Търлок изглеждаше изненадан. След това изражението му се изглади в заплашителната липса на всякакви емоции. Заговори равно:

— Правиш грешка.

— Огледай се! — Гърни посочи към улицата, където вече бяха наизлезли съседи със смартфони и други устройства. — Те записват всичко случващо се. Точно сега записват как твоята кола препречва пътя на моята. Публичният образ е всичко, нали? — той се усмихна без хумор.

Търлок отвърна с безизразен поглед.

— Някои послания имат сериозно влияние — допълни детективът, като погледна към прозорците на колата и се убеди, че са затворени и жената вътре не може да го чуе. — Така че си представи следното послание на всички новинарски сайтове утре: „Заместник-шефът на полицията застава между бременна жена и умиращия й съпруг“. Смяташ ли, че такъв тип послание ще се хареса на шефа ти? Мисли бързо. Кариерата ти изтича в канала!

Търлок изкриви устни в намек за грозна усмивка и изсъска:

— Добре. Ще го направим по твоя начин. Засега!

Той даде знак на шофьора си, който премести форда само колкото да позволи на Гърни да обърне и да тръгне към болница „Мърси“.

С помощта на джипиеса детективът бързо откри болницата в края на дълъг булевард и появата й в полезрението им, изглежда, успокои малко пътничката му. Той се възползва от възможността да я попита дали е видяла какво точно се е случило.

Гласът й трепереше.

— Току-що беше излязъл от вратата. Чух някакъв звук, все едно камък удари къщата. Погледнах навън и… аз…. — жената прехапа устната си и замълча.

Гърни предположи, че ударът като от камък е бил от забиването на куршума, преминал през слепоочието на съпруга й. Попита:

— Знаете ли как звучат изстрелите?

— Да.

— Чухте ли някакъв подобен звук?

— Не.

— А когато излязохте, видяхте ли някого? Кола, която се отдалечава? Каквото и да е движение?

Тя поклати глава.

Когато пристигнаха в болницата, носилката вече беше извадена от линейката и я караха през отворените врати на входа на спешното.

Докато Гърни спре субаруто до тях, пътничката му вече излизаше от колата. Внезапно спря и се обърна към него. Възкликна:

— Благодаря за това, което сторихте на двора! Страшно ви благодаря! Дори не ви знам името!

— Дейв Гърни. Надявам се, че съпругът ви ще се оправи…

— О, мили боже! — тя прилепи длан за устата си и очите й се разшириха.

— Какво? Какво има?

— Вие сте човекът, с когото Рик отиваше на среща!

23

Трескавият стремеж на Хедър Лумис да последва съпруга си в болницата прекъсна всякакво обсъждане на притеснителното откритие. Гърни реши, че би било загуба на време да остане да чака, а и така би рискувал нов сблъсък с Търлок, който вероятно щеше да се появи, за да разпита Хедър. Далеч по-разумно щеше да е да се върне на местопрестъплението, което Клайн го помоли да наблюдава.

Обърна колата и не след дълго се озова отново на Оук Стрийт. Групички любопитни съседи още стояха пред домовете си. Не се виждаха нито Търлок, нито синият му експлорър, а от полицейските коли беше останала само една, но лампите й вече не мигаха. От другата й страна стоеше черен „Форд Краун Виктория“ — най-често срещаната немаркирана полицейска кола в Америка. На алеята имаше сив бус с логото на полицейското управление на вратата. Гърни паркира до полицейската кола.

Жълта лента обикаляше къщата от единия до другия край по поредица метални колчета, разположени на около пет метра навън в двора и минаваше зад отсрещния ъгъл. В цветната леха до предната врата стоеше криминолог. Дълбаеше дупка в дървената ламперия с помощта на лъскав метален инструмент, който приличаше на хирургически пинсети. Носеше латексови ръкавици и цял защитен гащеризон, типичен за професията му.

Гърни слезе от колата с удостоверението в ръка и тъкмо се запъти през моравата към оградения с лента участък, когато го спря познат глас.

— Хей! Дейв! Насам!

Обърна се и видя Марк Торес да му маха с телефона си през отворения прозорец на цивилната кола. Отиде до нея и го изчака да приключи обаждането.

Младият детектив слезе с угрижен вид от автомобила си.

— Боях се, че съм те изпуснал. Имаше ли проблем тук… след стрелбата?

Гърни сви рамене:

— Нищо сериозно. Хедър Лумис искаше да е със съпруга си. Можеше да се окаже последният й шанс да го види жив. Така че я откарах.

— О! Разумно — въздъхна Торес, но не се отпусна напълно.

— Къде е Търлок?

— Не знам. Бях в управлението. Той ми каза да дойда тук и да намеря местоположението, използвано от снайпериста на АРС.

— Снайперист на АРС? Така ли се изрази?

— Точните му думи.

— Беше толкова сигурен, че има връзка с АРС?

— Абсолютно уверен. Ти имаш ли съмнения?

— Аз имам съмнения за всичко, свързано с този случай.

— Ще знаем повече, когато Гарет извади куршума от дървенията. Отнема му толкова време, понеже се опитва да запази колкото се може повече от входния канал.

Гърни погледна към лехата и към криминолога с провиснал по високото и слабо тяло гащеризон. Беше затънал до колене в пурпурен декоративен лук и вечерни иглики — детективът ги разпозна, понеже бяха сред любимите цветя на Мадлин заедно с монардата и дигиталиса.

Торес продължи:

— Предположихме, че изстрелът може да е дошъл оттам… — той посочи обширното каре с къщи на няколко пресечки по-нагоре по хълма. — Четирима от нашите обикалят от врата на врата и се опитват да установят дали някой е видял нещо. Все някой там горе трябва да е чул изстрела, дори ако е бил заглушен — предполагам, че е така, понеже съседите тук определено не са обърнали внимание на пукот, а щяха, ако…

Гърни си спомни, че полицията бе обикаляла из „Гринтън“ за информация, но не бе получила особено съдействие след стрелбата по Стийл. „Блустоун“ обаче беше различен квартал — от тези, в които приемаха ченгетата за съюзници, а не за врагове.

— Измъкнах го! — с доволна усмивка криминологът в лехата вдигна невредим на вид куршум. Гърни и Торес преминаха под лентата и отидоха да го огледат отблизо.

— Изглежда еднакъв с този, който извади от дървото в Уилард Парк — отбеляза младият следовател.

— Да. Същият калибър, пак е с метална обвивка без видими деформации, чистичък и спретнат за балистичната експертиза… — криминологът пъхна куршума в малко пликче за улики, вече етикетирано и датирано.

— Добра работа — похвали го Торес. — Благодаря ти!

— Е, това беше всичко тук, нали? Само вадим куршума? Няма да преравяме мястото?

— Няма какво да ровим. Ще поддържаме връзка, когато намерим откъде е стреляно.

Техникът се качи в буса и си тръгна.

Гърни, последван от Торес, тръгна към дупката в дървенията. След като я огледа набързо, извади химикалката си и я пъхна докъдето влезе — десетина сантиметра навътре. Обхватът вектори, създаден от ъгъла на химикалката, до голяма степен намали участъка от хълма, който Торес първоначално бе посочил като област, откъдето е дошъл изстрелът. Дори предвид неточността на метода и вероятността каналът на куршума да е изкривен насам или натам заради контакта с жертвата или зърнистата структура на дървото, стеснената област на интерес обхващаше около двайсетина къщи.

Докато Гърни вадеше химикалката от канала, телефонът на Торес звънна.

Той вдигна и през повечето време слушаше, ококорил очи от възбуда.

— Добре, схванах. Поултър Стрийт 38. Веднага тръгваме! — и се ухили на детектива. — Май сме извадили късмет. Униформените са открили двама обитатели, които чули звук, подобен на изстрел — идвал от празна къща, която се намира между техните. Да потегляме!

Качиха се във форда и три минути по-късно бяха паркирали зад две полицейски коли на адреса на Поултър Стрийт. Оказа се улица с двуетажни колониални постройки на скромни парчета земя, с алеи, водещи към отделни гаражи. Повечето предни дворове бяха спретнато окосени морави с по няколко азалии и рододендрони в прекопани градинки.

Изключение правеше номер трийсет и осем — избуялата трева, изсъхналите храсти и спуснатите щори подсказваха, че къщата е необитаема. Отворената гаражна врата беше единственият по-необичаен елемент. Две патрулни ченгета с жълта лента обикаляха къщата, гаража, алеята и задния двор, за да ограничат достъпа. От съседната къща отляво излезе трети полицай — с масивни рамене и дебел врат, бръсната глава и сурово изражение.

Гърни и Торес го пресрещнаха пред алеята. Боби Баскомб, както го представи Марк, посочи към къщата, откъдето бе дошъл.

— Собственичката Глория Фенуик, казва, че чула кола да влиза в тази алея по-рано следобед.

— Знае ли в колко часа? — попита Торес.

— Не може да каже кога е пристигнала, но знае, че е тръгнала точно в три и трийсет и шест минути. И знае, че е била черна „Тойота Корола“ купе, а шофьорът бързал.

— Толкова ли е сигурна за часа и модела на колата?

— Сигурна е за марката, понеже самата тя има стара „Корола“. Сигурна е и за часа, понеже било необичайно в онази къща да има хора, така че когато чула колата да влиза, отишла до страничния прозорец, за да види посетителя. Не видяла никого, понеже колата вече била в гаража. Но останала да се навърта край прозореца. Няколко минути по-късно чула шумен трясък — помислила го за захлопната врата. Може би трийсетина секунди след това колата излязла на заден от гаража на улицата и както тя го описа, „подпалила гумите“ и изчезнала. Това привлякло вниманието й и госпожа Фенуик погледнала часовника.

— Успяла ли е да види шофьора?

— Не. Но каза, че сигурно трябва да е мъж, понеже жените не карат толкова бързо.

— Дадохте ли описание на колата?

— Да. Ще я пуснат за издирване.

Торес се обади в управлението и им каза да добавят към номерата на колата, свързана със стрелбата по Стийл, и черната тойота от Блустоун. След това възобнови въпросите към Баскомб.

— А жената знае ли нещо за хората, които притежават тази къща?

— Преместили са се във Флорида преди шест месеца. Не успели да продадат къщата преди заминаването, затова я дали под наем.

— А знае ли нещо за наемателите?

— Не ги е виждала, но неин приятел от бизнеса с недвижими имоти й казал, че договорът е на името на човек от „Гринтън“.

— Какво мисли тя по въпроса?

Баскомб сви рамене:

— Както можете да си представите, „Гринтън“ не е популярна дума в тази част на града.

— А съседите от другата страна?

— Холис Витър. Странен тип. Бесен е, че тревата не се коси, сърдит е на „гринтънските помияри“, дето се нанасят в „Блустоун“, бесен е и на „педалите от контрола над оръжията“. Много работи го вбесяват.

— Виждал ли е някога наемателите на къщата?

— Не. Но смята, че трябва да са чужденци.

— Защо?

— Надрънка ги някакви заради това, че не косели тревата. Не приказва много смислено.

— Исусе! — промърмори Торес. — Каза ли ти нещо полезно за случая?

— Всъщност да. И тази част е по-интересна. Подобно на дамата от другата страна, и той чул рязък трясък, но не отишъл веднага до прозореца. Както обясни, бил заключен в кенефа.

— Заключен?

— Точно тази дума използва. Важното е, че прозорецът му бил отворен. Убеден е, че това, което е чул да заминава, не е било кола. Според него е мотоциклет и звукът не идвал от улицата, а от буренясалото хълмче, което започва от задните дворове на тези къщи.

Торес го изгледа със съмнение:

— Вярваме ли на това, което казва за звука?

Баскомб цъкна с език.

— Малко го понастъпих и той сподели, че навремето бил мотоциклетен механик в „Дортлърс Спийд Спортс“.

Торес изглеждаше озадачен от противоречивите описания на превозното средство.

— Ще трябва да изясним ситуацията. В момента обаче тук ни е нужен Гарет. И трябва да влезем в онази къща. Ще поискам заповед за обиск.

— Ако искаш, за протокола — предложи Гърни. — Но имаме оправдание да влезем незабавно. Имаме причина да вярваме, че изстрелът е дошъл от това място и трябва да се уверим, че криминолозите няма да попаднат в засада, когато влязат вътре, което трябва да направят веднага.

Торес се обади за заповедта, след това звънна на Гарет Фелдър, главния криминолог.

— Добре — заяви, след като прибра телефона си. — Да започваме. Колко врати има тази къща?

— Три — отвърна Баскомб. — Предна, задна и още една отляво.

Торес погледна въпросително Гърни.

— Ти поръчваш музиката, Марк. Разположи ни където сметнеш за добре.

— Добре. Ами да. Ти иди отзад. Боби, ти върви отстрани. Аз ще съм отпред и ще дам сигнал за влизане.

Едно от двете ченгета, които опъваха лентата, погледна към тях.

— Искаш ли ни някъде?

Торес помисли за момент, после посочи:

— Идете на диагоналните ъгли на двора, за да виждате по две от страните на къщата и да наблюдавате прозорците…

Те кимнаха и се отправиха към позициите си. Баскомб, Гърни и Торес сториха същото.

Когато детективът подмина страничната врата, забеляза, че е леко открехната. Задната, както откри след няколко секунди, зееше широко отворена. Посегна към кобура на глезена си, извади беретата, свали предпазителя и зачака сигнала за влизане.

Миг по-късно чу Торес да чука по предната врата, пауза, после по-настоятелно чукане, последвано от вик:

— Полиция! Отворете веднага! — След няколко секунди тишина се разнесе: — Полицията влиза! Сега! — придружено с трошене на стъкло.

Гърни прекрачи през отворената задна врата в тесен коридор, който минаваше покрай малка баня и миришеща на застояло кухня. Разположението беше сходно с това в дома на Стийл, но всичко беше по-мрачно и прашно. Той премина през кухнята към малка трапезария, отделена от дневната с голяма арка.

В дневната нямаше килими, само една паянтова на вид лампа и малко мебели — износен диван, кресло и масичка, които допълваха усещането за необитаемост. В мъждивата светлина, която нахлуваше през частично спуснатите щори, детективът различи стълбището към втория етаж. Коридорът зад него водеше към страничната врата. Той предположи, че другата врата отдолу води към мазето.

Торес стоеше в подножието на стълбището към втория етаж, стиснал с две ръце служебния „Глок“ близо до гърдите си. Баскомб беше спрял в коридора, с подобно оръжие и в същата поза.

Торес подвикна:

— Ние сме от полицията! Моля всички в къщата да излязат веднага!

Отговори му мъртвешко мълчание. С тих глас той насочи Баскомб да провери мазето и помоли Гърни да се качи с него, за да претърсят втория етаж.

На стълбите нямаше мокет и скърцането на всяка дъска беше достатъчно да даде на евентуално скритите на втория етаж хора представа за приближаването на полицаите стъпка по стъпка.

Горният етаж се оказа също толкова унил и изоставен като първия. Имаше три спални, всяка с по едно двойно легло. Имаше баня с прашна вана, душ-кабина без завеса и празна лавица за кърпи.

Спалнята, която привлече вниманието на Гърни, гледаше към задната страна на къщата. Леглото и столът бяха избутани встрани до стената. Прозорецът беше отворен. Вътре нахлуваше достатъчно слънчева светлина, за да разкрие три отпечатъка с размер на монета на пода. Още от вратата пред детектива се разкриваше достатъчно от гледката — редица скромни къщи на няколко пресечки встрани и надолу по хълма. Предният двор на една от къщите беше ограден с жълта лента. Няколко от местните жители още се въртяха на улицата като фенове, които се мотаят около стадион дълго след като играчите са се прибрали.

* * *

Сега, когато малката къща на Поултър Стрийт бе определена като най-вероятното място за произвеждане на втория снайперски изстрел, събирането и защитата на дребни улики се превърна в приоритет. Така че не беше изненадващо Гарет да си доведе помощник. Изненадата беше по-скоро видът на сътрудничката му — ниска, набита жена, която той представи като Шелби Таунс, с гладко избръсната глава като на Боби Баскомб. Имаше сребърни пиърсинги в устните, ноздрите и ушите и бе облечена с черна тениска с надпис „размий половите граници“, отпечатан с бели букви над щедрата й гръд.

Вероятно за да защити вида й, Торес сподели с Гърни, че Шелби участва в продължителна задача под прикритие, но двойната й колежанска диплома по криминология и химия я прави идеалното почасово допълнение за проучването на приоритетни местопрестъпления.

Гърни обясни на двама им с Гарет разположението на къщата и какво са видели в стаята на горния етаж — Баскомб спомена твърдението на Глория Фенуик за кола и това на Холис Витър за мотоциклета. Торес добави, че е странно да открият в прахоляка на пода в спалнята отпечатъци от друг триножник за пушка, очевидно същия като първия.

— Защо да изхвърляш първия триножник в реката и да запазиш оръжието? — промърмори той недоумяващо. — Ако хванем стрелеца, тъкмо оръжието ще му подпише присъдата…

Торес нареди на Боби Баскомб и другите две ченгета да обиколят квартала в търсене на свидетели за пристигането и потеглянето на кола или мотор и да съберат потенциална информация за наемателите. След това се обади в щаба и помоли някой да провери в архивите на града, на окръга и на полицията чия е собствеността, кой плаща поддръжката и данъците, какви задължения са натрупани, има ли оплаквания и всичко друго, което биха могли да открият и има връзка с ползването на имота.

Междувременно Гарет и Шелби си сложиха еднократни гащеризони, терлици, ръкавици и шапки. Извадиха от буса специалните си лампи, химикали и други принадлежности за обработка на улики и влязоха в къщата.

Торес предложи, докато криминолозите се занимават със своята работа, те с Гърни да повторят разпита на съседите, за да проверят дали си спомнят нещо повече от онова, което вече бяха съобщили на Баскомб. Гърни се съгласи и младият полицай се писа доброволец за разговора с Глория Фенуик в къщата отляво.

Детективът се приближи до къщата отдясно. Искаше да научи повече за потеглянето на онзи мотоциклет. Надяваше се, че съмнителната умствена стабилност на Холис Витър не е изкривила възприятията му до пълна безполезност.

Къщата се оказа сходна по размер и разположение с тази на номер трийсет и осем. Предната морава беше разделена на две от настлана с плочки пътека, която водеше към входната врата. В средата на моравата от двете страни на пътеката беше посаден по един малък смърч. Личеше си, че алеята е пометена наскоро. Гаражната врата стоеше отворена и в дъното се виждаше военен модел „Хамър“ от началото на деветдесетте. Задното му стъкло бе закрито от конфедеративен флаг.

Още докато Гърни беше на десетина метра от къщата, входната врата се отвори и от нея излезе едър оплешивяващ мъж в камуфлажни дрехи, който държеше ротвайлер на къса каишка. Колата, флагът, дрехите и кучето подсказваха преувеличена нужда от създаване на мъжкарска аура, помисли си Гърни. Усмихна се любезно.

— Господин Витър?

— Кой пита?

Детективът вдигна удостоверението си.

— Дейв Гърни от окръжната прокуратура. Трябва да поговорим за събитията в съседната къща.

— Да сте чували някога теорията за счупените прозорци и поддържането на реда? — попита Витър с гневен глас.

Гърни беше добре запознат с тази теория от дните си в нюйоркската полиция — силно конфронтационен подход към дребните инциденти в кварталите с висока престъпност. Всяко ченге в Америка знаеше по нещо по въпроса, много управления бяха пробвали прилагането на теорията на практика и резултатите си оставаха обект на противоречиви и разгорещени дебати.

— Знам какво представлява, господине. Тя има ли някакво отношение към положението при съседите ви?

Витър посочи избуялата половин метър трева:

— Виждате ли това?

— Виждам. И какво?

Мъжагата присви очи:

— Подходът на счупените прозорци подсказва, че вие, момчета, трябва да се занимавате с дребните признаци за големи проблеми. Нарушенията… — той произнесе думата бавно и с провлачена неприязън. — Към тях трябва нула толерантност. Събудете се! Проблемът на днешния свят е, че всичките дребни гадости остават пренебрегнати. Заметени под масата. Никой не иска да се занимава с простотиите на малцинствата, с чувствителните теми, политическата коректност е това, което ни убива… — той размаха пръст срещу Гърни. — Трябва да се смачкат дребните лайнарии, та да е ясно, че и големите няма да минават. Трябва да сторим онова, което правят на други места. Да стреляме по тях. Защо не? Застреляй лайнарите! Застреляй дилърите на наркотици! Остави труповете там, където са паднали. Изпрати ясно послание!

Гърни почака, за да се увери, че жлъчната реч е свършила.

— Господин Витър, искам да ви задам един въпрос.

Мъжът наклони глава настрани:

— Аха?

— Днес следобед чухте ли мотоциклет да напуска съседния имот?

Лицето на Витър се проясни:

— Мотокросов мотор с висока компресия. Нещо като „Ямаха Дуъл Спорт“. Само предположение, но ме бива в областта.

— Видяхте ли го?

— Нямаше нужда. Казах на приятелчето ти с бръснатата глава, че серях, но имам добро ухо. Няма нещо за моторите, дето да не го знам, включително как звучат.

— Когато го чухте, отбелязахте ли колко е часът?

— Не си държа часовник в лайнарника.

— А да имате представа кой може да го е карал?

Витър се заозърта и понижи глас:

— Сигурно някой от тях.

— От тях?

— От чуждите агенти. Идват в нашата страна нелегално и изчезват. Потъват в обикновения американски живот. Остават тук, спотайват се и чакат, докато не получат нареждане да организират терористична атака. Такива работи не се споменават в обичайните новини. Всичко се прикрива!

Гърни се замисли:

— А виждали ли сте някого в съседната къща?

— Никога — отвърна Витър многозначително.

Детективът разпозна типичната изкривена логика, способна да превърне липсата на доказателства в най-доброто доказателство. В компютърна програма такава логическа верига би била критична грешка. В мисленето на хората обаче се срещаше изумително често.

Гърни благодари на човека за отделеното време и тръгна обратно към форда, където да изчака криминолога и Торес. Погледна часовника на телефона си и видя, че е минал над час, откакто остави Хедър в спешното. Предположи, че ако все още е жив, Рик Лумис най-вероятно е в някоя от операционните. Ако бе извадил голям късмет, може би щяха да успеят да го закърпят дотолкова, че да си струва да живее. Хедър сигурно бе в някоя от чакалните — седеше, ставаше, обикаляше, и нападаше всяка появила се сестра или доктор за новини за съпруга си. Гърни имаше въпроси към нея, но се колебаеше дали моментът е подходящ, никой от тях не би могъл да се сравнява със страшната неизвестност, пред която бе изправена съпругата на ранения полицай в този момент.

И все пак, в безброй случаи от кариерата му в отдел „Убийства“ нуждата от навременна информация го бе заставяла да разпитва хора с очевидна емоционална болка. Винаги се беше колебал, преди да постъпи така. Но накрая винаги стигаше до един и същи извод — че нуждата за информация надцаква потенциалното безпокойство, което въпросите му могат да предизвикат.

Взе номера на болницата от интернет, набра го, обясни кого трябва да намери, прехвърлиха го три пъти, няколко минути го държаха на телефона и тъкмо се канеше да се откаже, когато най-сетне доведоха на телефона Хедър.

— Ало? — гласът й прозвуча изтънял и изтощен.

— Дейв Гърни е на телефона. Как е Рик?

— В операционната е. Още не могат да ми кажат подробности.

На заден фон Гърни чуваше поредица тихи писукания — звук, който върна спомените му за мониторите в реанимацията, ранени колеги и дълги бдения в болничните коридори.

— Трябва да ти задам няколко въпроса. Удобно ли ще е?

— Давай.

— Когато отидох в закусвалнята на среща с Рик, оттам ми казаха, че се обадил да съобщи за непредвидено закъснение. Знаеш ли какво го забави?

— Според мен… мисля, че се чу с някого. Може би да се осведоми за срещата с теб? Нещо такова?

— Имаш ли представа кой беше събеседникът му?

— Не. Но мисля, че онзи, с когото говори Рик, искаше да дойде с него на срещата… само че първо трябваше да се погрижи за нещо, а после Рик щеше да го вземе. Съжалявам, но не обърнах много внимание… — думите й заглъхнаха от тихо изхлипване.

— Всичко е наред, Хедър.

— Не знам какво повече да ти кажа за това.

— И това ми е много полезно. Просто се чудех… спомена, че Рик е говорил с някого и го нарече „него“. Сигурна ли си, че тази личност, с която Рик е разговарял, е мъж?

— Всъщност не знам. Не ми е хрумвало, че може да не е мъж.

— А знаеш ли дали става дума за полицай?

Хедър се поколеба:

— Не мисля.

— Защо?

— Заради тона на Рик. С останалите полицаи говори по определен начин. Този разговор ми прозвуча различно.

— Това е чудесно наблюдение, Хедър. Знам, че моментът е много страшен за теб и оценявам готовността ти да помогнеш!

— Искам да ти помогна. Толкова много направи за мен! Наясно съм и с риска, който пое по този начин. Да се изправиш така срещу Джуд Търлок, за да ме доведеш тук, беше… когато дори не знаеше името ми… — гласът на жената отсреща започна да трепери. — Повечето хора… не биха го направили. Нещо подобно… изисква повече от смелост. Изисква… доброта.

Помежду им се възцари кратко мълчание. Наруши го Гърни, който си прочисти гърлото и се постара да говори спокойно.

— Търлок и другите от управлението ще те разпитват за случилото се днес. Не просто за покушението, а…

— Знам как работи процесът.

— Ще им кажеш ли, че Рик е тръгвал на среща с мен, когато са стреляли по него?

— Не.

— А че сме говорили по телефона?

— Не.

Гърни помълча за момент.

— Наистина нямаш вяра на управлението, нали?

— Не, нямам.

— Знаеш ли дали Рик или Джон Стийл са разкрили доказателства за престъпни действия?

— Май… приближаваха до този момент.

— Някой помагаше ли им?

— Рик не обичаше да споделя такива подробности вкъщи. Но останах с впечатлението, че някой им дава информация, казва им кои случаи да проверяват.

— Някой в отдела?

— Рик не ми е споделял.

— Знаеш ли дали е било информация за фалшиви обвинения?

— Така мисля.

— С участието на Търлок?

— Вероятно. Той ми се струва ужасен човек.

— А Бекерт?

Хедър се поколеба.

— Вероятно не пряко. Според Рик той е от онези хора, които въртят света на пръста си, без да оставят отпечатъците си по нищо.

— Споменаха ми, че имал политически амбиции. Знаеш ли нещо по въпроса?

— Не, но не съм изненадана. То е… — Хедър изписка. — Трябва да тръгвам. Докторът дойде!

Стомахът на Гърни се сви, вероятно заразен от страха в гласа й. Надяваше се с цялото си сърце, че тя ще успее да преглътне новината, която е дошъл да й каже лекарят.

Тъкмо прибираше телефона в задния си джоб, когато се изписа входящо обаждане от Шеридън Клайн. Изкуши се да го остави да мине на гласова поща, но знаеше, че отлагането на разговора няма да постигне нищо — бавенето само увеличаваше тежестта на онова, което трябваше да бъде направено.

— Гърни на телефона.

— Какво, да му се не види, става?

— Проблем ли има?

— Казаха ми, че си нахълтал на местопрестъплението при Лумис и си извел ключов свидетел, преди да бъде разпитан от старши полицай от управлението.

— Интересна подредба на фактите. Нека ти представя друга. На косъм отклоних публична издънка, която щеше да накара Бекерт да заеква като първолак на следващата пресконференция.

— Какво, по дяволите, ще рече това?

— Ще рече, че отчаяната съпруга на простреляния полицай беше задържана, вместо да е до вероятно умиращия си съпруг, за удобство на заместник-комисаря на управлението, който притежава чувствителността на камък. Как според теб щяха да реагират на това скъпоценните медии на Бекерт?

Клайн се забави с отговора толкова много, че Гърни започна да се чуди дали е още на телефона.

— Не ми разказаха случката по този начин — изхриптя накрая, с оттекла се от гласа му енергия. — Според болницата Лумис е още жив. Разбирам, че са намерили мястото на стрелбата и Гарет Фелдър в момента го обработва. Така ли е?

— Да.

— И стрелецът на Лумис е използвал същата черна „Тойота Корола“, която е карал и в случая със Стийл?

— Може би.

— Може би?

— Едната съседка е видяла колата. Другият съсед твърди, че е имало и второ превозно средство, кросов мотоциклет. Трудно е да се каже към момента кое от двете е използвал стрелецът.

— Какво значение има? Очевидно все нещо е карал. По думите ти съдя, че изглежда, е имал допълнителна подкрепа от АРС.

— Може би.

— Не виждам къде в случая има място за „може би“. Две превозни средства. Един стрелец плюс една резерва.

Гърни запази мълчание. Имаше и други вероятности, но нямаше желание да ги обсъжда с Клайн. Не и преди да е имал възможност да ги премисли.

— Ти видя ли лично мястото? — попита прокурорът.

— Видях го.

— И?

— Сходно е с първото. Има следи от използван триножник за пушката. Чакам да видя какво друго ще извадят Гарет и помощничката му.

— Хубаво. Щом е замесена същата кола, отпечатъците, които намерят, би трябвало да са сходни с тези, събрани от мястото на покушението над Стийл, което си е мечта за всеки прокурор.

— Стига да не се замисляш много по въпроса. И да не започваш да се питаш защо.

— За какво намекваш пък сега?

— Защо тази лазерна точка е следвала темето на Стийл толкова дълго време? Защо е бил застрелян в движение, вместо докато е стоял неподвижен? Защо стрелецът е използвал патрони с плътна метална обвивка, вместо с кух връх. Такива неща ме държат буден нощем. Би трябвало и ти да будуваш над тях!

— Глупости. Прекалено усложняваш всичко.

— Мислех, че искаш обективната ми гледна точка по случая.

— Искам я. Разбира се, че я искам! Но точно сега случаят се развива по идеален начин. Не искам манията ти по дребните висящи конци да изкарат логиката ти извън релси или да създадат проблеми с полицията в Уайт Ривър. Остани в синхрон с голямата картина, само това казвам. Избягвай ненужните спорове. Нека придвижим това разследване до гладък финал!

24

Когато излезе от къщата на Глория Фенуик, Торес снабди Гърни с няколкото късчета допълнителна информация, която бе научил от старицата.

Королата, която излязла на заден от алеята и духнала на скорост, била, по думите й, „срамно мръсна“.

По време на снеговалежите през март и в началото на април никой не изривал пред съседната къща.

В месеците, откакто собствениците заминали и предали имота на настоящите наематели, тя изобщо не била виждала отворени прозорци или светнати лампи.

Очевидно цялата поща на собствениците била пренасочена, а наемателите не получавали никаква, понеже пощальонът, много мил човек, изобщо не спирал при съседите.

Липсата на поддръжка на имота и особено фактът, че никой не коси тревата, бил, по нейно мнение, обида за жителите на „Блустоун“ и типичен за разпасаното поведение на „гринтънските елементи“.

— И — допълни Торес — тя е абсолютно сигурна за присъствието на тази кола. Колко сигурен е онзи тип от другата страна на къщата, че е било мотор?

— Напълно сигурен.

— Значи и двамата са сигурни за по едно превозно средство, но никой не е видял второто. Странно.

Гърни поумува върху този факт.

— Всъщност не е странно. В къщата на снайпериста има тоалетна до задната врата и дневна отпред. Къщите на Фенуик и Витър са еднакви като разпределение. Витър твърди, че е чул мотоциклета — това се случва от задната страна на къщата — през прозореца на тоалетната си. Глория Фенуик е била в дневната до прозореца. Алеята, която колата е използвала, е от другата предната страна. И двамата са забелязали онова, до което са били по-близо.

Торес не се съгласи веднага.

— Разбирам, че Витър може и да не е чул колата. Но мотоциклетите са доста шумни. Не трябва ли Фенуик да го е чула?

— Теоретично. Но да предположим, че е имало пауза от минута или две между потеглянето на колата и това на мотоциклета. Съмнявам се тя да е останала до прозореца след като тойотата е тръгнала. Може дори да го е затворила. Ако после се е чул звук от друг двигател, по-надолу по задния склон, няма причина това да значи нещо за съседката.

— Нямаше ли поне да го чуе?

— Чуваме звуци постоянно, но освен ако нямат значение за нас, мозъците ни ги изхвърлят. Като спам филтър на електронна поща. Вероятно си чул стотици звуци днес — у дома, по пътя насам, по самата улица, но се обзалагам, че трудно ще си спомниш повече от два-три.

— Може и така да е, но…

Прекъсна го контраалтов глас:

— Някой от вас двамата да има свободно време?

Беше Шелби Таунс, втората половина от екипа за събиране на улики, и говореше от входната врата на къщата на снайпериста. Пиърсингите по лицето й блестяха на следобедното слънце, а гащеризонът скриваше надписа на тениската.

— Гарет смята, че ще остане в къщата поне час — продължи тя и се приближи, — а аз трябва да разположа мрежа за претърсване отзад. Двама души, работещи заедно, могат да го направят четири пъти по-бързо от сам човек. Какво ще кажете?

Торес си погледна часовника и обясни, че закъснява за срещата с онези, на които беше възложил да обиколят квартала.

Гърни предложи услугите си, мотивиран не толкова от дух на взаимопомощ, колкото от любопитството, което винаги изпитваше към местопрестъпленията.

Шелби посочи служебния си микробус.

— Костюм, ръкавици, терлици — всичко е точно до вратата. И преди си го правил, нали?

Преди Гърни да успее да отговори, Торес се намеси:

— Стига де, Шел, говориш с човека, който държи рекорда за разкрити убийства в нюйоркското управление. Сигурно е виждал повече големи местопрестъпления, отколкото всички в отдела ни, взети заедно… — Той се качи в колата, потегли плавно и изчезна.

Шелби стрелна Гърни с поглед:

— Вярно ли е — рекордът за разкрити убийства?

— Дадоха ми медал с такъв надпис. Нямам представа дали е вярно.

Изуменото й ококорване го накара да избухне в смях. Преди да попита какво толкова забавно има, той се поинтересува как желае да организират мрежата.

* * *

Задният двор беше само два пъти по-широк от къщата, но се простираше на трийсетина метра дължина и отиваше много по-назад и от постройката, и от гаража. Наклоненият склон добавяше още петнайсетина метра плевели и шубраци между избуялата морава и улицата отдолу.

Със съвместни усилия детективът и Шелби успяха за половин час да разположат мрежа от корда, съставена от близо двеста квадрата от по два метра, които покриваха моравата и по-голяма част от склона. Внимателното им обхождане с вперен в земята поглед отне още половин час.

Находките, заснети с таблета на Шелби, включваха следа, която показваше, че на ивица лишена от трева пръст зад гаража е бил паркиран мотор с мотокросови гуми и после е пресякъл моравата, спуснал се е по склона и е завил по долната улица — което потвърди версията на Холис Витър. Зад гаража до следите от гуми откриха отпечатъци от ботуши, сходни имаше и в почвата в основата на склона, подсказваха, че мотористът е спрял там вероятно заради преминаващи коли, преди да излезе на улицата.

В края на моравата до склона Гърни забеляза химикалка „Бик“. Шелби я снима на място, преди да я вдигне, като внимаваше да не размаже евентуални отпечатъци, и я прибра в пликче за улики. Докато попълваше изискваната информация за всеки предмет, място на намиране и дата, телефонът на детектива зазвъня. По времето, когато го извади, вече бе минал на гласова поща и имаше съобщение.

Прослуша го, но беше толкова накъсано, че едва се разбираше. След като го превъртя три пъти, бе сигурен единствено, че се обажда Хедър Лумис и иска той да отиде в болницата. Причината беше неразгадаема, но настоятелността — очевидна.

Звънна й, но се натъкна на гласова поща. Премисли варианта да се свърже с нея по телефона в болницата, но размисли, щом се сети за времегубещата въртележка, до която доведе предишният му опит. Прие, че и бездруго ще се наложи да кара до „Мърси“, и реши просто да отиде лично.

След като обясни ситуацията на Шелби, изтича четирите пресечки надолу по хълма до къщата на Лумис на Оук Стрийт, където беше оставил колата си. Групата съседи се беше разпръснала. Жълтата полицейска лента и потъмняващото червено петно на тревата бяха единствените признаци, че се е случило нещо неестествено.

Гърни се качи в субаруто и тръгна по маршрута, който го беше извел до болницата с Хедър. Движението беше натоварено и по-бавно, тъй като хората се прибираха от работа. Така имаше време да помисли — смесена благословия в тази част на деня, близо до здрача, който сякаш засилваше тревогите му.

Сред първите места в настоящия списък беше притеснителното му положение в разследването на стрелбата по Лумис. Разкритието, че полицаят е застрелян точно когато е бил на път да обсъди съвместните си усилия с Джон Стийл да преборят корупцията в управлението, вероятно щеше да прекрати всякакъв напредък в това отношение и дори да постави в опасност и останалите замесени. От друга страна, телефонната компания би трябвало да има запис от обаждането на Лумис до Гърни за уреждане на срещата и съответното му обаждане до закусвалнята, за да промени часа. Ако тези записи се появят на бял свят и ако сервитьорката идентифицира Гърни, биха могли да го обвинят в укриване на доказателства при разследването на престъпление, което само по себе си бе закононарушение.

Решението му се усложняваше и от по-сериозния въпрос дали посегателството върху живота на Лумис е преднамерено усилие да се предотврати срещата им, или случайна стрелба по ченге в отговор на убийствата на детската площадка. Почти сигурен беше, че е първото.

Когато слезе от колата на болничния паркинг, за първи път този ден усети витаещия във въздуха студ.

Входът на сградата бе приютен под широк навес. До него имаше паркиран бус на РАМ, беше се събрала и малка тълпа. Снимачен екип нагласяше телевизионни прожектори около двама души в центъра. Дамата с къса червена пола и бяла блуза беше репортерката, която Гърни бе гледал по „Вечерен сблъсък“. Господинът, в шита по мярка синя униформа с блестящи бронзови копчета, се оказа Дел Бекерт.

Член на екипа до отворената задна врата на буса извика:

— Осветлението и звукът са добре. Записваме и предаваме! Ти си!

Изражението на журналистката премина от кисела скука в стандартната за РАМ ТВ загриженост за притеснителното състояние на света. Тя държеше безжичен микрофон.

— С вас е Стейси Килбрик, намирам се пред болница „Мърси“ в Уайт Ривър, Ню Йорк, където животът на детектив Рик Лумис се държи на косъм, след като той беше повален от снайперист в собствения си преден двор, с което напрежението в този град се покачи до точката на кипене. С мен е комисар Дел Бекерт, който току-що излезе от болницата. Какво можете да ни споделите?

Бекерт беше самото въплъщение на каменна целеустременост.

— Първо, нека уверя всички ви, че държим напрегнатото положение в Уайт Ривър под контрол. Второ, напредваме бързо към идентификация и задържане на страхливеца, посмял да посегне на този прекрасен полицай, служител на нашето общество, човек с безупречно досие. Трето, имате личната ми дума, че редът и законът ще победят. На малкото заблудено малцинство, което раздухва насилието за свои собствени егоистични цели, ще кажа следното: ще бъдете изправени пред правосъдието. И накрая, призовавам ви да се молите за пълното възстановяване на детектив Рик Лумис. Благодаря!

Килбрик излезе напред да зададе въпрос, но Бекерт вече се беше запътил към тъмносин „Форд Експлорър“, който бръмчеше на празен ход на извитата алея отвъд навеса. Журналистката се обърна към камерата:

— Бяхте със Стейси Килбрик пред болница „Мърси“. Ще ви информирам за всички промени в ситуацията. Драги зрители, не забравяйте да кажете молитвите!

Прожекторите угаснаха и недоволното й изражение се завърна.

Гърни влезе във фоайето на болницата.

Макар че дизайнът й очевидно идваше от същия учебник от седемдесетте като този на полицейското управление, тя беше обновена съгласно по-новите представи за намаляване на стреса в медицинска обстановка посредством разсеяна светлина, цветове и текстури. Три усмихнати възрастни дами стояха до леко извития плот от черешово дърво на рецепцията.

Гърни бе посрещнат от елегантно облечена жена със снежнобяла коса и светлосини очи. Каза й, че идва да посети пациент в интензивното. Тя го загледа с интерес и заговори приглушено:

— Вие полицай ли сте?

— Да.

— И аз така си помислих. Ограничават достъпа, но вие вероятно го знаете. Онези от медиите са просто… — тя замлъкна с отвращение, сякаш хората от медиите бяха канални води, които могат да се просмучат в сградата. Съобщи му, че интензивното е на втория етаж и го упъти към асансьорите, като добави намръщено: — Такава ужасна история!

Когато слезе на втория етаж, Гърни се озова пред висока до кръста преграда около малко фоайе. На нея имаше табелка, която нареждаше да изключи мобилния си телефон и други електронни устройства, преди да влезе в интензивното. Зад фоайето имаше сестринска станция с компютърни монитори, оборудване за реанимиране и стойки за системи на колела. В ъгъла ухилено ченге дърдореше с привлекателна санитарка.

На бюрото на сестрите седеше слаб младеж с къса гелосана коса. Вдигна очи към Гърни. На зеления му бадж пишеше, че се казва Бейли Лейкър.

— С какво мога да съм полезен?

— Тук съм да посетя Рик Лумис. Или госпожа Лумис.

— А вие сте..?

— Дейв Гърни. Госпожа Лумис ме помоли да дойда.

Ченгето изостави сестрата и усмивката му изгасна, докато заобикаляше, за да застане до Гърни. Лъскавата никелирана табелка на гърдите му твърдеше, че се нарича К. Дж. Мазурк.

— Здравейте — заяви с присъщото на всички ченгета по света подозрително изражение. — Кой казахте, че сте?

Гърни му показа удостоверението си.

Полицаят го взе, огледа го внимателно и му го върна.

— От прокуратурата, а?

— Точно така. Госпожа Лумис ме очаква.

— Тя е в края на онзи коридор. В зоната за посетители. Изключете си телефона.

Гърни се подчини. В средата на коридора откри зала с дивани, кресла и телевизор, настроен на синоптичния канал. Когато влезе в чакалнята, видя в отсрещния ъгъл барче с кафемашина. На малка масичка до нея седяха три жени. Хедър Лумис, Ким Стийл и Мадлин.

Изненадата му да види Ким и съпругата си бързо се разсея, разпозна явлението, на което бе ставал свидетел много пъти — инстинктивната подкрепа, която полицейските съпруги си оказват една на друга в трудни времена. Хедър и Ким със сигурност вече се познаваха добре покрай съпрузите си. А именно съчувствието на Мадлин към Ким бе решило и собственото му участие в случая.

Гърни ги поздрави и се настани на четвъртия стол до масата.

— Има кафе — Хедър посочи барчето.

— Може би после. Някакви новини за Рик?

— Казаха, че състоянието му е стабилно.

— В изкуствено предизвикана кома е — обясни Мадлин равно. — За да се облекчи налягането върху мозъка му. Така че да може да се възстанови. Също като след катастрофата на приятелката ми Илейн. Поставиха я в терапевтична кома за няколко седмици. Сега си е съвсем добре.

Хедър примигна и успя да се усмихне лекичко. Ким я хвана за ръката и я стисна здраво.

В чакалнята влезе чистачка с поразителни очи с бадемовидна форма, марлена маска на устата и носа и бадж, който я идентифицираше като Чалис Крийл. Буташе количка с препарати. Маневрира сръчно през трасето с препятствия от дивани и кресла до барчето, изпразни кошчето му в чувала в основата на количката и се върна обратно в коридора.

Хедър се обърна към Гърни:

— Получихте ли съобщението ми?

— Прекъсваше, но разбрах, че искате да ме видите.

Тя бръкна в джоба на горницата си, извади приемна бланка и му я подаде.

На средата на картонената бланка бяха надраскани няколко неравномерно разпределени букви и цифри:

Гърни ги погледа известно време.

— Това е съобщение от Рик. Когато го изкарваха от линейката и прикачваха към него разни монитори, той се опитваше да говори. Искаха да опитам да разбера какво казва, но той не беше в състояние да се изкаже членоразделно. Помолих сестрата за нещо, на което да пише, и тя се върна с молив и лист. Пъхнах молива в ръката му и лист под пръстите му. Отне му много време да напише тези букви, легнал по гръб и почти в безсъзнание. Но това е…

След като проучи буквите, Гърни опита един от методите да ги групира и прочете на глас:

— К шест едно едно едно три Н А Е — погледна към Хедър. — Това говори ли ви нещо? Инициалите? Числото? Възможно ли е да е някаква сума?

Тя поклати глава.

— Да речем, че групираме буквите и цифрите различно, а тройката всъщност е буквата 3…

Съпругата на Лумис отново поклати глава.

— Може би трябва да четем числото отделно, като пощенски код.

— Пак не ми говори нищо.

— Несъмнено значи нещо — намеси се. Ким. — Нещо, което е искал да узнаеш!

На Гърни му хрумна, че съобщението може да е само продукт на халюциниращ мозък, но беше очевидно, че Хедър и Ким държат да се окаже важно, и той нямаше намерение да убива надеждата им.

— Мога ли да взема картончето със себе си? — попита той!

Съпругата на Лумис кимна:

— Мисля, че Рик се опитваше да ви каже нещо.

— Моля се на Бог да хванете копелето, което е стреляло по него! — намеси се Ким. Очите й плуваха в гневни сълзи.

Емоционалният й изблик предизвика смутена пауза.

Накрая Хедър заговори с овладян глас:

— Дел Бекерт намина.

— Какво искаше? — поинтересува се Гърни.

— Първоначално? Да се престори, че го е грижа за Рик.

— А после?

— Да разбере колко телефона е имал.

Гърни усети неприятно присвиване.

— И какво му казахте?

— Че притежаваше стандартния служебен блекбери, айфон и домашния ни номер.

— Нещо друго искаше ли да знае?

— Попита дали Рик е имал контакти с лица от Алианса за расова справедливост или от онази, другата организация, как й беше името. Бели зоват за черна справедливост? Техният говорител все се появява по всички програми, където хората си крещят едни на други. Кори Пейн? Май така се казваше. Той мрази полицията!

— А вие какво му казахте?

— Че Рик не ми е споделял за полицейската си работа. После Бекерт каза, че… че другият изстрел… — тя се поколеба и погледна към Ким.

— Няма нищо. Продължавай!

— Каза ми, че изстрелът, който е улучил Джон Стийл, дошъл от апартамент, свързан с член на АРС. И че този, повалил Рик, може би също е дошъл от къща с връзка с АРС.

Гърни помълча, докато обмисли тези твърдения, преди да се върне към споменатата по-рано тема.

— Телефоните, за които споделихте с Бекерт, — знаете ли кой от тях е използвал Рик за обажданията си до мен или до закусвалнята, или до човека, който е искал да дойде на срещата, която се предполагаше да проведем?

— Нито един. Рик има четвърти телефон, който не споменах — анонимна предплатена карта, която използваше за обаждания по проекта, по който работеха с Джон.

— И къде е сега този четвърти телефон?

— Рик го държи скрит. Знам само, че никога не го вади от къщата. И че не би желал Бекерт да се добере до него.

Гърни бе обзет от егоистично облекчение. Този скрит телефон беше единственото материално доказателство за разговора му с Лумис. Стига да си останеше в тайна, имаше малка вероятност да го обвинят, че е пропуснал да съобщи за тези разговори. Докато се чудеше колко ли добре е скрит, в залата влезе нисък тъмнокож мъж със зелена болнична престилка. Бял пластмасов бадж го идентифицираше като д-р П. У. Пател.

— Госпожа Лумис?

Тя се извърна към него със страх в очите.

— Не ви нося лоши новини — увери я лекарят с лек акцент. — Дойдох само да ви кажа, че след няколко минути ще свалим съпруга ви в радиологията за още една процедура по заснемане на мозъка. Неврохирургът я поиска. Рутинна е, не е причина за тревога. Ако със спътниците си желаете да видите пациента, преди да отиде в рентгенологията, трябва да стане сега. Разбирате ли?

Хедър кимна.

— Може ли да се познае дали има някакви промени в състоянието му?

— Няма промени, но това не е лош знак. При мозъчните травми се налага да се чака. Следим вътречерепното налягане заради контузиите, предизвикани от изстрела. Вероятно няма да се окажат проблем, тъй като куршумът не е перфорирал важни части на мозъка. Но ще чакаме и ще следим положението!

Хедър кимна неуверено:

— Благодаря ви!

— Няма защо, госпожо Лумис. Вероятно сравнително скоро ще имаме и добри новини. Но сега, ако желаете да видите съпруга си за няколко минути…

— Да, разбирам.

След като лекарят излезе от стаята, Мадлин попита Хедър:

— Искаш ли да дойдем с теб?

Тя примигна объркано.

— Да. Не знам. Да, елате! — изправи се и излезе от стаята, очевидно без да забележи, че си е блъснала коляното в ъгъла на ниската масичка за кафе.

И тримата — Ким, Мадлин и Гърни в колона — я последваха в коридора и покрай сестринската станция, където ченгето и санитарката бяха възобновили разговора си. Малко по-нататък стигаха до редица стаи за пациенти със стъклени врати. В средата на всяка имаше високотехнологично болнично легло, с оборудване за следене на състоянието.

Само едно от леглата беше заето. Четиримата посетители се събраха отвън в реда, в който бяха дошли по коридора. От мястото си Гърни виждаше само, че пациентът в леглото е с дебела превръзка на главата, кислородна маска на лицето и мрежа от жици и тръбички, която го свързваше с машините до леглото. Изглеждаше уязвим и анонимен.

Висока сестра се приближи до Хедър.

— Процедурата ви е позната, но ще я повторя заради приятелите ви. Моля, не докосвайте нищо зад стъклената врата. Важи най-вече за пациента и оборудването, свързано с него. Сензорите са чувствителни. Алармите се включват лесно. Разбирате ли ме?

Хедър отговори от името на всички:

— Разбира се. Благодаря ви.

Сестрата се наведе към нея и тихо добави:

— Виждала съм и хора в по-лошо състояние от съпруга ви да се оправят напълно!

Бременната отвори плъзгащата се стъклена врата и отиде до съпруга си. Ким я последва, но спря на прага. Мадлин остана отвън. Гърни застана до нея.

Хедър бе изцяло концентрирана в Рик и това караше детектива да се чувства не на място. Скоро то оказа същия ефект и върху Ким, която излезе и прошепна на Мадлин:

— Може би е по-добре да я оставим насаме с него?

Мадлин кимна в съгласие. В този момент видяха Хедър да се навежда над леглото и да докосва опакото на ръката на Рик с показалец.

— Тук съм, при теб — каза му тя с обич. — Точно до теб!

* * *

На излизане от интензивното Гърни забеляза, че ченгето и сестрата все още са силно погълнати от разговора си. Спря до ъгъла на сестринската станция.

— Извинете, полицай, може ли за момент?

Ченгето го зяпна.

— Сега, ако обичате!

Сестрата вдигна вежди и отстъпи с извинение, че трябва да нагледа пациентите си.

Ченгето приближи до Гърни с леден поглед.

— Какво става?

— Доколкото разбирам, тук сте, за да защитавате Рик Лумис. Имате ли представа от какво го защитавате?

— Какво ще рече това?

— Смятате, че сте тук да го предпазвате от неразрешени нахлувания на медиите, да се уверите, че няма да проникнат репортери или да се опитат да направят снимки или да говорят с Лумис. Горе-долу това е, нали?

Полицаят присви очи.

— Какво намеквате?

— Намеквам, че медийните идиоти са най-малкият ви проблем. Трябва да знаете нещо важно за покушението. Публичната версия е, че Лумис е застрелян от чернокожи радикали, понеже е ченге. Но е факт, че може да е застрелян и по друга причина. От някого, който е искал той да умре — не просто кое да е ченге, а конкретно той. Ако това е вярно, възможно е да има и друго покушение върху живота му. Може да се случи скоро и да е точно тук.

— Това пък откъде ти хрумна, по дяволите?

— Няма значение. Важното е да разбереш какъв е залогът в играта.

Ченгето прехапа устни и кимна с очевиден скептицизъм.

— Как каза, че се казваш?

Гърни повтори името си.

— Предай думите ми и на човека, който ще дойде да те смени. Той също трябва да знае за какво е тук.

Изражението на лицето на полицая подсказа на Гърни, че коментарите му може и да не бъдат предадени на следващата смяна, но със сигурност ще стигнат до Джуд Търлок.

Гърни излезе от интензивното и тръгна към залата за посетители. Откри жена си да го чака в коридора. Ким беше вътре, седнала на един от диваните. Мадлин се отдръпна от отворената врата и заговори тихичко:

— Има ли още нещо, което трябва да свършиш тук?

Гърни сви рамене.

— Направих всичко, което е по силите ми за момента. Което не е много. А ти?

— Хедър иска да прекара нощта тук. Ким смята да остане с нея. Аз мисля, че е редно да постъпя по същия начин.

— Да останеш тук, в интензивното?

— В болницата има място за такива случаи, хотел за посетители „Мърси“ е за семействата и за приятелите на пациентите. Просто ми изглежда редно да съм с тях…

— Искаш ли да остана и аз?

— Иска ми се. Но според мен Хедър и Ким биха предпочели да си навън и да разследваш — да откриеш значението на бележката от Рик.

— Утре не е ли един от дните ти в клиниката?

— Ще се обадя на Джери довечера. Може тя да ме смени или да извика някого… — Мадлин го помилва по бузата. — Карай внимателно. Ще ти се обадя, ако нещо се промени!

Гърни не помръдна.

Тя наклони глава и го изгледа изпод вежди.

— Има нещо, което не ми казваш. Какво е?

— Предпочитам да не оставаш тук.

— Защо?

— Смятам, че има вероятност за второ покушение над живота на Лумис.

— Тук?

— Възможно е.

— А вероятно ли е?

— Не знам. Вероятността ме плаши. Това не е ситуация, в която искам да се забъркваш.

Мадлин се изсмя отсечено и поклати глава.

— Бог знае, че съм попадала и в по-лоши ситуации. И то неведнъж. Когато в клиниката държахме убежище за жени, жертва на насилие, получавахме ужасни заплахи през цялото време. Също и онзи дребен проблем със запалителната смес, когато някой си помисли, че настаняваме бежанци… Помниш ли?

— И все пак…

— Възможността, за която ти говориш, няма да убеди Хедър или Ким да си тръгнат. Имам силното чувство, че правилната постъпка е да остана с тях.

— Тогава наистина трябва да…

Мадлин го прекъсна:

— Дори не си помисляй да оставаш тук за такава дреболия! Ти си се посветил на разследването. Върви и си свърши работата, а аз ще свърша моята. Сериозно говоря! Момичетата разчитат на теб. Ние ще се оправим. Ще се погрижа този Ромео отвън да си отваря очите за непознати и да стои далеч от сестрите.

Съгласи се колебливо, макар да му се искаше да не го мъчат толкова лоши предчувствия.

Мадлин го целуна по бузата.

25

Скоро след като Гърни потегли от паркинга на болницата, започна едва забележимо да ръми — имаше нужда от едно минаване с чистачките през няколко минути. Гумените пера трябваше да се сменят, бяха развили заекващо скърцане, което прекъсваше мислите му. На участъка на междущатската между Уайт Ривър и изхода към Уолнът Кросинг практически нямаше движение. На криволичещия път оттам до къщата не срещна нито една кола.

През по-голямата част от пътуването Гърни до безкрай превърташе съобщението на Рик в ума си. Предполагаше, че означава нещо, и не е просто еквивалент на бълнуване. Каквато и идея да се криеше в бележката — К61113НАЕ — значението й продължаваше да му убягва. Изглеждаше като шифър, но надали беше разумно да си представя губещ съзнание мъж, който току-що е бил улучен в главата, да запази достатъчно хладнокръвие, че да кодира нещо. А и дори да го беше направил, за кого е предназначено? Джон Стийл беше мъртъв, а кодът не говореше нищо на Хедър.

Но ако не беше шифър, тогава какво? Едната възможност бе да е съкращение. Когато ти е трудно да пишеш, съкращаваш съобщението колкото се може повече. Но съкращение на какво? И коя буква с коя трябваше да свърже? Дали съобщението завършваше на „Знае“ или „3“ беше цифрата три? И поредицата цифри брой долари ли обозначаваше? Пощенски код? Някакво количество?

Гърни все още не разполагаше с отговори, когато зави по водещия към имота му път, така че реши да остави темата настрани. Може би по-късно щеше да успее да проумее онова, което пропускаше сега.

Паркира до старата фермерска къща. Влезе вътре, взе си от хладилника морковена супа и сьомга и сипа супата в тенджера да я стопли. Отиде в спалнята да смени спортното си сако и официалната риза и панталон със стара карирана риза и избелели дънки. След това облече стария си дъждобран и тръгна към кокошарника.

Кокошките вече бяха на кацалката. Той провери гнездилките за яйца, погледна как са храната и водата и разбута малко слама, която птиците бяха събрали в ъгъла. На връщане към къщата спря при градинката с аспержите. С малкото джобно ножче, прикрепено към връзката му с ключове, отряза няколко, внесе ги в къщата и ги постави в чаша с малко вода на дъното, за да ги държи свежи. След като окачи дъждобрана да се суши, пресипа супата си в купа, а сьомгата — в чиния, и ги отнесе на масата.

Докато се хранеше, мислите му се върнаха към загадъчното послание на пострадалия. Този път, вместо да се пита кои букви и цифри може да са свързани, той се зачуди що за информация би се опитала да предаде жертвата.

Ако Лумис е смятал, че умира, може да е искал да остави любовно послание за Хедър. Гърни си представи как самият той умира и копнее да съобщи на Мадлин, че я обича — щеше да е най-важното нещо за него. Но ако Лумис не приемаше състоянието си за фатално, какво би желал да научат най-близките му?

Вероятно самоличността на човека, който го е застрелял.

Или пък самоличността на човека, когото се кани да доведе на срещата с Гърни.

Вероятно и двете — особено ако ставаше дума за една и съща личност.

В този смисъл „К61113НАЕ“ би могло да е съкратена версия на „К 6111 ЗНАЕ“ или „К 61113 НАЕ(Т)“

Как обаче тези цифри да се преведат в нечие име?

Възможно беше да се окажат идентификационен номер, който принадлежи на полицай от Уайт Ривър. После обаче Гърни си спомни, че на баджа на Марк Торес имаше три числа, последвани от три букви. Така че, ако това беше идентификация, на коя организация принадлежеше? Гърни нямаше отговор. Всъщност глождеше го чувството, че задава грешния въпрос.

Що се отнася до варианта „К“ да се отнася до някой човек, а 61113 да е неговият пощенски код… изглеждаше слабо вероятен и би го отхвърлил, без да се замисли, само че цифрите наистина съвпадаха с обхвата на кодовете за Централен Ню Йорк. Гърни си спомни, че в интензивното дори се канеше да провери местонахождението му и изключеният телефон го спря.

Осъзна, че така и не го е включил след това. Взе го и го пусна.

Машината го осведоми, че има три гласови съобщения за изминалите двайсет и осем минути. Първото беше от Шеридън Клайн, второто — от Мадлин, а третото — от доктор Уолтър Трешър. Реши да изслуша първо Мадлин.

— Здравей, скъпи. Току-що се регистрирах в хотела. Хедър още е в интензивното, чака да върнат Рик от рентгена. Ще я вземем след малко и ще потърсим нещо за ядене. Няма кой знае какво за съобщаване. Ново ченге замести предишното. Този е малко по-нащрек от Ромео. Май това е всичко. Поспи. Стори ми се изтощен. Ще се чуем сутринта. Обичам те!

Второ прослуша съобщението от Клайн.

— Къде си? Очаквах вече да си се обадил. Когато най-сетне се добрах до някого на местопрестъплението, ми казаха, че си заминал, преди да приключи търсенето на улики. Понеже ти се е обадила Хедър Лумис? Вярно ли е? Божичко, Дейвид, работиш за мен, не за Хедър Лумис. Целта на включването ти бе да ме информираш в реално време. Случаят се развива светкавично. Имаме данни от местопрестъплението, от информаторите на Бекерт, от охранителни и улични камери, от компютърната лаборатория в Олбъни. Всичко се изсипва като лавина. А ти решаваш да хукнеш към болницата и да не си вдигаш телефона! Боже! — Клайн поспря и въздъхна шумно, преди да продължи с по-кротък тон: — Утре сутрин в девет има събрание на екипа, за да прегледаме всичко, с което разполагаме, което може би включва и ясна снимка на шофьора на колата. Има и ново доказателство, което свързва братята Горт с убийствата в Уилард Парк. Моля те, ела на събранието! — прокурорът заговори по-доверително: — Подробностите и по двата случая се напасват прекрасно. Ще ми се да потвърдиш, че имат смисъл. Искам да си подредим пешките. Свържи се с мен веднага щом можеш!

Хората, които говореха за подреждане на пешките, притесняваха Гърни. Фразата подсказваше по-голямо желание за ред, отколкото за истина.

Отложи изслушването на съобщението от Трешър. Прие, че ще се окаже свързано с артефактите, които докторът бе взел за по-щателен оглед. В момента нямаше желание да обсъжда археологията на колониална Америка.

Отнесе празната си купа и чиния до мивката, изми ги и ги сложи да се сушат. Когато свърши, пасището, кокошарникът, хамбарът и езерото вече потъваха в мрак.

Не знаеше дали се дължи на внушение от коментара на Мадлин, че изглежда уморен, но му се прииска да затвори очи за малко. Влезе в кабинета да провери дали има съобщения на стационарния телефон.

Бяха три. Първото — от настойчив женски глас, който му предлагаше големи спестявания от сметката за тока. Второто — от мъжки глас с акцент, който рекламираше предварително одобрен заем за несъществуващата му компания за пилета. Третото беше от библиотеката в Уолнът Кросинг, която съобщаваше, че поисканата от Мадлин книга „Бръмбарите в Северна Америка“ вече е налична.

Гърни отиде от кабинета до долната им спалня с надеждата, че една бърза дрямка ще обере най-неприятната част от замайването му. Свали си обувките и легна на мекото одеяло, което използваха за кувертюра. Заслуша се в тихото джафкане на койотите на горното пасище. След това изпадна в дълбок и лишен от сънища сън.

Събуди се в 6:40 на следващата сутрин от звъна на стационарния телефон. Стигна до него, точно когато Мадлин започна да оставя съобщение.

— Тук съм — заяви Гърни, щом вдигна слушалката.

— О, добре! Радвам се, че те заварих.

— Нещо не е наред ли?

— Рик явно е получил някакъв вид дихателен проблем. Сложили са го на командно дишане. Хедър е в паника.

— Боже! Какво точно е станало?

— Не знам подробности. Само онова, което лекарят каза на Хедър. Правят му тестове. Опитват се да открият проблема. Може би мозъчните травми са по-големи, отколкото първоначално са сметнали. Не знам.

— Просто се опитвам да разбера дали е имало външна намеса.

— Дейвид, никой не знае нищо повече от това, което току-що ти казах.

— Добре. Ясно. При Хедър ли ще останеш?

— При Хедър и Ким, да.

— Добре. Имам среща в полицейския участък в девет. Пътем ще намина през болницата.

* * *

След като се изкъпа и се преоблече, Гърни потегли към Уайт Ривър. Плътната облачност и мъглата добавиха двайсет минути към обичайното време за шофиране. Спря на паркинга на болница „Мърси“ в 8:30.

На път към сградата забеляза до навеса патрулни коли на полицията.

Мадлин го чакаше точно до главния вход. Прегърнаха се и се вкопчиха един в друг по-дълго и по-здраво от обикновено. Когато се пуснаха, тя се усмихна, което някак подчерта тъгата в очите й.

— Някакви новини? — попита детективът.

— Нищо съществено. Още го преглеждат, направиха нов скенер. Повикали са за консултация и външен специалист. За момента са затворили интензивното за посетители.

— Как е Хедър?

— Съсипана е. Разбираемо.

— Позволиха ли й да остане горе?

— Не. Долу в столовата е с Ким. Не иска да яде, но… — Мадлин изпъшка. — О, боже, толкова е ужасно!

Покрай тях на проходилка премина огромен мъж с шина на врата и дебела превръзка на едното око. Мадлин проследи олюляването, куцукането и сумтенето му. След това се обърна:

— Най-добре върви на срещата си. Тук не можеш да помогнеш с нищо. Ако има промяна, сигурна съм, че ще стигне до Бекерт също толкова бързо, колкото и до нас.

Може би дори по-бързо, помисли си Гърни.

* * *

Когато влезе в заседателната зала, Шеридън Клайн, Марк Торес, Дуейн Шакър и Гудсън Клуц вече бяха заели местата си. Седна както обикновено до Клайн, който му кимна ледено — и това му напомни, че така и не му бе върнал обаждането.

С опакото на дланта си Шакър забърса от ъгълчето на устата си нещо, напомнящо пудра захар. Пред него имаше чаша с кафе и отворена хартиена торбичка с надпис „Поничките на Дилайла“.

Със спуснати на носа си тъмни очила Клуц полека прокарваше връхчетата на пръстите си по дължината на белия бастун, положен напречно на масата, все едно галеше домашната си змия. Добре поддържаните му нокти изглеждаха по-лъскави от обикновено.

Торес беше погълнат от някаква задача на лаптопа си.

Точно в девет Бекерт влезе в залата и седна на централното място срещу Клайн с гръб към широкия прозорец. Затворът се очертаваше като смътна грамада в мъглата. Комисарят сложи на масата една папка и спокойно я подравни по ръба.

Прокашля се.

— Добро утро, господа.

Разнесе се вълна от сходни поздравления.

— Със задоволство съобщавам — поде Бекерт с лишен от емоция глас, — че разследванията на покушенията срещу полицаите и убийството на членове на АРС са пред приключване. Детектив Торес ще обясни какво е положението при случаите със Стийл и Лумис, но първо искам да ви предам добри новини от заместник-комисар Търлок. Лабораторният анализ потвърди точно съвпадение между въжето, открито в имота на близнаците Горт, и онези, използвани за връзването на Джордан и Тукър. Издадена е съдебна заповед за ареста на братята. Имаме основания да вярваме, че може да се крият в някоя от старите каменоломни над езерото. В района са изпратени специално следово куче и водачът му плюс специален отряд.

— Причината за което е…? — обади се Гърни.

— Моля?

— Причината да смятате, че се крият в каменоломните — каква е?

На лицето на Бекерт не се изписа емоция.

— Достоверни информатори.

— Чиято самоличност не можете да споделите с нас?

— Именно — той задържа погледа си на Гърни, преди да продължи. — Водачът на кучето има впечатляваща успеваемост. Надяваме се да приберем братята Горт достатъчно бързо и да осигурим на Шеридън основания за агресивно обвинение — да минимализираме расовото недоволство, от което се възползват подпалвачите на бунта.

Шакър ентусиазирано посочи Бекерт с пръст.

— Към току-що казаното от вас за прибирането на онези луди бих добавил „живи или мъртви“. Всъщност мъртви, по скромното ми мнение, би било много по-желателно.

Бекерт отново не реагира. Просто премина на покушенията срещу Стийл и Лумис.

— Марк, твой ред е. Останах с впечатлението, че доказателствата, които си събрал срещу „третия човек“ от АРС, са доста сериозни. Разкажи ни.

Торес отново отвори компютъра си.

Гърни хвърли поглед към Клайн, чиято притеснена гримаса вероятно отразяваше загриженост за политическия резултат при „агресивното“ обвинение срещу популярните близнаци Горт.

Торес поде в типичния си разгорещен стил:

— Това са ключовите открития, които сме направили след последното ни събрание. Първоначалните резултати от балистичната експертиза на куршума, използван за изстрела по Лумис, показват, че е изстрелян от същата пушка, използвана при убийството на Стийл. Освен това отпечатъците по гилзата, открита на мястото на стрелбата по Лумис, съвпадат с тези, намерени при Стийл. Нарезите на дулото доказват, че и двата изстрела са произведени с една и съща пушка.

— Имаше ли други отпечатъци на Поултър Стрийт, които да съвпадат с тези на гилзата? — попита Гърни.

— Имаше сходен отпечатък на дръжката на страничната врата.

— Но не и на задната? На вратата към стаята? На перваза на прозореца?

— Не, сър. Само на гилзата и на страничната врата.

— А другаде в къщата имаше ли пресни отпечатъци?

— Поне Гарет не намери такива. Имаше частичен отпечатък на химикалката, която, доколкото знам, вие сте намерили в задния двор. И следи. По-точно от ботуши. Няколко в задния двор, няколко до страничната врата, частични по стълбите и няколко в стаята, от която е произведен изстрелът.

Торес сумира показанията, дадени от Глория Фенуик и Холис Витър, съседите от двете страни на къщата на Поултър Стрийт.

— Моментът би бил добър да ни покажеш картата, която ми описа — намекна Бекерт.

— Да, сър!

С няколко щраквания на мишката на монитора над главата на шерифа се появи карта на Уайт Ривър и прилежащата част от Уилард Парк. Две цветни линии — синя и червена, започваха от една и съща точка на Поултър Стрийт и се разделяха по различни пътища през градските улици. Торес обясни, че синята представлява маршрута, по който се е движила тойотата от къщата на снайпериста след покушението, а червената — този, по който е продължил мотоциклетът.

Синята линия минаваше по протежение на един от главните булеварди на Уайт Ривър до място, където деловият квартал на града съседстваше с опожарените участъци на „Гринтън“. Червената се движеше на зигзаг по странични улички из „Блустоун“ и „Гринтън“ и стигаше до Уилард Парк, където свършваше.

Шакър извади от плика пред себе си оваляна в пудра захар поничка и отхапа замислено, устните му побеляха.

— Струва ми се, че шофьорът на колата е знаел къде отива, а този на мотоциклета си е нямал представа.

— И двата маршрута имат крайна точка — отбеляза Клайн. — Превозните средства намерени ли са в тези точки?

— Така е, сър, в случая с тойотата. Беше открита от патрулни полицаи около шест и десет тази сутрин, на ъгъла на Слайуок Авеню и Норт Стрийт. Гарет Фелдър и Шелби Таунс я обработват за потенциални улики.

— Каза „в случая с тойотата“, ще рече, че мотоциклетът не е намерен?

— Правилно, сър. Трябва да обясня, че двете линии, които показвам на картата, са съставени различно. След като напуска Поултър Стрийт, колата следва маршрут, който е покрит от камерите за контрол на движението по пътя и ни осигурява и видеозапис на движението й. В случая с мотоциклета маршрутът е съставен с помощта на свидетели по пътя, като се започне от Холис Витър. Намерихме редица лица, чули или видели кросов мотоциклет по въпросното време. За наш късмет, следобедът е бил хубав и много хора са били на открито.

— Имаш ли описание на мотора?

— Червен кросов с шумен двигател.

— А номер?

— Никой не го е видял.

— А описание на шофьора?

— Бил е в кожен мотоциклетен костюм, цяла каска с визьор без идентификационни елементи.

— И казваш, че мотоциклетът не е открит на края на маршрута?

— Крайната точка, показана на картата, е просто последното място, за което имаме свидетелски наблюдения. Може да е влязъл в парка в тази точка и да е хванал някоя от туристическите пътеки, които водят практически навсякъде.

— Добре — заяви Клайн с авторитетен прокурорски тон. — Ако съм схванал правилно, разполагаме с много видеозаписи на тойотата и никакви на мотоциклета, въпреки че обиколният му маршрут покрива доста по-голямо разстояние.

— Точно така, сър.

Шакър отхапа още една голяма хапка от поничката. Когато заговори, по масата нападаха прашинки захар.

— А на тези клипове на колата имаме ли ясна снимка на шофьора?

— И до това щях да стигна, сър. Имаме частични портрети, хванати под различен ъгъл, в сенки и сияние. Няма общ кадър, който да осигурява полезен портрет, но лабораторията в Олбъни разполага с компютърен алгоритъм, който може да ни снабди с нужното. В състояние са да комбинират най-добрите части от различни кадри и да ги сглобят в едно изображение с голяма резолюция. Поне на теория.

— Кога? — попита Клайн.

— Изпратихме им дигиталните файлове снощи и говорих с тях сутринта. Ако имаме късмет, може да получим нещо до края на срещата.

Клайн изглеждаше скептичен.

— Като за Олбъни това е изумително бързо.

Шерифът се изсмя неприятно:

— Една полза от разгарящата се расова война е, че ни обръщат внимание.

Бекерт си погледна часовника.

— Да продължим нататък, Марк. Какво е положението с проследяването на информацията за наема?

— Там новините са интересни, сър. Тази сутрин най-сетне се сдобихме с документацията за двата имота, използвани като локации за покушенията. И двата наема са на името на Марсел Джордан.

Бекерт изобрази рядка мимолетна усмивка.

— Това елиминира всички съмнения за участието на АРС… Нещо в изражението на Гърни улови вниманието му. — Не си ли съгласен?

— Съгласен съм, че това подкрепя определена гледна точка към случая. Що се отнася до елиминирането на всякакви съмнения, аз лично не бих направил подобен логически скок.

Бекерт задържа погледа му за малко, после се обърна кротко към Торес.

— Нещо друго имаш ли за нас?

— Засега това е всичко, сър, докато не получим увеличената снимка от „Олбъни“ и доклада за колата от Гарет.

— Като стана дума за Олбъни — Бекерт се обърна към Клайн, — компютърните специалисти свързаха ли се с теб по повод телефона на Стийл?

— Не с пълен доклад, което е и причина да не го спомена. Но говорих с техника вчера и той ми каза, че първоначалният анализ не е открил нищо от особен интерес. Изпрати ми на разпечатка списъка с номерата, на които се е обаждал и е получавал обаждания през последните три месеца. Стийл е използвал телефона си да звъни на съпругата си, на сестра си на Хаваите, на местното кино, на зъболекаря си, на електротехника, на различни ресторанти, на доставки на пица в Анджайна, на фитнес в Ларвейшън, на „Хоум Депо“ и на няколко други подобни места. Като изключим сестра му, няма нищо наистина лично. И като изключим онова странно съобщение в нощта на убийството му, няма обаждания или съобщения от предплатени или дори от скрити номера. Наистина няма кой знае какво интересно. Ще ни изпратят окончателния доклад след един-два дни.

Мимолетната усмивка на Бекерт се появи за втори път.

— Това е то. Голяма шумотевица за нищо.

— Странно — отбеляза Гърни.

Клайн го погледна остро и изпитателно.

— Какво му е странното? — попита комисарят.

— Не се споменават обаждания от и до Рик Лумис.

— Кое му е странното?

— Останах с впечатление, че редовно са поддържали връзка.

— Може да са предпочитали електронната поща.

— Сигурно е така — съгласи се Гърни, сигурен, че изобщо не е така.

— Добре — заяви Бекерт твърдо, все едно затръшна решително врата. — Ако никой друг няма какво да съобщи в момента…

— Аз имам — обади се шерифът. — След като дадох да се разбере сред определени гости в заведението ми, че ми е интересно какви уговорки е направил Девалон Джоунс за колата си по време на отдиха в „Данемора“, ми съобщиха, че е оставил возилото на Блейз Лавли Джаксън. Което я прави пазител на колата на стрелеца, а това пък е егати чудото за обмисляне.

Клайн хвърли изумен поглед към шерифа.

— Боже, Гудсън, на последното ни събрание предположи, че тя може да е виновна за убийството на Джордан и Тукър. Сега добавяш Стийл и Лумис?

— Никого не добавям, щото ми се е прищяло, господин прокурор. Казвам просто какво ми снесе човек с известни познания за улицата.

Клуц бе подел отново лекото милване на бастуна си — жест, който Гърни смяташе за все по-отблъскващ. Опита се да скрие тази реакция от тона си:

— Какво получи информаторът ти в замяна на това сведение?

— Съвършено нищичко. Казах му, че ще оценим стойността на информацията му в разследването и наградата му ще бъде допълнително съгласувана. Винаги го казвам с усмивка, допълнително съгласувана, все едно става дума за особено добра награда. Действа безотказно при по-необразованите. И този път свърши работа, човекът искаше да продължи да снася сведения. Осведоми ме например че госпожица Джаксън тайно се чукала с някого, което сметнах за твърде интригуващо.

Клайн изглеждаше озадачен.

— Какво значение има сексуалната й активност за…

— Чукането й със сигурност няма. Интересното е, че се старае да го пази в тайна. Човек започва да се чуди защо ли.

Бекерт се замисли за няколко секунди, после поклати глава:

— Важното в случая е разширяването на доказателствата за участието на АРС. Изнасяне на речи със заплахи за полицията. Наемането на жилищата, откъдето са произведени изстрелите. Осигуряването на колата на стрелеца. Нека не усложняваме положението с излишни подробности. Усложненията объркват публиката. Наясно ли сме по този въпрос?

— Колкото по-просто, толкова по-добре — съгласи се Шакър.

— Предпочитам моята простота да е по-пиперливичка — обади се Клуц и придаде на предпочитанието си сексуален подтекст. — Но схващам идеята — добави. — Проста история за закона срещу беззаконието.

Бекет прехвърли поглед към Гърни.

Гърни запази мълчание.

В настъпилата тишина надвисна усещане за предстоящ сблъсък.

Каквото и да предстоеше, прекъсна го изненадващо силен сигнал за входящ имейл от компютъра на Торес.

Очите му се разшириха от вълнение.

— От компютърната лаборатория в Олбъни е. Има приложение. Според мен е снимката на колата, която чакахме… — две щраквания по-късно на монитора на стената се появи кадър на младеж на шофьорска седалка. Снимката беше направена през предното стъкло, но каквото и сияние да бе пречило на оригиналния кадър, сега беше премахнато. Остротата на изображението беше впечатляваща. Чертите на лицето се виждаха ясно.

Тъмнорусата коса на младежа бе прибрана на хлабава конска опашка, която подчертаваше хлътналите му очи и ъгловати черти.

Шакър застина, както поднасяше към устата си поничката.

— Това хлапе ми изглежда много познато…

Клайн кимна.

— Да. Сигурен съм, че съм го виждал някъде.

Гърни също беше виждал това лице — на гигантския екран в къщата на Марв и Триш Гелтър, но името му убягваше. Спомни си го, точно когато Бекерт го обяви с глас, леден като погледа в очите му.

— Кори Пейн.

— Кори Пейн! — шерифът произнесе името, все едно има неприятен вкус. — Не стоеше ли той зад „Бели кретени подкрепят черните боклуци“?

— „Зов на белите за черна справедливост“ — поправи го кротко Торес.

Шерифът се изсмя късо.

— Кори Пейн — повтори Клайн умислено. — Виждал съм го по онези дебатни предавания на РАМ.

— Нацистки щурмоваци — уточни Шакър.

Прокурорът примигна.

— Какво имаш предвид, Дуейн?

— Така нарича полицаите — обясни кметът. — Силите на реда са му трън в задника на това момче.

— Този негов наперен тон винаги ми се е струвал просто парадиране — съгласи се Клайн. — Мислех си, че всичко опира до юношески глупости. Просто приказки!

— Трябва да призная, че и аз мислех така — подкрепи го шерифът. — Гласът на това момче по телевизията звучеше като малко кученце, което джафка по големите песове. Не съм си и помислял, че има топките да дръпне спусъка.

— Което идва да рече, че човек никога не знае, преди да узнае… — отвърна Шакър и огледа парчето поничка в ръката си. — Понякога най-зли са последните хора, за които някой би се сетил. Като сладката малка Дорис от „Зипи Март“, дето насече съпруга си и го държа във фризера десет години.

— Дванайсет — уточни шерифът. — Ако се съди по датите на вестниците, в които бяха увити парчетата.

Бекерт се изправи внезапно с глас, стегнат като юмрук.

— Стига толкова, господа. Факт е, че всички сме били подведени от детинските бръщолевения на Пейн. Положението е критично и времето е жизненоважно. Детектив Торес, обявете незабавно Кори Пейн за издирване!

— Заподозрян в убийство?

— Да, в случая с Джон Стийл. Опит за убийство при Лумис. Ще накарам Бейлър Пукет да издаде заповедта. Джуд Търлок държи досие на местните агитатори. Ще ти даде адреса на Пейн. Върви там незабавно, вземи и ударен отряд, в случай че Пейн се съпротивлява. Запечатай апартамента. Изземи всичко. Снеми отпечатъците на заподозрения от личните му вещи и ги сравни с онова, което Гарет и Шелби са успели да намерят в колата и на адресите на покушенията. Препращай всички въпроси от медиите към мен. Осведомявай ме ежечасно. Или веднага щом има важно развитие. Въпроси?

— Не, сър.

— Тогава върви! — Бекерт изглеждаше като човек, който се стреми да прецени едновременно цял набор неприятни вероятности.

Торес си взе лаптопа и забързано излезе от заседателната зала.

— Има известни причини да не искате да арестувате кучката, която му е дала колата, така ли? — попита шерифът. В тона му се долавяше лека горчивина.

— Предпочитам да я наблюдавам. От движенията й ще научим повече, отколкото ще е склонна да ни каже.

Погледът на Клайн светна:

— Дали не е възможно Кори Пейн…

Бекерт го прекъсна.

— Пейн да е тайният й любовник? Слухът, за който е споменал информаторът на Гудсън? Според мен това е една от възможностите, които трябва да проверим.

— Ако е вярно, ще ни даде изумително добър мотив.

— Вече имаме изумително добър мотив — намеси се шерифът. — Момчето мрази ченгета. Момчето стреля по ченгета. Просто е.

— Този е по-добър — възрази Клайн. — Влюбено бяло момче стреля по ченгета, за да впечатли приятелката си, чернокожа активистка. Заседателите обичат любовните мотиви. Колкото по-онеправдани, толкова по-добре!

Бекерт беше наелектризиран:

— Господа, трябва да осъзнаем къде се намираме. Не искам хората, чиято подкрепа може да се окаже полезна, да бъдат заслепени от сензационни новини… — той погледна часовника си. — Нека се съберем отново в два, за да обсъдим следващите стъпки. Съжалявам, ако четиричасовият период не е удобен, но ситуацията изисква ясни приоритети. Шеридън, ти си най-далеч от редовната си служба. Ако желаеш, можеш да използваш кабинета в края на коридора.

Клайн му благодари и без да каже и дума повече, Бекерт напусна залата.

26

Гърни нямаше търпение да излезе от сградата, която му се струваше все по-потискаща. Пристъпи на паркинга. Небето все още бе покрито с облаци. Киселият димен привкус във въздуха се усещаше по-ясно от всякога, но все пак според детектива беше за предпочитане пред атмосферата в заседателната зала. Не можеше да определи основната причина за неудобството си — неприятните хора, унилото флуоресцентно осветление в залата, сюрреалистичната гледка през прозореца или натрапващото се чувство, че официалният подход към плетеницата от покушения срещу полицаите и лидерите на АРС е изцяло погрешен.

Докато Гърни умуваше как да използва дългата пауза в събранието, на паркинга след него излезе Клайн, който изглеждаше дори по-нервен от обикновено.

— Ела — махна демонстративно към джипа си.

Качиха се отпред. Прокурорът, изглежда, търсеше къде да си сложи ръцете, като започна от скута си и накрая ги отпусна на волана.

— Е — каза след зловещо мълчание, — какъв ти е проблемът?

Агресивният му тон подейства странно успокоително на Гърни.

— Бъди по-конкретен.

Клайн разтвори пръсти и ги вкопчи във волана. Взираше се право напред.

— Слушам какво казваш на тези събрания. Какви въпроси задаваш. Как ги задаваш. Недоверието, неуважението… Ако греша, кажи ми!

Ъгълчето на устата му започна да подскача.

— Опитвам се да си спомня неуважителен въпрос. Дай ми пример.

— Не е нещо конкретно. По-скоро общата дребнава негативност. Защо червената лазерна точка е следвала Стийл толкова дълго? Как така са го застреляли в движение, вместо докато стои неподвижен? Когато намерим отпечатъци, искаш да знаеш защо не сме намерили още. Правиш голяма сцена от някакво странно съобщение на телефона на Стийл, после пък от това, че няма още странни съобщения. Съсредоточаваш се върху всякакви дребни подробности, които не подлежат на незабавно обяснение. Тотално пренебрегваш голямата картина.

— Голямата картина?

— Напълно достоверните предположения за покушенията срещу Стийл и Лумис и побоя и удушването на Джордан и Тукър. Очевидните доказателства срещу Кори Пейн за първото. Очевидните доказателства срещу близнаците Горт за второто. Случаи като опаковани с панделка. Но по някаква причина ти не приемаш, че сме спечелили. Не схващам.

— Надценяваш лъскавата опаковка на случаите. Сочех определени притеснителни факти, които може да подкопаят…

Прокурорът се възмути:

— Дреболиите, които посочваш, няма да подкопаят нищо освен собствената ти репутация. Сериозно говоря, Дейвид! От значение е голямата картина, а ти отказваш да я приемеш.

— Съжалявам, че го виждаш така.

Клайн най-сетне се обърна към детектива:

— Всичко е заради Бекерт, нали?

— Бекерт ли?

— Видях какво изражение се изписва на лицето ти всеки път, когато има да казва нещо. Заради това ли е всичко? Личен конфликт? Просто искаш той да сбърка? Това е единственото обяснение!

Гърни внимателно обмисли следващите си думи.

— Ако това е, което мислиш, Шеридън, не виждам как бих могъл да съм ти от полза занапред.

Клайн отново се взря право напред с ръце на волана.

— За съжаление, трябва да се съглася.

Гърни осъзна, че отпускането, което бе усетил при първоначалната агресивност на Клайн, идва от предвкусването на този момент. Онова, което изпитваше сега, беше чисто и неподправено облекчение. Облекчение от свалянето на странния товар, който така и не доби ясни очертания, но си остана постоянна тревога. Не че имаше намерение да изостави случая или задължението, което смяташе, че има към Ким и Хедър или към убитите. Просто щеше да прекъсне съмнителната си връзка с Клайн.

— Сега ли желаеш да се оттегля? — попита. — Или да остана до събранието в два часа?

— Може би е по-добре да дойдеш на събранието. По-гладко ще се получи. А и разследването ще е почти на косъм от приключване. Просто въпрос на осъществяване на последните арести. Така твоят отвод ще има смисъл. Няма да е внезапно решение. Естествено събитие в края на процеса. По-добре ще е за всички, не мислиш ли?

— Звучи ми съвсем разумно, Шеридън. Ще се видим в два следобед.

И двамата не посегнаха да се ръкуват.

Гърни слезе от черния линкълн и тръгна към скромното си субару.

27

Детската площадка в Уилард Парк беше празна. В застоялия въздух се долавяше леко ухание на езерна вода. Косовете в тръстиката мълчаха. Под стоманения скелет на катерушката песъчливата пръст изглеждаше тъмна и влажна след дъждеца. Водата се бе събрала на капки по тръбните напречни пречки и висеше там, готова да капне.

Гърни използваше свободното време преди следобедната среща, за да се сдобие с по-интуитивно усещане за мястото. Интригуваше го фактът, че в Уилард Парк е не само площадката, на която бяха намерени двете жертви от АРС, но че тук за последно е видян и мотоциклетистът от Поултър Стрийт. Беше от онези странни малки резонанси или съвпадения, които Клайн би отхвърлил като незначителни. Но мнението на прокурора също бе изгубило значение.

Застанал с гръб към катерушката, детективът погледна към ливадата, на която се бяха случили демонстрацията и изстрелът по Стийл. Пространството между двете беше доминирано от полковник Уилард на бойния му кон. Присъствието на статуята в мислите на Гърни — бетонна връзка към тъмното наследство на ловците на роби на Уилард и самия затвор — хвърляше сянка върху целия парк.

Детективът се отдалечи от площадката, застана на брега на езерото и се загледа в сивата стъклена повърхност. От дясната му страна имаше пътека, която навлизаше между дърветата. Предположи, че това е главното трасе от сателитната снимка, която Торес му показа — част от паяжината пътеки, свързващи парка с дивата пустош отвъд и с частните земи на Уайтривърското ловно стопанство, където повечето хижи бяха собственост на ченгета от града.

Очевидно беше най-слабата вероятност… но беше възможно мотоциклетът, избягал от Поултър Стрийт след стрелбата по Рик Лумис, да е използвал същите пътеки като атевето, докарало Джордан и Тукър на площадката. Гърни не беше сигурен какво би могло да значи това, но вероятността да е нещо повече от съвпадение му се струваше напълно разумна.

Миг по-късно злокобният вик на птица дълбоко в гората го накара да настръхне по съвсем друга причина. По здрач често чуваше същия странен пронизителен крясък откъм боровата гора зад езерцето в Уолнът Кросинг. Макар да знаеше, че реакцията му е нелогична, треперливият призив винаги успяваше да го притесни.

Гърни се насочи обратно към катерушката. Представи си Марсел Джордан и Върджил Тукър вързани здраво за тръбните пречки.

Загледа се в онези, на които са били затегнати въжетата. Нямаше представа какво търси, но въпреки това проучи конструкцията възможно най-добре.

Единствените малки странности, които привлякоха погледа му, бяха две лъскави петна, всяко около сантиметър в диаметър, раздалечени на малко повече от метър от краищата на хоризонталната пречка, която според показаните по време на събранието снимки трябва да е била точно над или зад главите на жертвите. Детективът нямаше представа какво може да е предизвикало тези петна, ако изобщо имаше причина, но си спомни, че сред имейлите имаше един, в който Торес му беше пратил линк към всички снимки, направени от Пол Азиз. Отбеляза си наум да ги разгледа, веднага щом се прибере.

Все още имаше малко време преди събранието в полицейското управление в два, така че реши да проучи статуята отблизо.

Докато пресичаше моравата, забеляза, че не е единственият, който се интересува от полковника. От противоположната посока се приближаваше афроамериканка с камуфлажни дрехи. Изглежда, снимаше статуята с телефона си.

Не обърна внимание на Гърни, докато не се озоваха само на няколко метра разстояние и той я попита с усмивка дали знае нещо за мъжа на коня.

Тя спря и го огледа преценяващо.

— Пратили са те тук, за да се увериш, че няма да съборим тази злина от постамента й?

Гърни поклати глава.

— Никой не ме е пращал.

— Скъпи, един поглед стига да отлича ченгетата, а онези ченгета, с които се знам, ходят там, където ги пращат…

Детективът внезапно я позна — първо гласа, после и лицето — от появата в предаването на РАМ ТВ заедно с белия расист.

— Може да познавате ченгетата на Дел Бекерт, госпожице Джаксън, но не и мен.

Тя втренчи тъмните си очи в неговите. Спокойствието и равният й тон бяха направо изумителни.

— Защо разговаряте с мен?

Гърни сви рамене.

— Както казах, чудех се дали можете да ми разкажете нещо за мъжа на коня.

Тя вдигна поглед към полковника, сякаш за първи път оценяваше позата му.

— Той е Дяволът — отвърна делово.

— Дяволът?

— Пак ли искате да го повторя?

— Защо го наричате така?

— Човек, който върши работата на Дявола, е Дявол, предрешен в плът.

— Хм… Ами Дел Бекерт? Какво можете да ми разкажете за него?

Сега във втренчения й в Гърни поглед се появи острота — почти блещукащ интелект.

— Не е ли изумителен този факт в живота ни — как хората винаги знаят истината, без да знаят, че я знаят.

— Което ще рече?

— Помислете си само. Ето ни тук, говорим си за Дявола. И вижте чие име ви хрумна.

Гърни се усмихна:

— Интересно наблюдение.

Блейз Джаксън понечи да си тръгне, после се спря.

— Ако искаме да живеете, внимавайте. Колкото и добре да смятате, че познавате този човек на реда и закона, не знаете за него повече, отколкото за Езра Уилард.

После се обърна и бързо закрачи към изхода на парка.

* * *

Гърни се върна в колата си и прекара известно време в умуване над думите на Блейз Лавли Джаксън. Предположи, че трябва да съобщи на Мадлин за удължаването на събранието в полицейското управление. Щеше да се прибере у дома по-късно, отколкото очакваше.

Точно се канеше да набере номера й, когато телефонът звънна.

Видя името на жена си на екрана и започна да обяснява ситуацията, но тя го прекъсна:

— Изключиха животоподдръжката на Рик.

— Боже! Хедър… добре ли е?

— Не особено. Свалиха я в спешното. Боят се, че може би започват прекалено ранни контракции… — след пауза, която позволи на Гърни да чуе треперливото вдишване на жена си, тя подсмръкна и се прокашля. — Докторът каза, че Рик е изгубил всички мозъчни функции. Нямаше шанс… абсолютно никакъв… за нищо.

— Да… — Гърни нямаше представа какво друго може да каже. Нищо, което да е едновременно утешително и искрено.

— Братът на Рик идва със самолет. Сестрата на Хедър също. Ще те осведомя какво ще правя, когато положението се поизясни.

Веднага щом разговорът завърши, телефонът иззвъня отново.

Когато видя името на Клайн на екрана, детективът предположи, че прокурорът се обажда със същата лоша новина и реши да го остави да стигне до гласова поща. Почти не беше забелязал, че температурата пада и е започнало отново да ръми.

Поседя известно време в колата, напълно изгубил представа за времето. Извади бележката от Рик и огледа загадъчното съобщение. Отново не стигна доникъде. Прибра я в джоба си.

Изпитваше нужда да направи нещо — каквото и да е — затова бръкна за телефона си и се обади на Джак Хардуик. В отговор чу сухия запис отсреща: „Остави съобщение. По същество“.

— Трябва да говорим. Кашата в Уайт Ривър става по-странна и по-зловеща. Второто ченге, по което стреляха — млад детектив на име Лумис, почина току-що. Клайн иска да изляза от случая. Настоява, че всичко си пасва прекрасно, доказателствата са непоклатими, случай като слънце. Не съм съгласен. Да се видим утре в осем в „Абелардс“. Обади се, ако не можеш. Иначе ще те чакам там.

Преди да прибере телефона, провери списъка със съобщения. Имаше само две, които не беше прослушал — онова от Клайн и по-старото от Трешър. Нямаше интерес и към двете.

Почти бе прибрал телефона, когато той пак звънна. Прокурорът — за пореден път. Инатът на Гърни го подтикваше да го пренебрегне отново, но нещо друго — вероятно простата логика — му подсказа да говори с Клайн и да сложи край на тази история.

— Гърни на телефона.

— Просто исках да ти съобщя, че събранието в два е отменено.

— Проблеми?

— Точно обратното. Голям пробив. Дел е поканен да участва тази вечер във „Важни въпроси с Карлтън Флин“.

— Помпозният фукльо? От РАМ ТВ?

— Обаче е най-популярният новинар в света, а предаването му е едно от тези с най-висок рейтинг в Америка. Много голяма работа е.

— Впечатлен съм.

— Така и трябва. Това е идеалната възможност Дел да сложи ред в случаите — демонстрациите, бунтовете, стрелбите — и да ги нареди в правилната перспектива, като наблегне на възстановяването на реда и закона. Това имат нужда да чуят хората.

Гърни замълча.

— Там ли си?

— Помислих, че ми се обаждаш да ми кажеш, че Рик Лумис е починал.

— Предположих, че си го чул от някого другиго.

Детективът отново не каза нищо.

— Не е неочаквано, предвид състоянието му. Но вече знаем кой го е направил и арестът е само въпрос на време. Може да ти е интересно да узнаеш, че отпечатъците в колата и на местата на покушенията съвпадат с тези в апартамента на Кори Пейн. Момчетата на Торес намерили кутия патрони 30–06 в дъното на килера.

— Впечатлен съм.

— Има и още добри новини. Информацията ни за близнаците Горт беше вярна. Кучето следотърсач и екипът полицаи ги приближават откъм хребета на кариерата. Подкреплението е на път й би трябвало всичко да приключи до час.

— Хубаво е да се знае.

Явно тонът на Гърни най-сетне направи впечатление на събеседника му.

— Виж — оправда се Клайн, — знам, че имахме някои неудачни спънки. Никой не го отрича. Тези неща не могат да се върнат назад. Но са предприети правилните стъпки. Постигнати са правилните резултати. Това е съобщението. И Дел е идеалният вестител.

Гърни замълча, преди да смени темата:

— Смяташ ли да се обадиш на жената на Рик Лумис?

— Разбира се. В подходящия момент. О, и още нещо. По служба. Ще трябва да върнеш удостоверението си заедно с почасова таблица за отделеното за случая време.

— Ще го направя.

Приключиха обаждането. В края на предишния си разговор на паркинга не се ръкуваха. Този път затвориха, без да си кажат довиждане.

Преди да прибере телефона си, Гърни се обади на Хардуик и остави на гласовата поща допълнително съобщение, в което му предлагаше да гледа предаването на Карлтън Флин вечерта. След това изтри по-старото позвъняване на прокурора. Нямаше намерение да го слуша два пъти.

Възнамеряваше да се прибере, да разгледа снимките на Пол Азиз, да вечеря и след това да се настани удобно за предаването, което обещаваше да прерасне в майсторски клас на Дел Бекерт по контрол на посланията.

* * *

Оказа се достатъчно лесно да извади снимките на Азиз от услугата за споделяне на файлове, която Торес беше използвал, за да ги изпрати. Настани се на бюрото в кабинета си и се зае да ги отваря една след друга на лаптопа.

Щом подмина зловещите гледки на телата, Гърни не срещна почти нищо интересно в материала, докато не откри с изненада същите две лъскави петна, които бе забелязал на пречката на катерушката, снимани отблизо.

Дори по-интересни се оказаха следващите две снимки — два отделни участъка от въжето, на които се виждаха малки кръгли отпечатъци, снимани отблизо. Поредността на снимките показваше връзка между лъскавите петна и следите по въжетата.

Детективът веднага се обади на Торес и остави съобщение с описание на снимките и молба за контакт с фотографа Азиз с надеждата, че слухът за свалянето му от официална служба още не е стигнал от Клайн до Торес.

Изненада се да получи отговор няма и десет минути по-късно — и още повече, понеже обаждането беше от самия Азиз.

— Марк ми даде номера ви. Каза, че имате въпроси за някои от снимките от местопрестъплението — гласът по телефона беше млад и ентусиазиран, досущ като на Торес и без следа от близкоизточен акцент.

— Благодаря, че се свързахте с мен така бързо. Интересувам се от две лъскави петна на пречката на катерушката и от плоски отпечатъци по въжетата — очевидно са снимани след свалянето на телата. Спомняте ли си как са били разположени първоначално едно спрямо друго?

— Плоските отпечатъци по въжетата бяха разположени на мястото, където те се прехвърляха над горната дъга на пречката. Лъскавите петна се намираха под тях, от долната страна на тръбата. Ако Марк ви е показал просто снимките на труповете отблизо, няма да забележите за какво говоря, понеже тези въжета бяха зад главите на жертвите и придържаха вратовете им за конструкцията.

— Да ви хрумна сценарий, който би могъл да обясни очевидната връзка между лъскавите петна и плоските отпечатъци?

— Не за момента. Просто автоматично снимах всичко, което изглеждаше странно… — младият полицай се поколеба. — Но… може да е някакъв вид скоба.

Гърни се опита да си го представи.

— Тоест… ако някой е преметнал въже през пречката, за да вдигне всяка от жертвите в изправено положение… след това го е затегнал със скоба, за да задържи телата на място, докато прекара намотки около стомаха и краката?

— Предполагам, че може да е направено по този начин. Описанието ви съвпада с вида на оставените следи.

— Много интересно. Благодаря, Пол. Благодаря за отделеното време. И за голямото внимание към детайлите!

— Надявам се да е от полза.

След като приключи обаждането, Гърни се облегна в стола си и се загледа замислено през прозореца на кабинета в опит да реконструира сцената наум — да си представи обстоятелствата, които биха изисквали прилагането на скоби. Не след дълго откри, че мислите му се движат в кръг и дори започва да се пита дали следите в действителност са оставени от скоби. Реши да вземе душ с надеждата това да прочисти главата му и да го отпусне.

В определен смисъл банята изпълни и двете цели, макар че „прочистването“, изглежда, се изразяваше повече в изпразване, отколкото в изясняване. При все това празният ум не беше лошо нещо. А намаляването на напрежението винаги беше хубаво.

Тъкмо приключваше с нахлузването на чисти джинси и удобно поло, когато усещането му за покой бе прекъснато от шума на отваряща се и затваряща се врата. Обзет от любопитство, отиде в кухнята и завари Мадлин тъкмо да излиза от антрето.

Тя не каза нито дума, просто отиде до другия край на дългото помещение, което служеше за кухня, трапезария и дневна, и седна на дивана до камината. Гърни я последва и се настани на креслото с лице към нея.

Не я беше виждал така изнурена и обезверена от смъртта на четиригодишния им син преди повече от двайсет години.

Мадлин затвори очи.

— Добре ли си? — попита Гърни, макар че въпросът веднага му се стори абсурден.

Жена му го погледна:

— Помниш ли Кари Лопес?

— Разбира се.

Беше една от онези истории, които ченгетата не искат да си спомнят, но не могат да забравят. Кари беше съпругата, а после и вдовицата на Хенри Лопес — млад детектив идеалист от отдела за разследване на наркотици, хвърлен от покрива на харлемско свърталище на наркомани. Случи се една зимна нощ, малко след като назначиха Гърни в същия отдел. На следващата нощ трима членове на местни банди бяха убити при престрелка с ченгета от отдела и впоследствие набедени за убийството на Лопес. Но Кари така и не повярва във версията. Сигурна беше, че убийството на съпруга й е вътрешна „работа“, че момчетата от отдела са намазвали по нещо и честността на Хенри е започнала да става проблем. Но не стигна доникъде с исканията си за разследване в отдела. Постепенно полудя. Година след деня на смъртта на Хенри се самоуби — скочи от покрива на същата сграда.

Гърни се премести до Мадлин.

— Смяташ ли, че Хедър е в същото състояние?

— Мисля, че може да тръгне в тази посока.

— А Ким?

— Точно сега я крепи гневът. Но… не знам! — тя поклати глава.

28

В осем часа същата вечер и двамата седнаха пред бюрото в кабинета, Гърни отвори раздел „Гледай на живо“ в уебсайта на РАМ ТВ и щракна на иконката „Важни въпроси с Карлтън Флин“.

В скромна крачка встрани спрямо бляскавите цветове и ярките графики на повечето предавания на РАМ, това на Карлтън Флин започна със стакато барабанни удари под порой от черно-бели снимки на самия водещ. Показваха го в различни настроения, всички подчертани и преувеличени. Умислен. Развеселен. Вбесен. Добронамерен. Разтревожен. Суров. Скептичен. Отвратен. Възхитен.

С остър финален барабанен удар сцената се смени със същото това лице на живо и обърнато точно срещу камерата.

— Добър вечер. Аз съм Карлтън Флин. С много важен въпрос. — Той оголи зъби в гримаса, която не беше точно усмивка.

Камерата се отдръпна, за да разкрие, че водещият седи до малка кръгла маса. Дел Бекерт беше от другата страна на плота. Носеше тъмен костюм с игла с американския флаг на ревера. Флин беше избрал бяла риза с разкопчана яка и навити до лактите ръкави.

— Приятели — поде той, — тазвечерното шоу ще влезе в учебниците по история. По-рано днес ми съобщиха новини, които напълно ме изумиха. Накараха ме да направя нещо, което не съм правил никога досега. Отмених поканения по план гост, за да осигуря време за човека, който сега седи срещу мен. Той се казва Дел Бекерт. И е началник на полицейското управление в Уайт Ривър, Ню Йорк — град, в който само за последните няколко дни бяха убити двама полицаи. В град на ръба на расова война, по чиито улици царства беззаконие, твърдостта на този човек спира вълната от хаос. Стремежът му за ред и правосъдие побеждава. Той върши работата си на съкрушителна лична цена — факт, към който ще се върна след малко. Но първо, комисар Бекерт, ще ни разкажете ли за разследването на тези фатални покушения срещу полицаи?

Бекерт кимна мрачно.

— Управлението ни постигна сериозен напредък по случая със страхливите снайперистки атаки над нашите смели полицаи. Стрелецът е идентифициран — това е Кори Пейн, двайсет и две годишен бял поддръжник на радикални черни каузи. Късно тази сутрин получихме неоспорими доказателства, които го свързват и с двете стрелби. В един и петнайсет следобед издадох официална заповед за ареста му. В един и трийсет подадох оставката си.

Флин се наведе към събеседника си:

— Подадохте оставката си ли?

— Да — отвърна Бекерт твърдо и ясно.

— Защо сте го направили?

— За да осигуря интегритет на системата и пълноценно прилагане на закона.

Мадлин погледна към Гърни.

— Какви ги говори той?

— Май се досещам, но нека почакаме и да видим.

Флин, който очевидно знаеше всичко по въпроса — именно затова Бекерт бе в студиото, се престори на озадачен:

— Защо случаят изисква оставката ви?

— Кори Пейн е мой син.

Бомбата бе стоварена с разтърсващо спокойствие.

— Кори Пейн… ви е син? — въпросът на Флин сякаш бе предназначен да проточи драматичното въздействие на разкритието.

— Да.

Мадлин невярващо се взря в екрана.

— Кори Пейн е убил Джон Стийл и Рик Лумис? И Кори Пейн е син на шефа на полицията? Възможно ли е това да е вярно? — попита тя.

— Може би наполовина… — отвърна Гърни.

Флин сложи длани на масата:

— Нека ви задам очевидния въпрос…

Бекет го изпревари и го облече в свои думи:

— Как е възможно да съм толкова заблуден? Как е възможно опитен полицай да пропусне признаци, които несъмнено са били очевидни? Това ли искате да знаете?

— Мисля, че всички искаме да научим точно това.

— Ще ви дам възможно най-добрия според силите ми отговор. Кори Пейн е мой син, но сме отчуждени от много години. Още в ранна тийнейджърска възраст той кривна от правия път. Наруши закона повече от веднъж. Уредих да бъде изпратен в строг интернат. Когато завърши, на осемнайсет, имах надежди за бъдещето му. После промени фамилията си на Пейн, моминското име на майка му, и се надявах това да е просто поредният пример за бунт, който евентуално ще израсте. Когато миналата година дойде да живее в Уайт Ривър, помислих, че в крайна смета можем да успеем да възобновим връзката си. В ретроспекция това се оказа глупава надежда. Отчаяната илюзия на родителя. Временно ме заслепи за силата на враждебността му към всичко, свързано със закона, реда и дисциплината.

Флин кимна с разбиране.

— А някой в Уайт Ривър знаеше ли, че истинското име на Кори Пейн е Бекерт?

— Каза ми, че не желае никой да знае за роднинската ни връзка и аз уважих това искане. Не ми е споменавал, ако го е разкрил на някого по свои причини.

— Какъв контакт поддържахте със сина си?

— Оставих го изцяло на негова преценка. Посещаваше ме от време на време. Понякога обядвахме заедно, обикновено там, където няма да разпознаят и двама ни.

— Какво мислехте за расовите му политически пристрастия и критиките към полицията?

— Казвах си, че са само празни приказки. Юношеско фукане. Изкривени прищевки, с които търси внимание. Възможността да критикуваш другите носи усещане за власт. Очаквах, че в крайна сметка ще осъзнае грешките си. Очевидно е тръгнал в противоположна посока.

Флин се облегна в стола и отправи към Бекерт продължителен симпатизиращ поглед.

— Това сигурно е невероятно болезнено за вас.

Комисарят се усмихна със стиснати устни:

— Болката е част от живота. Най-важното е да не бягаш от нея. И да не допускаш да те мотивира за грешни решения.

— Грешни решения ли? — Флин се престори на замислен. — В този случай какви биха били те?

— Да скрия улики. Да поискам услуги. Да извивам ръце. Да повлияя на изхода на разследването. Да скрия факта, че сме баща и син. Всички тези действия биха били погрешни. Биха подкопали закона — идеала за правосъдие, на чието опазване съм посветил живота си.

— Това ли е причината да подадете оставка — причината доброволно да сложите край на една от най-успешните кариери в служба на закона в Америка?

— Уважението към закона се гради на обществено доверие. Обвиненията срещу Кори Пейн трябва да бъдат разследвани безкомпромисно и прозрачно, без ни най-малко съмнение за намеса. Ако отказът ми от поста подкрепя тази цел, тогава си струва жертвата.

— Еха! — Флин кимна одобрително. — Добре казано. А сега, след като си подадохте оставката, как смятате, че ще се развият нещата?

— С одобрението на градския съвет на Уайт Ривър кметът Дуейн Шакър ще назначи нов полицейски комисар. Животът ще продължи.

— Имате ли някакви последни думи?

— Нека правосъдието тържествува. Нека семействата на жертвите намерят покой. И нека светостта на закона винаги стои над всички други мотиви, колкото и силни, лични и болезнени да са те. Бог да благослови Уайт Ривър! Бог да благослови Америка!

Камерата полека се обърна към Флин, който изглеждаше сериозен, но трогнат.

— Е, приятели, не ви ли казах, че ще влезем в учебниците по история? По не тъй скромното ми мнение току-що станахме свидетели на една от най-принципните и сърцераздирателни речи за оставка, изнасяни някога. Бог да е с теб, Дел Бекерт!

Водещият завърши с комбинация от помахване и отдаване на чест в посока на Бекерт и се обърна към камерата и милионите си фенове с напрегнатия тон, станал негова запазена марка:

— Аз съм Карлтън Флин и така виждам нещата. Продължаваме след няколко важни съобщения!

Гърни излезе от сайта на РАМ ТВ и затвори лаптопа.

Мадлин изумено поклати глава:

— Какво имаше предвид, когато каза, че твърдението, че Пейн е син на Бекерт и снайперист, вероятно е вярно само наполовина?

— Нямам съмнение по отношение на въпроса с роднинската връзка. Но мисля, че това със снайпериста не е съвсем сигурно.

— Нафуканият господин Флин определено хареса речта за оставката.

— Така ми се стори и на мен. Разбира се, това всъщност не беше никакво подаване на оставка.

— Не мислиш, че Бекерт слиза от поста?

— О, подал си е оставката и още как. Отказва се от полицейското управление на Уайт Ривър, за да кандидатства на изборите за главен прокурор на щата Ню Йорк. И ако не греша, току-що станахме свидетели на гръмкото начало на кампанията му.

— Сериозно ли говориш? Точно в деня, когато Рик…

Звънът на телефона на Гърни прекъсна възмутеното възражение на Мадлин.

Той погледна към екрана.

— Хардуик е. Предложих му да гледа предаването на Флин.

Натисна бутона.

— Е, Джак, какво мислиш?

— Шибаното манипулативно копеле пак го прави!

Гърни предположи, че знае какво има предвид Хардуик, но все пак попита:

— Какво прави пак?

— Превръща катастрофата в победа. Първо престъпленията на сина му като малолетен. След това предозирането на съпругата му. Сега пък проклетото двойно убийство на все същия луд син. Във вълшебната хватка на Дел всички дивотии накрая започват да сочат какъв велик принц е той самият. Самоотвержен защитник на високите идеали. Този тип успява да обърне всички семейни ужасии в платформа за реклама на възвишените си лайна! Що не се скриеш, да му се не види!

След като приключи обаждането, Гърни дълго седя, потънал в измъчено мълчание. Здрачът отвъд прозореца на кабинета бе преминал в мрак.

— Е, какво каза Хардуик? — попита Мадлин.

— За Бекерт ли? Че е самодоволно манипулативно и измамно копеле.

— Съгласен ли си?

— О, това е най-малкото.

— Най-малкото ли?

Гърни кимна замислено:

— Имам лошото чувство, че под тези твърде често срещани черти се крие нещо много по-страшно.

III. Доверие никому

29

Гърни пристигна в „Абелардс“ няколко минути преди осем. Седна на една от малките паянтови, ръчно боядисани масички. Марика изглеждаше махмурлия и още сънена и му донесе двойно еспресо, без да пита. Вечно менящият се цвят на косата й днес беше смес от тъмновиолетово и металическозелено.

Докато се наслаждаваше на първата глътка, телефонът му звънна. Детективът очакваше да е Хардуик, измислил причина да не дойде, но се изненада да види на екрана името на Марк Торес.

— Гърни на телефона.

— Надявам се, че не се обаждам прекалено рано.

— Никак даже.

— Чух, че вече не си част от случая.

— Официално — да.

— Но не и напълно?

— И така може да се каже. С какво мога да съм ти полезен?

— Просто останах с впечатлението, че имаш някои съмнения за това накъде вървят нещата.

— И?

— Ами… предполагам, че и аз имам такива. Така де, наясно съм колко много улики са събрани — видеозаписи, отпечатъци, показания от информатори, които свързват Кори Пейн със стрелбата, колата и хората от Алианса за расова справедливост. Така че нямам съществени съмнения, че той е стрелецът. Може би действа от името на АРС.

— Но?

— Онова, което не разбирам, е изборът му на жертви.

— Какво имаш предвид?

— Джон Стийл и Рик Лумис бяха единаци. Поне доколкото знам, общуваха само един с друг. И за разлика от повечето момчета в управлението не смятаха АРС за враг. Бях останал с впечатлението, че искат да установят някакъв диалог, да проверят обвиненията в бруталност и подхвърляне на улики. Нали виждаш накъде бия?

— Обясни ми, моля.

— От всички полицаи в управлението в Уайт Ривър, а тук сме над сто души и някои са очевидно расистки настроени, изглежда странно АРС да избере точно Стийл и Лумис. Защо да убива двамата, които най-много симпатизират на каузата му?

— Може би стрелбата е била наслуки и е просто случайност, че жертвите са имали такива възгледи за АРС…

— Ако бяха стреляли само по единия, щях да се съглася. Но и двамата?

— Защо ми го казваш?

— Понеже си спомних нещо, което спомена на следователския семинар в Олбъни преди няколко години — че е важно да се проучват малките несъответствия. Подчерта, че когато нещо не пасва, то често е ключът към случая. Така че ми се струва, че странният избор на жертви може да се окаже ключов тук.

— Интересна идея. Намислил ли си каква ще е следващата стъпка?

— Всъщност не. Засега може би бих могъл просто да те държа в течение. Да те осведомявам какво се случва.

— Няма проблем. Всъщност така ще ми направиш услуга. Колкото повече знам, толкова по-добре.

— Страхотно. Благодаря. Ще поддържаме връзка!

Когато Гърни затвори, старият дървен под зад него изскърца.

— На момчето му изритват задника от окръжната прокуратура, но то остава залепено за следата — каза хриплив глас. — Души усърдно. Провежда разговори. Дяволски впечатляващо!

— Добро утро, Джак!

Хардуик заобиколи от другата страна на масата и седна на стола, който изскърца зловещо под него.

— Добро утро и на теб, шибаняко! — отвърна, после подвикна на Марика: — Кафе, силно и черно!

Втренчи светлите си очи на хъски в Гърни.

— Добре, разкажи на чичо Джак какво тревожи съня ти.

— Карлтън Флин снощи…

— Флин Шибаната уста среща Бекерт Лайняната приказка. Имаш въпрос по темата, така ли?

В природата на Хардуик беше да не вярва на нищо, да се подиграва на всичко и да се зъби на общо основание. Но Гърни бе готов да се примири с недостатъците му, под циничната броня от бодлива тел се криеха отличен ум и свястна душа.

— Според някои статии — отбеляза Гърни — Флин е изградил успеха си благодарение на своята упоритост и това, че подлага всичко на съмнение — той е коравият тип, който не търпи глупости и не върти номера. Нали така?

— Аха. Просто обикновен човек, на когото случайно му плащат по трийсет милиона на година. Страшно популярен сред гневните бели хора!

— Но снощи страстно рекламираше Дел Бекерт, засипваше го с мили въпроси и изглеждаше направо възхитен. Как го тълкуваш?

Хардуик сви рамене:

— Надушва парите. Умилква се на властта.

— Смяташ, че Бекерт има зад гърба си достатъчно и от двете, за да превърне Флин в мъркащо котенце?

— Флин умее да оцелява. Също като комисаря. И като гигантските плъхове. Бекерт винаги си отваря очите за задаващи се предимства. Напред и нагоре, без значение колко останки трупа зад гърба си — мъртва съпруга, луд син, все тая… — Хардуик замълча, докато Марика поставяше кафето пред него. Вдигна чашата и гаврътна около една трета наведнъж. — Значи Клайн ти ритна столчето след, колко станаха, два дни?

— Три.

— Как, да му се не види, успя да го постигнеш?

— Имах въпроси по случая, които той не искаше да чуе.

— Снайперисткият случай или този на детската площадка?

— Имам чувството, че са части от едно цяло.

Хардуик демонстрира искрица искрено любопитство.

— Така ли?

— Според мен убийствата на детската площадка са твърде гладко изпълнени, за да се окажат спонтанна акция в отговор на покушението срещу Стийл.

— Което ще рече?…

— Ще рече, че несъмнено са били в етап на планиране още преди да бъде застрелян полицаят.

— Предполагащ, че няма връзка?

— Предполагам, че има връзка, просто не е тази, която рекламира Бекерт.

— Не мислиш, че е възможно едни и същи хора да стоят и зад стрелбата, и зад побоите, нали?

— Не е невъзможно.

— С каква цел? Започване на расова война?

— Не е невъзможно.

— Дяволски съмнително е.

— Добре. Тогава може би с някаква друга цел… — Гърни помълча. — Говорих по телефона с Марк Торес, отговорен следовател за покушенията. Безпокои го фактът, че двете уж организирани от Алианса за расова справедливост екзекуции са прицелени в двамата полицаи от Уайт Ривър, които най-силно симпатизират на Алианса. Което вероятно ги е поставило на пътя на техния началник.

Хардуик примигна, любопитството му се завърна с пълна сила.

Гърни продължи:

— Сега вземи предвид и съобщението на телефона на Джон Стийл… което му казва да си пази гърба.

— Я чакай малко, мамка му! Нали не намекваш, че Бекерт — главният светия на силите на закона — е дръпнал спусъка на двама от собствените си хора само защото не харесва политическите им пристрастия?

— Нищо чак толкова идиотско. Но има явни признаци, че връзката между покушенията срещу Стийл и Лумис и убийството на Джордан и Тукър е по-сложна, отколкото я описват официално.

— Какви признаци?

Гърни изброи цял куп странни съчетания на предпазливост и невнимание в поведението на убийците. Последният му пример беше озадачаващата разлика в маршрутите, които двете превозни средства бяха избрали след напускането на къщата на Поултър Стрийт.

— Шофьорът на колата — Кори Пейн, поема по пряк път през града по главна улица, пълна с очевидни охранителни и трафик камери. Но мотоциклетистът се впуска на зигзаг, като завива поне дузина пъти и успява да избегне попадането в обхвата дори на една камера! Предпазните мерки по избягването им са разбираеми. Озадачаващият въпрос е защо Пейн не си е дал труда да направи същото.

Хардуик направи типичната си гримаса, сякаш в гърлото му се надига киселина.

— Тези странности не тормозят ли Шеридън?

— Той твърди, че са без значение за голямата картинка.

— Каква голяма картинка?

— Онази, в която снайперистките покушения са преписани на чернокожи радикали и откачено бяло хлапе; а убийствата на детската площадка са прехвърлени на двама селски бели расисти; всички злодеи са заловени или убити, редът е възстановен и Бекерт се изкачва в политическата стратосфера — като взема със себе си ключови поддръжници.

— Ако планът е ясен, тогава защо, по дяволите, Клайн изобщо настояваше да те включи?

— Според мен съобщението, което Ким Стийл му е показала, го е потресло, защото предполага полицейска намеса в смъртта на съпруга й. Искал е да се качи на ракетата на Бекерт, но и да се увери, че тя няма да гръмне още на стартовата площадка. От мен се очакваше дискретно да наблюдавам и да го предупредя за възможните катастрофи. Но очевидно така нареченият прогрес, осъществен по случая, е успокоил нервите му до състояние, в което е по-загрижен да не прекъсна връзката му с Бекерт, отколкото за слабостите в случая.

Хардуик озари детектива със студена усмивка:

— Клайн Лекето. Е, и сега какво?

— Нещо не е както трябва и възнамерявам да открия какво точно.

— Въпреки че си уволнен, така ли?

— Точно така.

— Последен въпрос. Какво, мамка му, правя тук по първи петли?

— Надявах се да имаш желание да ми направиш услуга.

— Да ти правя услуги е глазурата на тортата на идеалния ми живот. Какво искаш този път?

— Помислих си, че би могъл да използваш контактите си в Ню Йорк да поровят малко по-дълбоко в миналото на Бекерт.

— Да ровят за какво?

— За всичко, което не знаем за отношенията му с Търлок, първата съпруга и сина му. Ако синът на едно ченге започне да убива полицаи, не е нужно да си гений, за да предположиш, че в миналото му има нещо ужасно. Искам да знам какво е.

Хардуик отново се ухили:

— Какво му е смешното?

— Очевидното ти усилие да сътвориш теория, която обвинява Бекерт за всичко.

— Нищо не се опитвам да сътворявам. Просто искам да знам повече за тези хора.

— Глупости. Наглото копеле ти харесва не повече, отколкото на мен, и търсиш начин да го заковеш.

Фактът, че Хардуик казва практически същото, което бе казал и Клайн, придаде на думите малко повече тежест, но Гърни пак не можеше да се съгласи.

Джак отпи замислено от кафето си, преди да продължи.

— Ами ако Бекерт е прав?

— За кое?

— За Стийл и Лумис. За Джордан и Тукър. За гнилата ябълка Кори и лудите Горт. Ами ако изборът му се окаже верен за всичко?

— Правотата на Бекерт обикновено сочи натам, накъдето духа вятърът. Преди два дни обвиняваше Джордан и Тукър за стрелбата по Стийл. Когато се оказа, че са били с изтъкнат пастор, риторично извъртя нещата и заяви, че макар да не са основните извършители, несъмнено са помогнали на снайпериста и са го подкрепяли.

— Което може и да се окаже вярно. Впрочем колко добре познаваш този пастор?

— Какво имаш предвид?

— Приемаш, че той казва истината. Може би просто искаш да му вярваш, тъй като алибитата, които осигурява, дискредитират Дел Бекерт?

Гърни не искаше да повярва, че мисленето му е толкова изкривено, но предположението го притесни. До този момент пасторът не беше в челните места на списъка му с хора, които да разпита. Сера се изкачи на върха.

30

Преподобният Уитакър Кулидж, пастор на епископалната църква „Свети апостол Тома“, се съгласи на среща същата сутрин, стига тя да приключи преди назначеното за десет часа кръщене. Гърни наруши ограничението на скоростта по целия път до Уайт Ривър и пристигна в църквата в девет и четиридесет и пет.

Намираше се на широк булевард, който отделяше „Блустоун“ от „Гринтън“. Стара постройка от червени тухли със стръмно наклонен и настлан с плочи покрив, витражи на прозорците и квадратна камбанария, църквата отстоеше на прилично разстояние от булеварда и бе заобиколена от три страни от овехтели надгробни плочи, а от четвъртата — от паркинг.

Гърни спря в края на празния парцел. Настлана с плочи алея водеше през църковния двор към задната врата, която преподобният Кулидж му бе казал да използва, за да стигне до кабинета му.

На средата на пътеката детективът спря, за да огледа по-внимателно посвещенията на надгробните камъни. Няколко от рождените дати бяха още от в края на осемнайсети век. Повечето бяха от първата половина на деветнайсети век. Типично за старите гробища, голяма част от плочите свидетелстваха за натъжаващо кратък живот.

— Дейв?

Под разпереното крило на каменния ангел, който украсяваше един от по-изисканите гробове, стоеше едър пясъчнорус мъж по риза с къси ръкави, бермуди и сандали с ортопедични подметки. Дръпна за последно от цигарата си, угаси фаса на върха на крилото на ангела и го пусна в лейката за гроба. След това тръгна към Гърни с широка усмивка.

— Аз съм Уит Кулидж. Виждам, че нашето късче история ви интригува. Някои от хората, погребани тук, са били съвременници на противоречивия полковник Езра Уилард. Запознат ли сте с него?

— Запознат съм със статуята в парка.

— Статуя, която някои от гражданите ни искат да бъде премахната. С основание.

Гърни не коментира.

— Е — продължи Кулидж след неловка пауза, — защо не влезем в кабинета ми, където ще имаме известно уединение?

Гърни се зачуди колко по-уединено би било в кабинета спрямо двор, пълен с мъртъвци, но кимна и последва пастора през задната врата на църквата в коридор, който миришеше на прах и сухо дърво. От вратата вдясно се лееше светлина и Кулидж го поведе натам.

Стаята беше около два пъти по-голяма от кабинета на Гърни. От едната страна бе разположено бюро с кожен стол. От другата — малка камина със слаб гаснещ огън. От двете й страни бяха поставени две кожени кресла. Прозорецът гледаше към частта от църковния двор, която минаваше покрай сградата. На отсрещната стена висяха два огромни портрета — на Майка Тереза и на Мартин Лутър Кинг.

Кулидж забеляза, че Гърни ги гледа и гладко обясни:

— Предпочитам съвременните въплъщения на доброто пред странните и догматични образи от Средновековието… — Посочи едното кресло и когато Гърни седна, се настани срещу него. — По телефона казахте, че участвате в разследването на тази ужасна злина. Може ли да попитам като какъв?

Тонът му подсказваше, че е проверил и е открил прекъсването на официалните връзки на Гърни със случая.

— Съпругите на убитите полицаи ме помолиха да проверя обстоятелствата около смъртта им. Те искат да са сигурни, че ще получават истината, независимо от това каква ще се окаже.

Кулидж с любопитство наклони глава.

— Бях останал с впечатление, че полицейското управление вече е стигнало до истината. Греша ли?

— Не съм сигурен дали увереността, която полицията храни към хипотезата си, се оправдава от фактите.

Отговорът на Гърни видимо постигна положителен резултат. Напрежението, събрало се в ъглите на очите на пастора, започна да се разсейва. Усмивката му придоби повече естественост.

— Винаги се радвам да срещна човек, отворен за нови идеи. Какво мога да сторя за вас?

— Търся информация. От всички канали, тъй като все още не знам кое ще се окаже важно. Може би е добре да започнем от това, което знаете за Джордан и Тукър.

— Марсел и Върджил — пасторът произнесе собствените им имена с укорителен тон. — Те бяха окаляни. И дори сега продължават да ги валят в калта с намека, че са забъркани в убийството на полицай Стийл. Доколкото знам, няма никакви доказателства за това.

— Научих, че са били с вас в нощта, когато е бил застрелян полицаят.

Кулидж се поколеба, преди да обясни:

— Бяха тук, в тази същата стая. Марсел седеше в креслото, което заемате вие. Върджил — на бюрото. Аз седях тук, където съм сега. Беше третата ни среща.

— Третата? Имахте ли конкретни цели?

— Мир, напредък, установяване на законност.

— Което ще рече?

— Идеята беше да канализираме отрицателната енергия към положителни цели. Те бяха гневни млади мъже, съвсем разбираемо, но не и бомбаджии. Определено не и убийци. Бяха търсачи на истината. Търсачи на истина! Може би донякъде като вас…

— Каква истина търсеха те?

— Искаха да разрият многобройните престъпни действия и прикрити злоупотреби в полицейското ни управление. Повтарящите се извращения.

— Знаеха ли за конкретни случаи? С доказателства, които да подкрепят обвиненията им.

— Знаеха за случаи, в които афроамериканци са били арестувани, незаконно задържани, дори убити. Работеха по съответните случаи, досиета и подробности.

— Как?

— С помощ.

— Помощ ли?

— Точно така.

— Това не ми върши особена работа.

Кулидж насочи поглед към малките синкави пламъчета, блещукащи сред въглените в камината.

— Ще кажа само, че копнежът им за справедливост беше споделен и те бяха оптимистично настроени.

— Може би сте в състояние да дадете малко по-специфично уточнение?

Пасторът измъчено сведе поглед.

— Нищо повече не бих могъл да кажа, без да обсъдя последиците от думите си с… онези, които могат да бъдат засегнати от тях.

— Разбираемо. Междувременно, бихте ли ми казали как стана така, че Марсел и Върджил дойдоха при вас?

Кулидж се поколеба.

— При мен ги доведе заинтересован човек.

— Чието име не можете да разкриете без допълнителна консултация?

— Точно така.

— А знаете ли, че Джон Стийл и Рик Лумис са искали да установят диалог с Алианса за расова справедливост?

— Предпочитам да не тръгвам по хлъзгавия склон с обяснения какво съм знаел и какво не съм знаел. Живеем в опасен свят. Доверието трябва да се уважава.

— Вярно е… — Опитът на Гърни бе показал, че съгласието с някого, когото разпитва, често води до повече информация, отколкото самите въпроси. Облегна се по-удобно. — Самата истина.

Кулидж въздъхна:

— Аз се уча от историята. Осъзнавам, че политическото разделение не е нещо ново в Америка. Имали сме масови сблъсъци за какво ли не. Но настоящото състояние на поляризация е по-лошо от всичко, което съм виждал през живота си. Поразително иронично е, че излагането на достъпната информация в интернет доведе до обезсмисляне на истинските факти. По-мащабната комуникация доведе до по-голяма изолация. Политическите несъгласия се превърнаха в истерии, лъжи и заплахи. Политическата вярност днес се отнася за онези, които мразиш, а не за тези, които подкрепяш. И цялата тази безпросветна жлъч се оправдава с измисляне на безпочвени „факти“. Колкото по-налудничава е вярата, толкова по-здраво е укрепена. Политическият център, рационалната среда — са унищожени изцяло. А правосъдната система… — Пасторът поклати глава, като свиваше и отпускаше юмруци. — Правосъдната система! Мили Боже, що за ужасия!

— За Уайт Ривър ли говорите, или за страната като цяло?

Кулидж мълча дълго време, втренчен в останките от огъня.

Когато заговори отново, гласът му беше по-овладян, но горчивината остана:

— Преди време в Ларвейшън имаше автомивка. В студено време, когато по пътищата имаше сол и колите трябваше да се мият, механизмът или не работеше както трябва, или даваше грешки. Сапунисваше, когато следва да изплаква. Плакнеше, когато трябва да сапунисва. Пръскаше гумите с восък. Блокираше с пуснати на пълна мощност пръскачки и превръщаше колата в леден блок. С шофьора в капан вътре. Сешоарите бяха толкова силни, че понякога сваляха боята…

Той отклони очи от огъня и погледна озадачения Гърни.

— Това е нашата съдебна система днес. Правосъдната ни система. В най-добрите случаи — непредвидим фарс. И катастрофална по време на криза. Вижте какво става с уязвимите хора, тикнати в пастта на тази налудничава машина, и ще заплачете.

— И… накъде ви води всичко това?

Преди Кулидж да успее да отговори, телефонът на Гърни звънна. Той го извади, видя, че се обажда Торес, затвори и го прибра в джоба си.

— Извинете за прекъсването.

— Къде ме води ли? В посока към Мейнард Бигс, на предстоящите избори за щатски главен прокурор.

— Защо Бигс?

Кулидж се наведе напред в креслото с длани на коленете.

— Той е разумен човек. Принципен. Вслушва се. Започва с онова, което е. Вярва в общото добро… — той се отпусна в креслото и обърна длани в знак на разочарование. — Осъзнавам, разбира се, че тези качества са ужасно бреме в днешния политически климат, но трябва да защитим здравия разум и почтеността. Да пристъпим от мрака към светлината. Мейнард Бигс е крачка в правилната посока, а Дел Бекерт не е!

Гърни се изненада от внезапната жлъч в гласа на ректора.

— Не смятате речта за оставката на Бекерт за негово оттегляне от обществения живот?

— Ха! Де такъв късмет за света! Очевидно не знаете най-новата новина.

— Каква новина?

— Компания за анкетни проучвания, свързана с РАМ ТВ, попита регистрираните гласоподаватели за кого е вероятно да гласуват в хипотетичен изборен сблъсък между Бекерт и Бигс. Резултатът се оказа статистическо равенство — зловещ факт, предвид, че Бекерт все още не се е включил официално в надпреварата.

— Звучи така, сякаш сте имали неприятни сблъсъци с него.

— Не лично. Но съм чувал ужасии.

— Какви?

Кулидж видимо подбра внимателно думите:

— Той има двоен стандарт при оценяване на престъпното поведение. Престъпленията, които се пораждат от страст, слабост, пристрастяване, лишения, несправедливост — с всички тях се разправя зверски, често пъти с насилие. Но престъпления, извършени от полицията в името на опазването на реда, се пренебрегват, дори окуражават.

— Например?

— Не би било необичайно жител от малцинствата, посмял да отговори на полицай, да бъде арестуван за посегателство и затворен за седмици, без да може да си плати гаранцията, или да бъде пребит кажи-речи до смърт, ако е оказал съпротива. Но ченге, което влезе в конфронтация и завърши с убийство на бездомен наркоман, остава с нулеви последици. Имам предвид нулеви. Покажи човешко поведение, което Бекерт не харесва, и ще те смачка. Но ако носиш значка и гръмнеш някого по време на проверка на шофьорската книжка, дори няма да те разпитат. Това е ужасната — смея да кажа фашистка — система, която комисарят е организирал в нашето управление, и явно го смята за своя частна армия.

Гърни кимна замислено. При различни обстоятелства може би щеше да проучи обобщенията на Кулидж, но сега имаше други приоритети.

— Познавате ли Кори Пейн?

Пасторът се поколеба.

— Да, познавам го.

— А знаехте ли, че е син на Бекерт?

— Че откъде да узная?

— Вие ми кажете.

Кулидж скръцна със зъби:

— Това ми прозвуча като обвинение.

— Съжалявам. Просто се опитвам да открия колкото се може повече. Какво мислите за Пейн?

— Хората в моята професия чуват хиляди изповеди. Признания за всевъзможни престъпления. Вярващите оголват душите си. Мислите си. Мотивите си. С годините всички тези разкрития са ме направили добър съдник на характерите. И ще ви кажа следното — идеята, че Кори Пейн е убил двама полицаи, е глупост. Кори има голяма уста. Ръси гневни, разгорещени, обвинителни приказки — така си е, но са само приказки.

— Проблемът е — обясни Гърни, — че има достоверни видеозаписи и пръстови отпечатъци, които показват, че е бил на точното място по точното време за стрелбите. И е избягал и от двете местопрестъпления.

— Ако това е вярно, сигурно има обяснение по-различно от това, което предполагате. Представата, че Кори Пейн може хладнокръвно да убие някого, е смешна.

— Достатъчно добре ли го познавате, за да твърдите такова нещо?

— Белите политически прогресивни елементи в тази част на щата са рядка порода. Опознаваме се едни други… — Кулидж си погледна часовника, намръщи се и рязко се изправи. — Времето ни свършва. Трябва да се приготвя за кръщенето. Елате! — Махна на Гърни да го последва и го изведе през църковния двор до паркинга. Когато стигнаха до субаруто, добави: — Моля се за смелост и предпазливост!

— Необичайна комбинация.

— В необичайно положение сме.

Гърни кимна, но не понечи да се качи в колата си.

Кулидж отново си погледна часовника.

— Има ли нещо друго?

— Бих искал да се срещна с Пейн. Дали е възможно да ми помогнете?

— За да го арестувате ли?

— Нямам власт да арестувам никого. Водя независимо разследване.

Пасторът го премери с поглед:

— Без никаква друга цел освен събиране на информация за съпругите на мъртвите полицаи?

— Точно така.

— И смятате, че Кори може да ви се довери?

— Няма нужда да ми се доверява. Можем да говорим по телефона. Имам само един въпрос към него. Ако не е замесен в покушенията, какво е правил на местата, откъдето са произведени изстрелите?

— Това ли е всичко?

— Това е всичко — Гърни лесно се сещаше за още поне дузина въпроса, но сега не беше подходящ момент да усложнява положението.

Кулидж кимна неуверено:

— Ще видя какво мога да направя.

Ръкуваха се. Едрата мека длан на пастора се оказа потна.

Гърни погледна към постройката от червени тухли.

— „Свети апостол Тома“ — не беше ли тъкмо той наречен „неверни“?

— Така е. Но по мое скромно мнение би трябвало да го наричат „разумни“.

31

Ако съмнението беше знак за здрав разум, умуваше Гърни на излизане от църковния паркинг, той разполагаше с изобилие от здрав разум, който се оказваше много неудобен атрибут.

Преливаше от въпроси. Дали изказванията на Кулидж се основаваха на факти, или се явяваха инстинктивно отражение на политическите му възгледи? Дали Джордан и Тукър бяха добронамерени търсачи на решения, или въртяха номер на пастора, за да спечелят одобрението и уважението му? Беше ли Бекерт зъл маниак на тема контрол, или бе поддръжник на закона и реда в битка с престъпността и хаоса? Не биваше да забравя и Джуд Търлок. Дали бе кораво ченге, както подсказваше волевата му брадичка, или зад безизразните му очи се криеше наемен убиец? Ами Марк Торес? Дали опитът на младия детектив да поддържат връзка трябваше да се приема като искрен? Или беше опит за манипулиране, вероятно изпълнение на възложена му задача?

Мисълта за Торес напомни на Гърни, че е получил обаждане от него по време на срещата с пастора. Спря до тротоара на опожарена улица в края на „Гринтън“ и изслуша съобщението.

— Марк се обажда. Просто исках да те осведомя, че в кариерите постигнахме неуспех. Ще ти обясня, когато се чуем.

Любопитен да научи дали неуспехът е поредният аспект на съмнение в случая, Гърни върна обаждането.

Торес му се стори разстроен.

— Положението е малко напрегнато. Не исках да се обяснявам в съобщение.

— Какъв е проблемът?

— Убиха следовото куче.

— Онова, което търсеше близнаците?

— Точно така. Досами изоставените кариери.

— Как го убиха?

— Със стрела от арбалет в главата. Доста откачено. Малко ми напомня на знака от портата на братята.

Гърни си го спомняше живо — човешкият череп, забоден с арбалетна стрела през очната орбита. Надали имаше по-добър начин да предупредиш хората да стоят надалеч.

— А водачът на кучето как е?

— Жив и здрав. Загина само кучето. Стрелата дойде от нищото. Пратиха ни друго куче. И щатски хеликоптер с инфрачервено оборудване. И допълнителен отряд.

— А официално съобщение в медиите?

— Нито дума. Искат да удържат капака, да са сигурни, че няма да изглежда, че положението излиза извън контрол.

— Значи близнаците Горт са на свобода с все арбалетите, питбулите и динамита си?

— Така изглежда.

Торес се умълча, но Гърни остана с впечатлението, че разговорът не е приключил.

— Искаш ли да обсъдим още нещо?

Младият следовател се прокашля:

— Не ми е удобно да давам предположения, за които нямам доказателства.

— Но…

— Е, предполагам, не е тайна, че комисар Бекерт мрази близнаците Горт.

— И…

— Случилото се с кучето явно утрои омразата му.

— И?

— Имам чувството, че ако Горт бъдат заловени, ще им се случи нещо. Джуд Търлок отива лично в кариерите, за да ръководи операцията.

— Смяташ, че близнаците ще бъдат убити? Заради чувствата, които Бекерт храни към тях?

— Може и да греша.

— Мислех, че комисарят е напуснал управлението.

— Технически е така. Търлок заема мястото му, докато назначат официално нов комисар. Проблемът е, че той винаги прави онова, което Бекерт иска. Никой не вярва, че това ще се промени.

— И това те притеснява?

— Винаги се тревожа, когато фасадата на дадена ситуация се различава от истината. Оставката би трябвало да означава, че наистина си напуснал. Не просто да се преструваш. Нали разбираш какво имам предвид?

— Идеално те разбирам… — Разминаването между фасадата и реалност, не беше просто тревожен факт, то бе основното предизвикателство във всяко разследване, да пробиеш черупката на ситуацията и да откриеш какво се крие зад нея. — Нещо друго?

— Това е засега.

Когато Гърни приключи обаждането, забеляза, че има едно съобщение, което все още не е прослушал — от доктор Уолтър Трешър. Така и така беше паркирал, моментът не беше по-лош от всеки друг.

— Дейвид, Уолт Трешър се обажда. Съдейки по досегашните ти находки, тези твои разкопки може да се окажат от сериозно историческо значение. Бих искал разрешението ти да поровя допълнително. Моля те, свържи се с мен веднага щом ти се отвори възможност!

Каквото и да интересуваше Трешър, в момента то не вълнуваше особено Гърни. Но телефонния разговор със съдебния лекар би му дал възможност да повдигне и други теми.

Той набра номера.

Лекарят вдигна на първото позвъняване.

— Трешър на телефона.

— Получих съобщението ти. За разкопките.

— А, да. Разкопките. Бих искал да почовъркам там, да видя какво има отдолу.

— Търсиш ли нещо конкретно?

— Да. Но предпочитам да не ти казвам какво, поне не в момента.

— Нещо ценно ли е?

— Не в общоприетия смисъл. Не е заровено съкровище.

— Защо е цялата тази тайнственост?

— Мразя да гадая. Храня привързаност към твърдите доказателства.

Това беше, помисли си Гърни, най-доброто обяснение, което би могъл да получи.

— Като стана дума за доказателства, кога очакваш да се върнат пробите на Джордан и Тукър от лабораторията?

— Вчера следобед пратих на Търлок доклад по имейла.

— На Търлок?

— Той все още отговаря за случая, нали?

— Да, така е — съгласи се спокойно Гърни, като се стараеше да не разкрива несигурността, предизвикана от това, че самият той е извън разследването. — Вероятно ще препрати доклада ти на прокуратурата, а аз ще взема копие от Шеридън. Има ли нещо, на което специално да обърна внимание?

— Аз докладвам факти. Приоритизирането им зависи от теб.

— А фактите в случая са…

— Алкохол, мидазолам, пропофол.

— Пропофол… това не е ли опиатът, с който предозира Майкъл Джексън?

— Точно така.

— Пропофолът се вкарва венозно, нали?

— Именно.

— Не мисля, че се среща просто така на улицата.

— Не. И не е субстанция, с която обикновеният наркоман лесно ще се оправи.

— Защо?

— Силен седатив с тесен терапевтичен прозорец.

— Което ще рече?

— Препоръчваните нива на дозировка са относително близки до нивата на токсичност.

— Толкова ли е лесно да предозираш с него?

— По-лесно, отколкото с повечето улични дроги. И няма антидот — няма начин да те върнем, ако прекрачиш границата.

— Може ли предозиране с пропофол да е причината за смъртта?

— Директната причина за смъртта и на двете жертви е задушаване, което води до спиране на сърдечната и дихателната дейност. Бих казал, че пропофолът е въведен преди това заради седативните си свойства, а не с цел отравяне.

— Да елиминира болката от жигосването? Да държи жертвите тихи и кротки?

— Седативният ефект би подхождал на подобни цели.

— Този случай става все по-интересен с всеки изминал ден, нали?

— Така е. Всъщност ме хващаш на път от масата за аутопсии към офиса ми.

— Чия аутопсия?

— На полицай Лумис.

— Мислех, че смъртта му е резултат от усложнения, които може да се очакват от куршум в областта на слепоочието?

— Темпоралният лоб е одраскан, но не и перфориран. Вероятно е щял да се възстанови от тази травма, може би с някои дребни проблеми. Разбира се, при мозъчните травми човек никога не може да е напълно сигурен. Смъртта му всъщност е предизвикана от усложнения, причинени от разрушаване на тъканта, сепсис и кръвоизлив в критични структури на мозъчния ствол, най-вече в продълговатия мозък.

Гърни бе озадачен.

— Каква е връзката между тази област и частта от главата, в която е улучен?

— Няма връзка, която да влияе на резултата.

— Объркваш ме. Да не казваш, че смъртта му не е предизвикана от закъснелите ефекти на куршума, попаднал в слепоочието му?

— Смъртта му е предизвикана от закъснелите ефекти на шиш за лед, натикан в мозъчния му ствол.

32

Гърни нямаше време да зададе на Трешър всички въпроси, които му хрумнаха. Спря се на три по-важни.

Първи въпрос: Колко време преди влошаване на състоянието на Лумис би могло да се е случило покушението?

Отговорът беше, че може да се е случило от един до двайсет и четири часа преди появата на симптомите. Нямаше начин за по-точно заключение без по-съществени изследвания на засегнатата област на мозъка, които щяха да бъдат направени, ако бъдат поискани от полицията или от окръжния прокурор.

Втори въпрос: Защо в момента на извършване на покушението не е прозвучала някоя от алармите на машините, с които е била свързана жертвата?

Отговорът беше, че дълбоката упойка, предизвикана от изкуствената кома на Лумис, съществено е притъпила незабавната му физиологична реакция. Машините биха регистрирали появилите се симптоми на сърдечни и дихателни проблеми едва след като се развият в резултат от постепенно разрастващия се кръвоизлив в мозъчния ствол, затруднения във функциите и сепсис.

Трети въпрос: Нима груб инструмент като шиш за лед не е предизвикал кървяща рана, която сестринският състав да забележи?

Отговорът беше, че кървенето може да се избегне чрез проникване под ъгъл, настрани от основните шийни артерии и вени, и според аутопсията именно това се е случило. С известни медицински познания и налична анатомична диаграма не би било чак толкова трудно да се постигне. Освен това на входната рана е залепен малък лейкопласт.

Гърни остана впечатлен от простотата на това последно решение.

Трешър продължи с обяснение, че стажантът му скоро ще се заеме с транскрипция на записа на подробните коментари, които е направил по време на аутопсията. Щеше да прегледа доклада, да го обозначи като „Първичен. Обект на допълнителна проверка“ и да изпрати електронно копие на Марк Торес, официалния следовател по случая Лумис.

Гърни знаеше, че след това Торес ще сподели новината по командната верига с Търлок, който пък ще осведоми Бекерт. В някакъв момент от процеса на някого щеше да му хрумне да отиде в болницата и да поиска списък на целия персонал и посетителите в интензивното, имали достъп до Лумис през широкия времеви период, през който би могло да е извършено намушкването.

Гърни си постави за цел да стигне пръв до болницата, да се сдобие с въпросния списък и да изчезне оттам, преди някой да разбере, че официалният му статут е отнет.

* * *

На рецепцията беше елегантната дама с бялата коса и яркосините очи. Тя си спомни детектива и му се усмихна с лека тъга:

— Много съжалявам за колегата ви.

— Благодаря!

Тя въздъхна.

— Ще ми се повече хора да оценяваха саможертвите на служителите на реда!

Гърни кимна.

Рецепционистката се усмихна.

— Какво мога да направя за вас днес?

Детективът заговори доверително:

— Ще ни трябва списък на болничния персонал и посетителите, които са имали възможност за контакт с Рик Лумис.

Жената явно се притесни.

— Господи, но защо…

— Рутинна процедура. В случай че си е възвърнал за кратко съзнанието и е проговорил пред някого, може да се окаже полезно…

— О, да. Разбира се… — рецепционистката въздъхна с облекчение. — Ще трябва да отидете при Аби Марш. Сега ще се обадя да проверя дали е тук. Имате ли документ, на който е указана точната ви длъжност?

Гърни й връчи удостоверението от прокуратурата.

Тя го постави пред себе си, докато набираше телефонния номер.

— Ало, Мардж? Аби там ли е? При мен е специален старши следовател от кабинета на окръжния прокурор… точно така… да, един от хората, които бяха тук преди… списък на персонала… той може да обясни по-добре от мен… Добре… изпращам го!

Тя му върна удостоверението и му даде напътствия как да стигне до кабинета на директора на отдел „Човешки ресурси“ в болница „Мърси“.

Аби Марш го посрещна на входа на кабинета. Ръкува се твърдо и кратко. Беше висока колкото Гърни, вероятно към петдесет, слаба и с кестенява коса, подстригана толкова късо, че говореше за наскоро проведена химиотерапия. Тревожната й гримаса подсказваше, че времената, когато работата с персонала е била спокойна, отдавна са отминали. Разширяващото се минно поле от наредби, задължения, проблеми и съдебни дела бе превърнало длъжността в бюрократичен кошмар.

Гърни обясни какво му трябва. Тя поиска да види удостоверението му и го проучи разсеяно. Каза му, че може да осигури списък с имена и адреси, телефонни номера, служебни постове и дати на наемане, но без друга допълнителна информация. Що се отнася до конкретните кадри с достъп до интензивното, задачата беше неизпълнима, тъй като достъпът на персонала дотам не беше нито ограничен, нито наблюдаван.

Аби притеснено погледна часовника си. Дали следователят предпочита разпечатка, или компютърен файл?

Файл.

Иска ли да му го изпратят на имейла в прокуратурата, или да го вземе сега на флашка?

Сега, на флашка.

Оказа се просто.

* * *

Гърни се надяваше липсата на дискретност при предоставянето на изисканата информация да не предизвика проблеми за Аби Марш. Показването на вече невалидно служебно удостоверение би могло да доведе до известни последици, но той предположи, че всички мерки спрямо подобно нарушение би трябвало да са насочени срещу него, а не срещу нея.

Планът му беше да се прибере вкъщи и да прегледа връчения му списък. Не смяташе, че той ще породи съществени прозрения, но нямаше да навреди да се запознае с имената, в случай че някое изникне по-късно в сходен контекст. Освен това имаше разумна вероятност някой от този списък да се е боял от възможното възстановяване на Лумис и евентуалните му разкрития достатъчно, че да се погрижи да не се случи.

Поредицата букви и числа от посланието на Рик се стрелна през мислите на Гърни. Ако тези странни букви наистина бяха сведения, заради които Лумис е бил застрелян и след това фатално пронизан, сега беше по-важно от всякога да дешифрира значението им.

Докато детективът преминаваше през изхода за Ларвейшън на междущатската на път за Уолнът Кросинг и се чудеше дали цифрите в съобщението — 61113 — може да се окажат номер на пощенска кутия, телефонът му звънна.

Оказа се Уитакър Кулидж.

Пасторът говореше задавено. Гърни не беше сигурен дали от възбуда, или от страх.

— Успях да се свържа с този, от когото се интересувате. Мисля, че може да се уреди връзка.

— Добре. Каква е следващата стъпка?

— Още ли сте в града?

— Мога да се върна до двайсет минути.

— Елате в кабинета ми. Дотогава ще знам как да постъпя.

Гърни излезе на следващата детелина и тръгна обратно към Уайт Ривър. Паркира на същото място до гробището и влезе в църквата през задната врата.

Кулидж беше в кабинета си, седеше на бюрото. Беше в пасторската си униформа — черен костюм, тъмносива риза, бяла якичка. Пясъчнорусата му коса беше сресана и разделена на път.

— Седнете! — той посочи дървен стол до бюрото си.

Гърни остана прав. В стаята му се струваше по-студено отпреди. Вероятно защото огънят в камината беше угаснал напълно. Кулидж преплете пръсти. Жестът напомняше за молитва, но подсказваше и нервност.

— Говорих с Кори Пейн.

— И…

— Смятам, че той иска да разговаря с вас, колкото и вие с него.

— Защо?

— Заради обвинението в убийство. Стори ми се ядосан и уплашен.

— Кога ще се срещнем?

— Има междинна стъпка. Трябва да се обадя на номер, който той ми даде, и да сложа телефона на високоговорител. Той иска да ви зададе някои въпроси, преди да се видите. Приемате ли?

Гърни кимна.

Кулидж взе слушалката на стационарния телефон, набра номер и я вдигна към ухото си. След няколко секунди каза:

— Да… всичко е уредено… слагам те на говорител! — натисна едно копче и сложи слушалката до апарата. — Давай.

От високоговорителя заговори остър и малко сърдит глас:

— Кори Пейн е на телефона. Дейвид Гърни? Тук ли сте?

— Тук съм.

— Искам да ви попитам нещо.

— Давайте.

— Съгласен ли сте с версията на Дел Бекерт относно покушенията и Алианса за расова справедливост?

— Не разполагам с достатъчно факти, за да я приема или отхвърля.

— А съгласен ли сте с обвиненията срещу мен?

— Отговорът ми е същият.

— Стреляли ли сте някога по човек?

— Да. По няколко психотични убийци, които са насочвали пистолет към мен.

— А изстрели, които не се оправдават така лесно?

— Няма други. И „оправдават“ никога не е означавало кой знае какво за мен.

— Не ви е грижа дали убийството е оправдано?

— Да убиеш или не, е въпрос на необходимост, не на оправдания.

— Така ли? Кога убиването на друго човешко същество е „необходимост“?

— Когато ще спаси живот, който няма друг начин да опазиш.

— Включително собствения?

— Включително собствения.

— И вие сте единственият съдник на необходимостта?

— В повечето случаи няма възможност за по-обширна дискусия.

— Някога да сте натопявали невинен човек?

— Не.

— А да сте натопявали виновен — човек, за когото сте сигурен, че е виновен, но нямате достатъчно доказателства, за да го докажете в съда?

— Не.

— А искало ли ви се е?

— Много пъти.

— Защо не го направихте?

— Понеже мразя лъжците и не искам да мразя себе си.

Последвалото мълчание се проточи толкова, че Гърни се притесни да не би връзката да се е разпаднала.

В крайна сметка Кулидж се намеси:

— Кори? Още ли си тук?

— Мисля върху отговорите на господин Гърни.

Последва още една пауза, този път не толкова дълга.

— Добре — съгласи се гласът от високоговорителя. — Можем да продължим.

— По план? — поинтересува се Кулидж.

— По план.

Пасторът натисна едно от копчетата на апарата, за да приключи разговора. Изглеждаше облекчен, макар и не съвсем успокоен.

— Мина добре.

— А сега какво?

— Сега ще поговорим — острият сърдит глас се разнесе зад Гърни.

33

Облегнат на вратата, жилестият Кори Пейн сякаш се готвеше за скок, но не ставаше ясно дали ще се хвърли върху Гърни, или ще бяга от него. В атлетичното му телосложение, изваяно лице и немигащите очи се забелязваше прилика с Дел Бекерт. Но в погледа му имаше друго — горчивина вместо арогантността на баща му.

Пейн и Гърни се проучиха взаимно. Кулидж остана на бюрото. Избута стола си назад, но не се надигна, сякаш чрез сложна математика прецени, че местата за правостоящи в кабинета му са заети.

Гърни заговори първи:

— Благодаря за съгласието да поговорите с мен.

— Това не е услуга. Трябва да знам какво, по дяволите, става!

Кулидж оттласна стола с още няколко сантиметра назад и посочи креслата до камината.

— Господа, бихте ли желали да седнете?

Без да сваля поглед от Гърни, Пейн предпазливо пристъпи към кафявото кожено кресло от другата страна на камината. Детективът зае по-близкото. Огледа лицето на събеседника си.

— Приличате на баща си.

Кори презрително се намръщи:

— Човекът, който ме нарича „убиец“.

Гърни поспря, поразен от тона на младежа. Тембърът беше същият като на баща му, но гласът — по-задавен и по-гневен.

— Кога си сменихте името си от Бекерт на Пейн?

— Веднага щом получих това право.

— Защо?

— Защо ли? Понеже тази патриархална традиция е тъпотия. Имах майка, не само баща. Нейната фамилия беше Пейн. Предпочитам нея. Какво значение има? Мислех, че ще говорим за убийствата, в които ме обвиняват.

— Така и правим.

— Дали?

— Извършили ли сте ги?

— Не! Това е смехотворно! Глупава, отвратителна идея.

— Защо да е смехотворно?

— Ами просто е. Стийл и Лумис бяха добри хора. Не като останалите от смрадливото управление. Онова, което се случва сега, ме плаши до смърт!

— Защо?

— Вижте кои са жертвите! И погледнете кого обвиняват. Кой според вас е следващият на мушката?

— Не виждам връзка.

Пейн започна да изброява жертвите на пръсти с нарастващо вълнение:

— Стийл… Лумис… Джордан… Тукър… Всичките са мъртви. И кого обвиняват? Братята Горт. И мен. Виждате ли мотива?

— Не съм съвсем сигурен.

— Седем души, обединени от един! Всички сме създавали проблеми на Светеца от полицейското управление. Би бил много по-щастлив, ако не съществувахме. А сега е разчистил четирима от нас от пътя си…

— Да не твърдите, че баща ви…

— Не и със собствените си ръце. Нали затова държи Джуд Търлок. Изумително е колко хора са били убити или пратени в болницата за „съпротива при арест“, откакто Търлок и великият Дел Бекерт дойдоха в Уайт Ривър. Само за това мисля. Веднага щом чух името си в онази шашма с Флин снощи, точно това си казах — аз съм следващият. Все едно да живееш в някаква гангстерска диктатура. Каквото поиска голямата клечка, намира се кой да го сбъдне. А който застане на пътя, умира.

— Ако се страхувате да не бъдете проследен и застрелян в измислен сблъсък, защо не си наемете добър адвокат и не се предадете?

Пейн избухна в дрезгав смях:

— Да се предам и да седя един Господ знае колко време в затвора на Гудсън Клуц? Това само ще улесни нещата за тях. В случай че не сте забелязали, Клуц е лигаво лайно. И в онзи шибан затвор има хора, които всъщност биха му платили за възможността да очистят сина на полицейския комисар!

Гърни кимна замислено. Облегна се в креслото и зарея поглед през прозореца отсреща към църковния двор. Освен че си даваше малко време да осмисли последиците от думите на младежа, искаше да създаде и емоционална пауза, за да позволи нивото на възбуда на събеседника му да намалее достатъчно, преди да преминат към друга тема.

Кулидж прекъсна мълчанието с въпрос дали гостите му искат кафе.

Гърни прие. Пейн отказа.

Пасторът отиде да го приготви и детективът възобнови разпита си.

— Трябва да обсъдим въпроса с някои улики. Има видеоклип как карате черна тойота към и от двете места, откъдето са проведени изстрелите.

— Жилищният блок в „Гринтън“ и частната къща горе в „Блустоун“?

— Да.

— Когато показаха тези две места в новините тази сутрин, само дето не повърнах.

— Защо?

— Защото познах сградите. Бил съм там. И на двете места!

— Защо?

— Имах срещи.

— С кого?

Кори поклати глава, едновременно гневен и уплашен:

— Не знам.

— Не знаете с кого сте се срещали?

— Никаква представа нямам. С мен се свързват всякакви хора. Не е тайна каква е политическата ми позиция. Основах „Зов на белите за черна справедливост“. Показваха ме по телевизията. Търся информация. Публикувам телефонния си номер. Понякога получавам анонимни сведения от хора, които искат да ми помогнат.

— В какъв смисъл?

— Да разкрия загниването в нашата фашистка полицейска система.

— Затова ли сте ходили на тези места? За да се срещнете с човек, обещал помощ?

— Той каза, че има видеозапис — видеото от камерата на полицейската кола при изстрела по Лакстън Джоунс. Клип, на който се вижда точно какво се е случило, и че полицейската версия е пълна измислица.

— Гласът мъжки ли беше?

— Беше съобщение. Предполагам, просто съм решил, че е от мъж. Не беше прикачено име.

— Значи получихте анонимно съобщение, в което ви предлагат видеоклип?

— Да.

— И искат да отидете в онзи апартамент на Бридж Стрийт, за да го вземете?

— Да.

— И това стана във вечерта на демонстрацията на АРС в парка?

— Да. Трябваше да вляза в алеята зад блока и да чакам.

— И го направихте.

— Изпълних указанията. В точния час бях на алеята и чаках. Стоях там може би двайсет минути. След това получих съобщение с промяна в плана, което ми каза да карам до другата страна на Гринтън Бридж. Така и направих. Чаках и там. След няколко минути получих трето съобщение. В него се изразяваше притеснение за следене и се казваше, че трябва да отложим срещата за по-безопасен момент. Прибрах се в апартамента си и мислех, че това е всичко, докато след няколко дни не получих ново съобщение. Този път беше голямо бързане. Незабавно трябваше да отида в къща горе на Поултър Стрийт в „Блустоун“. Трябваше да вкарам колата право в гаража и да чакам там. Успях да стигна навреме; чаках ли, чаках. Започнах да си мисля, че може би не съм разбрал добре. Че може би човекът с видеото е влязъл в къщата. Излязох от колата и отидох до страничната врата. Беше отключена. Отворих я. След това чух звук, който наподобява изстрел. Дойде от вътрешността на къщата, така че си обрах крушите. Скочих в колата и се ометох. Прибрах се вкъщи. Край на историята.

— Направо във вашия апартамент ли отидохте?

— На паркинг, недалеч. На около пресечка.

— А някакви други съобщения от предполагаемия осведомител?

— Нищо.

— Запазихте ли съобщенията?

— Не. Записах си номера, от който са изпратени, но тях самите изтрих.

— Защо?

— Предпазна мярка. Страх ме е от телефонни хакери и някой да не се сдобие с личната ми информация. А тук ставаше дума за важна информация — такова видео от полицейската кола… Ако някои хора открият, че ще се сдобия с него… — Кори замлъкна.

— А обадихте ли се на номера, от който са дошли съобщенията?

— Опитах поне пет-шест пъти. Нямаше отговор, само анонимна гласова поща. Помислих, че може би човекът е бил в онази къща и са застреляли него. И тази сутрин РАМ ТВ пуска предаване за местата, откъдето са произведени снайперистките изстрели. До този момент бяха говорели само за това къде са се намирали ченгетата, когато са били застреляни, а не откъде са дошли куршумите. Но сега показаха жилищния блок на Бридж Стрийт и къщата на Поултър Стрийт, а някакъв задник репортер стоеше на улицата и я сочеше. А аз си помислих, мамка му, та там бях и аз, и на двете места. Помислих си: какво, по дяволите, става? Така де, очевидно е, че става нещо странно. И като си помисля за простотията с великия полицейски комисар, който ме сочи с проклетия си пръст, се питам само: Какво става, мамка му? Какво, по дяволите, става?

Пейн седеше на ръба на креслото си и търкаше бедрата си с длани, все едно да ги стопли, като клатеше глава и се взираше диво в пода.

— Имаше отпечатъци — каза тихо Гърни, — и на двете места.

— Мои отпечатъци?

— Поне така чух.

— Трябва да има някаква грешка.

— Може и грешка да е — детективът сви рамене. — Ако не е, имате ли представа как може да са се озовали там?

— Единственото място, където може да има мои отпечатъци, е в колата — не съм слизал от нея, освен за да отворя страничната врата на къщата. Но не влязох вътре. И при жилищния блок стоях долу в алеята. В колата. Не съм слизал!

— Притежавате ли оръжие?

Пейн поклати глава, болезнено смръщен:

— Мразя оръжията.

— А държите ли амуниции в апартамента си?

— Куршуми ли? Не. Разбира се, че не. Какво бих правил с тях? — той млъкна и вдигна стреснато очи: — Мамка му! Да не казвате, че някой е открил куршуми в апартамента ми?

Гърни не каза нищо.

— Понеже, ако някой казва, че е намерил такова нещо в апартамента ми, това е пълна дивотия! Какво, по дяволите, става тук?

— Какво става според вас?

Пейн продължително и бавно си пое дъх със затворени очи. Отвори ги и срещна любопитния поглед на Гърни с немигащия взор на Бекерт.

— Ще излезе, че някой се опитва да ме натопи — някой, който прикрива действителния извършител на убийствата.

— Вярвате ли, че баща ви се опитва да ви припише престъпленията?

Кори продължи да се взира в Гърни, сякаш не беше чул въпроса. После суровото му изражение се разчупи. Появиха се леки тремори около очите и устата. Той се изправи рязко, обърна се и отиде до прозореца, който гледаше към старото гробище.

Детективът чакаше.

Мина известно време.

Пейн заговори, все още обърнат към прозореца:

— Така мисля, но не ми се вярва. Сигурен съм, не съм… Мисля, така де, естествено, че ще ме нареди, защо не, той не храни други чувства освен амбицията си. Амбицията е свещена за него. Успехът също е свещен за него и за ужасната му втора жена. Хейли Бовил Бекерт. Знаете ли откъде идват парите й? Тютюн. Прапрапрадядо й Максуел Бовил притежавал голяма робовладелска плантация във Вирджиния. Един от най-добрите плантатори на тютюн в щата. Боже! Знаете ли колко хора убива тютюнът всекидневно? Шибани алчни убийци гадняри. И после си мисля — не. Баща ми? Да ми припише убийства? Това е невъзможно, нали? Да, не, да, не… — Младежът изпъшка тихичко, може би сподавено ридание. — Така, че — каза накрая, като си пое дълбоко дъх: — хич и не знам какво да мисля, мамка му.

Гърни реши да смени темата.

— Колко сте близки с Блейз Джаксън?

Пейн се обърна с гръб към прозореца, вече по-спокоен.

— Блейз Лавли Джаксън. Държи да се използва цялото име. Имаме връзка. Непостоянна. Защо?

— Тя ли ви даде колата на Девалон Джоунс?

— Позволява ми да я използвам, когато ми потрябва.

— При нея ли сте отседнали сега?

— Не се задържам на едно място.

— Вероятно не е лоша идея.

Последва мълчание.

Кулидж се върна в стаята с кафето на Гърни. Остави чашата на масичката до подлакътника на креслото му, стрелна със загрижен поглед Кори и се оттегли зад бюрото си.

Пейн се обърна към детектива.

— Мога ли да ви наема?

— Да ме наемете?

— Като частен детектив. За да откриете какво, да му се не види, става.

— И бездруго се опитвам да го направя.

— За съпругите на ченгетата?

— Да.

— А те плащат ли ви?

— Защо питате?

— Защото несъмнено имате разходи. Разследванията сигурно са скъпи.

— Какво намеквате?

— Бих искал да съм сигурен, че разполагате с ресурси да постигнете всичко, което се налага.

— А вие сте в позиция да осигурите тези ресурси?

— Дядо и баба оставиха парите си на мен, не на майка ми. Заключиха ги във фонд, до който само аз имам достъп, и то след като навърших двайсет и една. Което стана миналата година.

— Защо са го направили?

Пейн замълча, втренчен в пепелта в камината.

— Майка ми имаше сериозен проблем с наркотиците. Да осигуриш куп пари на човек, вързан за дрогата, е смъртна присъда… — той пак помълча. — Освен това мразеха баща ми и искаха да са сигурни, че няма да докопа наследството.

— Мразили са го? Защо?

— Защото е ужасен, безсърдечен и властен негодник.

34

Срещата приключи с отказ на Гърни да бъде „нает“, но с оставяне на възможността да се обърне към Пейн при възникването на неочаквано големи разходи в резултат на разкриване на факти, които го оневиняват. Младежът отказа да остави на Гърни номера си — нова, анонимна предплатена карта, от страх да не би полицията да се сдобие с телефона му и да проследи местонахождението — и Кулидж неохотно се съгласи да действа като техен посредник.

Сега, трийсет и пет минути по-късно, Гърни приключваше бърз обяд в празно ресторантче на една от големите търговски улици в Уайт Ривър, като наум преиграваше всичко, което си спомняше Пейн да е казал, как го е казал, изражението му, жестовете, очевидните емоции. Колкото повече разсъждаваше, толкова по-склонен беше да приеме разказа на събеседника си. Чудеше се как ли ще реагира на него Джак Хардуик, вечният скептик. Беше сигурен в едно. Ако цялата постановка беше дело на хитър убиец, щеше да се окаже една от най-добрите — може би най-добрата, на които някога е ставал свидетел.

Глътна и последната хапка от сандвича с шунка и кашкавал и отиде на касата да плати. Мъж на средна възраст със славянски черти, който очевидно бе собственикът, се изправи от съседно сепаре и дойде да вземе парите му.

— Луди, а?

— Моля?

Мъжът посочи към улицата:

— Луди. Откачени. Чупят. Горят.

— Дори в тази част на града ли?

— Всички части. Може още да не гори. Но пак да пламне. Също тъй зле работата. Как може да се спи, мисли какви луди? Гори, стреля, шашава работа! — той поклати глава. — Сервитьорка днес не идва. Страхува се, знаете. Добре. Разбирам. То няма значение. Клиенти не идват. Те също се страхува и всички стои у дома. Крие се в гардероб навярно. Каква полза от тез лайна? Изгарят своята шибана къща, нали? Защо? За какво? Какво трябва да прави сега? Да купи оръжие, всички ние, да стреля един по друг? Глупава работа. Глупава!

Гърни кимна, взе си рестото и тръгна по почти пустата улица към колата си.

Докато стигне дотам, телефонът му зазвъня.

— Гърни на телефона.

— Уит Кулидж се обажда. След като си тръгнахте, Кори се сети за нещо, което казахте — за видеоклиповете как кара към и от местата, където били извършени изстрелите.

— Да?

— Той твърди — и аз съм съгласен, — че полицейските камери по улиците са доста очевидни. Всеки, който някога е карал из Уайт Ривър, знае къде са разположени.

— И?

— Ако убиецът е знаел къде са, нямало ли е да ги избегне?

— Разумен въпрос.

— Така че според него може би си струва да търсите човек, който не се появява на тези видеозаписи.

— И на мен ми хрумна същото.

— О! Ами добре. Толкова малко говорихте на срещата, че е трудно да се разбере какво си мислите.

— Научавам повече от слушане, не от говорене.

— Самата истина си е. Принцип, по който би трябвало да живеем всички. И е толкова лесно да се забрави. Както и да е, просто искахме да споделим с вас мислите по повод видеонаблюдението.

— Оценявам го.

След като приключи обаждането, Гърни поседя известно време на паркинга, а пред очите му се мъжделееше картата, показана на събранието от Марк Торес — тази, на която се виждаше маршрутът, избран от червения мотор и незнайния му, облечен в кожа моторист, проследен с много трудности, благодарение на хора, които бяха забелязали или бяха чули преминаването на шумната машина. Маршрутът, който минаваше от Поултър Стрийт до Уилард Парк и бе съумял да избегне всички улични камери в града, докато черната тойота на Кори Пейн бе записвана непрекъснато.

Гърни се изкушаваше да мине отново край парка — последното докладвано местоположение на мотоциклета, преди той предполагаемо да изчезне по една от пътеките в пустошта. Но вече беше ходил там три пъти, а имаше два важни за случая обекта, които не беше посещавал досега. Време беше да ги навести.

Щяха да му трябват ключове. Обади се на Марк Торес.

Макар че изгнаническото положение на Гърни не бе намалило готовността на младия следовател да съдейства, не беше желателно да го прави открито.

Стигнаха до план, който щеше да позволи на детектива да проучи апартамента на Кори Пейн и този, използван за стрелбата по Стийл, без да е нужен пряк контакт. Торес щеше да се погрижи вратите на двете жилища да бъдат отключени за един час този следобед — от два и половина до три и половина. От Гърни зависеше да проведе огледите си в тази времева рамка, като привлече колкото се може по-малко внимание.

В 2:31 пристигна в апартамента, откъдето беше стреляно по Стийл. Както много други сгради в Уайт Ривър, пететажният блок бе виждал и по-добри дни. От видеозаписа, показан на едно от събранията, детективът си спомняше, че номерът на апартамента е 5С. Блоковете на по-малко от шест етажа по закон нямаха нужда от асансьори и в този също нямаше. Когато стигна петия етаж, детективът дишаше малко по-тежко, отколкото би желал. Това му напомни да добави аеробни упражнения към режима си за лицеви опори и набирания. Наскоро беше навършил петдесет и запазването на добрата форма изискваше повече усилия отпреди.

Вратата на апартамента не бе чистена от години. Бронираната стоманена шпионка говореше за упадъка на града по-ясно и от смрадта на урина по стълбите. Точно по план, вратата се оказа отключена. Дори ако я беше преграждала жълта лента, тя вече беше свалена.

Вътрешното разположение — малко фоайе, водещо към голяма стая с кухня и баня отдясно — точно съответстваше на спомена на Гърни от видеозаписа, като изключим, че големият прозорец сега беше затворен. Бледите следи от триножника още личаха на прашния под.

Застанал в средата на триъгълника, образуван от трите отпечатъка, и загледан през мръсните стъкла, детективът виждаше в далечината мястото на края на Уилард Парк, където бе свален Джон Стийл. Озърна се из празната стая и спря поглед на древния радиатор за парно, под който бе намерена бронзовата гилза. Долната част на радиатора бе на поне няколко пръста от пода, така че пространството отдолу се виждаше лесно.

Гърни влезе в малката кухничка и не забеляза нищо необичайно, като изключим пласта пудра за снемане на отпечатъци, останал от криминолозите по различните дръжки, шкафчета и чекмеджета.

След това надникна в банята — помещението, което най-много го интересуваше, особено тоалетната чиния и дръжката на казанчето. Огледа ги внимателно, след това отвори самото казанче и огледа механизма му. Очите му се разшириха. Онова, което виждаше, даваше обяснение за отпечатъците на Пейн, намерени на дръжката, на мазната опаковка от храна в тоалетната чиния и по бронзовата гилза в дневната — и никъде другаде в апартамента.

От самото начало Гърни се притесняваше, че не са намерени пресни отпечатъци по вратите или на перваза на отворения прозорец. Сега вече смяташе, че знае защо, но искаше допълнително доказателство, което да свърже с обяснението, преди да го сподели с Торес.

Направи няколко снимки на тоалетното казанче с телефона си, след това бързо довърши огледа на апартамента, за да е сигурен, че оставя всичко така, както го е намерил. Бързо слезе по стълбите на четирите етажа надолу, като се стараеше да вдишва възможно най-малко киселата смрад, излезе през фоайето на Бридж Стрийт и се насочи към адреса, който Торес му беше дал за апартамента на Пейн.

Жилището се намираше на отсрещната страна на Уилард Парк. Кварталът се оказа овехтял, но още не бе застигнат от спорадичните пожари и грабежи, които белязваха останалата част на „Гринтън“. Във въздуха обаче се носеше мирис на изгоряло, който сякаш се бе просмукал във всички ъгълчета на града.

Сградата беше тясна, триетажна тухлена постройка с обрасли с плевели празни парцели от двете страни. Над магазините на приземния етаж имаше два апартамента. Стоманени охранителни рулетки закриваха витрините. Надраскан на ръка лист на вратата твърдеше „Затворено“. По-професионална табела на скрития под металната щора прозорец допълваше: „Ремонт на компютри“. Сградата имаше два входа отпред, един за магазина и един за стълбище, което осигуряваше достъп до апартаментите.

Жилището на Пейн се намираше на втория етаж. Вратата, отключена според обещанието, водеше към тъмно фоайе, което се отваряше към дневна с частична гледка към гористата област на парка. В стаята се носеше лек мирис на канал. Мебелите бяха в безпорядък. Килимът бе навит на руло в едната страна на стаята, възглавниците от дивана и креслата — натрупани на пода. Креслата бяха преобърнати, чекмеджетата на бюрото — извадени, библиотечните рафтове — изпразнени. Разклонител и объркани кабели на пода подсказваха доскорошното наличие на компютър. Фасунгите бяха развинтени, щорите — свалени от прозорците. Тук очевидно се бе провел щателен полицейски обиск.

Вратата в лявата страна на дневната водеше към спалнята, където се намираше, както изглежда, единственият гардероб в апартамента. Чекмеджетата на бюрото бяха извадени и изпразнени. Дюшекът бе свален от пружината, а дрехите — извадени от гардероба. В ъглите на стаята имаше натрупани на купчини бельо, чорапи, ризи и панталони.

Ако Гърни разполагаше с повече време, щеше да прерови всичко, но в момента го вълнуваше по-належащ въпрос. Излезе от спалнята и пресече дневната до отворените арки в коридора. Едната водеше към кухнята, където откри насипан навред прах за отпечатъци; шкафчетата и чекмеджетата бяха разхвърляни, а хладилникът — отворен. Напомнящата на канал миризма тук беше по-силна, отколкото в дневната.

Вратата до кухнята водеше към коридор, в чийто край се виждаше банята — помещението, което интересуваше детектива най-много, се оказа източник на неприятната миризма. Сифонът на мивката беше свален и оттам бълваха изпаренията на отточните тръби на сградата. Шкафчето за лекарства беше празно. Не се виждаха кърпи. Тоалетната седалка беше демонтирана.

Гърни вдигна капака на тоалетното казанче и надзърна към механизма за водата и дръжката отстрани. С чувство на задоволство извади телефона си и снима и двете.

Провери часа. Все още разполагаше с петнайсет от шейсетте минути, които му бе дал Торес. Първоначалната му идея беше да използва времето, за да прерови хаоса, който полицията бе оставила подире си. След това обаче реши да се задоволи с вече откритото и да си тръгне по живо по здраво.

Така и направи. С тринайсет минути преднина излезе от сградата, качи се в колата и се насочи към Уолнът Кросинг. Не спря, докато не стигна отбивката на междущатската, където бе провел първоначалния си разговор с Торес. Стори му се подходящо място да отбие, да му благодари за съдействието и да го осведоми за напредъка, който беше станал възможен благодарение на него.

Докато набираше номера, се бореше с въпроса колко да разкрие — не само за новата си идея по въпроса за отпечатъците, но и за променящата се представа за целия случай.

Реши да е общо взето откровен, като пропусне само пряката си връзка с Пейн.

Торес вдигна на първото позвъняване.

— Как мина?

— Гладко — отвърна Гърни. — Надявам се, че и ти не си се натъкнал на проблеми от твоя край.

— Никакви. Току-що приключих със заключването на вратите. Откри ли нещо полезно?

— Така мисля. Ако съм прав, ще породи някои важни въпроси.

— Като например?

— Като например колко си сигурен, че стрелецът е Пейн?

— Колкото бих могъл да бъда без признание.

— Пробвай да ме убедиш.

— Добре. Номер едно — знаем, че се е намирал на точните места в точното време. Имаме видеозаписи с отбелязан на тях час, за да го докажем. Номер две — разполагаме с отпечатъците му от страничната врата на Поултър Стрийт и от тоалетната и опаковката от храна в апартамента на Бридж Стрийт. Номер три — отпечатъците му са и на гилзите, намерени и на двете места. Знаем, че са негови, понеже съответстват на почти всички, намерени в апартамента му. Номер четири — кутия патрони с калибър 30–06, с два липсващи, е намерена скрита под куп ризи в гардероба в спалнята му. Номер пет — току-що получихме ДНК анализа, който съвпада с този от лепенката, намерена в тоалетната в апартамента на Бридж Стрийт и космени фоликули, иззети от сифона на мивката в апартамента на Пейн. Номер шест — имаме поверителна информация от информатор от АРС, който го набеждава за виновен. Номер седем — собственото му публично изказване разкрива маниакална омраза към полицията. Така че… Той е едно изпълнено с омраза хлапе, подпомагано и подкрепяно от организация с изпълнени с омраза членове. Убедителен случай с камара инкриминиращи улики — много повече, отколкото събираме обикновено.

— Това също е част от проблема.

Увереният тон от обобщението на Торес се разсея.

— Какво имаш предвид?

— Че очевидно има един тон улики. Прекалено много. Но поотделно нито една не е безспорна.

— Какво ще кажеш за записите?

— Те ни казват къде се е намирал в определен час. Но не и защо.

— Не би ли било прекалено съвпадение, ако просто се озове и на двете места по някаква друга причина, точно когато са произведени и двата изстрела?

— Не и ако някой го е пратил там.

— За да му спретне обвинение?

— Да речем. Би обяснило защо не си е дал труда да избягва уличните камери или да скрие номера на колата.

Гърни си представяше искреното смръщване на Торес, докато обмисля думите му.

— Но как би обяснил отпечатъците?

— Има интересен факт, свързан с тях. Всички са на преносими предмети, с едно изключение — дръжката на вратата на къщата на Поултър Стрийт.

— Какво ще рече преносими предмети? Тоалетните не са преносими.

— Така е. Но отпечатъкът не е бил на самата тоалетна. Бил е на дръжката на казанчето.

— Добре, на дръжката… и какво ще рече това?

— Преди час ходих и в апартамента на Бридж Стрийт, и в този на Пейн. Проверих и двете тоалетни и направих снимки, които ще ти пратя.

— Какво ще покажат снимките?

— Че дръжките на тоалетните казанчета може да са били сменени.

— Какво?

— Възможно е дръжката от тоалетната в Бридж Стрийт — онази с отпечатъците на Пейн, да е дошла от собствената му тоалетна.

— Боже, ако е вярно… това би обърнало целия случай. Да не предполагаш, че всички доказателства са подхвърлени? Лепенката с ДНК на Пейн? Гилзите с неговия отпечатък на тях? Че всичко това е просто част от гигантски план за осъждането му? — Торес изреди въпросите си стреснато и възбудено.

— Фактите не противоречат на подобен сценарий.

Младият полицай помълча малко.

— Струва ми се, че трябва да въвлека отново криминолозите… да поровят в тази история със сменените дръжки… но предполагам… Исусе…

Гърни довърши мисълта му:

— Да предположим, че размяната е направена от някого в отдела.

Торес не отговори.

— Възможно е. Така че, на твое място, бих пазил тази история с дръжките в тайна, докато не поровим малко по-надълбоко и не се увериш, че обсъждаш темата с точния човек. Този случай може да се окаже много по-отвратителен, отколкото някой е предполагал.

След като приключи обаждането, Гърни нямаше как да не се сети за съобщението, пратено на Джон Стийл в нощта, когато е бил убит: „Пази си гърба. Нощес е лесно копелдаците да ти изпържат з-ка и да топнат АРС“.

През следващите няколко минути детективът остана загледан в полята до малката тухлена сграда, приютила тоалетните. Местните лешояди се рееха лениво във въздушните течения над напечената от слънцето земя.

Реши да се обади на Хардуик и да го осведоми за събитията от деня.

Първите думи на събеседника му не бяха никак необичайни за него:

— Какво, на майната си, искаш пък сега?

— Чар, топлота и приятелски глас.

— Набрал си грешния номер, брато!

При Джак беше най-добре бързо да стигаш до същината и Гърни го направи.

— Съдебният лекар твърди, че Лумис не е умрял от последиците на изстрела. Някой го е наръгал с шиш за лед в болницата.

— Сериозно?! Ама че издънка на охраната. Някакви улики?

— Не съм чул за такива.

— Вътрешна работа? Някой от болничния персонал?

— Може би. Но преди да умуваме по темата, да знаеш, че земята се тресе под целия случай. Изглежда Пейн е бил… — Гърни спря да говори, понеже видя в огледалото за обратно виждане как в отбивката влиза син „Форд Експлорър“. — Задръж за момент, Джак. Май ще имам леки неприятности с Джуд Търлок!

— Къде си?

— Изоставена отбивка близо до изхода от магистралата за Ларвейшън. Той току-що спря зад мен. Не съм го видял да ме следва, така че или е сложил проследяващо устройство на колата, или е засякъл местоположението на телефона ми. Направи ми услуга. Ще оставя телефона си отворен. Слушай внимателно, в случай че ми трябва свидетел.

— Имаш ли оръжие?

— Да, имам — при тези думи Гърни извади беретата от кобура на глезена си и я пъхна в десния си джоб, като свали предпазителя.

— Ако сметнеш, че животът ти е в опасност, просто застреляй копелето.

— Именно за това разчитам на теб — за точен съвет!

Когато Търлок приближи колата му, Гърни пъхна включения телефон в джоба на ризата си и свали прозореца.

Гласът на заместник-комисаря беше безизразен като очите му.

— Натоварен ден, а?

— Доста натоварен.

— Когато прекалиш с товара, започваш да правиш глупави грешки.

Гърни погледна Търлок в очите и зачака.

— Като например с онази дама в болницата. Удостоверението, което си й показал, посочвало, че си от прокуратурата. Но ти не си. Вече не. Мога да те арестувам, задето се представяш за полицай. Може да прекараш малко време в хотела на шериф Клуц. Какво ще речеш за това?

— Мисля, че може да възникне проблем. Всъщност два. Първият е, че удостоверението ми няма срок на валидност, а договорът ми изисква писмено предупреждение за прекратяване, каквото не съм получавал. Което ще рече, че обвинението по представяне за официално лице е безпочвено. Даже спокойно бих казал, че теб те очаква обвинение за фалшив арест. Вторият проблем е, че според един сочен слух, някой е докопал Рик Лумис в интензивното.

Очите на Търлок се разшириха съвсем леко.

Гърни продължи:

— Охраната, която беше осигурил, е неадекватна и пред свидетели предупредих твоя полицай женкар, че Лумис е в сериозна опасност. Това предупреждение е било пренебрегнато. Слушай сега, Джуд, нямам желание да изкарвам на бял свят голямата ти издънка, но когато хората са заплашени с арест, често правят нежелани неща…

— Кой, по дяволите, ти е казал, че някой е убил Лумис?

— Имам си информатори. Също като вас с комисар Бекерт. Само дето моите информатори наистина знаят какво говорят.

В погледа на Търлок се появи нова емоция — напомняше тревожно затишие пред свирепа буря. След това той стрелна с поглед телефона в джоба на Гърни и искрицата се смени е по-овладяно, макар и не по-малко враждебно изражение.

— Прецакаш ли това разследване, Гърни, ще си платиш цената. В Уайт Ривър смятаме възпрепятстването на правосъдието за сериозно престъпление. Много сериозно.

— Напълно съм съгласен с това мнение.

— Радвам се, че се разбираме така добре! — заяви заместник-комисарят и остана втренчен в детектива с изражение на леденостудена омраза. Полека вдигна дясната си ръка в имитация на пистолет. Насочи показалец към лицето на Гърни. Сви палец като спусък. Без нито дума повече се върна в големия си син джип и напусна отбивката.

Гърни извади телефона от джоба си.

— Чу ли това, Джак?

— Исусе, това ли ти е идеята за деликатност? Имаш късмет, че лудият шибаняк не те уби!

— С удоволствие би го направил. Може някой ден дори да се пробва. Но точно сега трябва да поговоря с теб за други неща… — и Гърни се захвана да осведоми Хардуик за случилото се през деня, като се започне с разговора му с Уитакър Кулидж и Кори Пейн и се стигне до откритието на възможната подмяна на дръжките на тоалетните казанчета.

Хардуик изсумтя.

— Тази идея с тоалетната ми се струва малко прекалена.

— Съгласен съм.

— Ако е вярно обаче, значи си имаме работа с особено сложна постановка.

— Съгласен съм.

— Адска камара планиране.

— Аха.

— Големият риск предполага голяма печалба.

— Точно така.

— Значи въпросът е кой го е спретнал и защо.

— Има и друг интересен въпрос. Ако са натопили Пейн, това тактика за отклоняване на вината ли е, или е цел на мероприятието?

— Това пък какво ще рече, по дяволите?

— Дали убиецът е избрал Пейн като удобна жертва, за да отклони разследването на убийствата на полицаите, или полицаите са убити с основната цел да му се повдигне фалшиво обвинение?

— Боже, не мислиш ли, че вече прекаляваш? Защо, дявол го взел, натопяването му би било толкова важно, че да си струва смъртта на две ченгета?

— Признавам, че ми се струва малко пресилено.

— Повечко от малко е, мамка му!

— И все пак ми се ще да знам със сигурност в кой край е главата на кучето и в кой — опашката. Впрочем как върви душенето около Бекерт?

— Очаквам неколцина приятели да се свържат с мен. Би трябвало да мога да ти подшушна едно-друго тази вечер. Или пък не. Кой знае колко желание имат тези шибаняци да ми върнат услугите…

35

В пет следобед Гърни пое по стръмния път към имота си, уморен от вманиачения анализ на сценарии, включващи натопяването на Кори Пейн. От мига, в който забеляза следите от клещи там, където дръжката на казанчето бе закачена за изпразващия механизъм, не бе способен да мисли за почти нищо друго.

Когато обаче стигна до края на пътя и се озова пред хамбара, тази тема остана на заден план заради присъствието на елегантното черно ауди на Уолтър Трешър.

Гърни си спомни телефонното обаждане, по време на което се беше съгласил да пусне доктора да търси артефакти в подкрепа на идеята, която му бе хрумнала около историята на това място. Изкушаваше се да отиде до разкопките, за да провери дали гостът му е намерил това, което търси. Но перспективата да се замъкне нагоре по хълма беше обезкуражаваща и той продължи към къщата.

Мадлин, със сламена градинарска шапка на главата, бе коленичила в края на градинката с аспержите и нападаше плевелите с лопатка. Погледна го, наклонила периферията на шапката, за да заслони очи от следобедното слънце.

— Добре ли си? — попита. — Изглеждаш изморен.

— Така и се чувствам.

— Някакъв напредък?

— Най-вече нови въпроси. Да видим къде ще ни отведат.

Мадлин сви рамене и се върна към плевенето.

— Предполагам, знаеш за онзи човек при езерото.

— Доктор Уолтър Трешър. Попита ме дали може да поразгледа нашите разкопки.

— Имаш предвид твоите разкопки.

— Очевидно той е специалист по колониалната история на региона… — Гърни се замисли и допълни: — Освен това е окръжният съдебен лекар.

— Така ли? — Съпругата му заби лопатката си около корена на едно глухарче.

Гърни я погледа мълчаливо, преди да попита:

— Как е Хедър?

— Когато последно се чухме, контракциите бяха спрели — или поне онова, което докторите мислеха за контракции. Ще я задържат в болницата за наблюдение поне още двайсет и четири часа… — Мадлин дръпна един дълъг корен от земята и го хвърли на купчина до себе си. Загледа се за малко в лопатката, постави я върху плевелите и пак вдигна очи към съпруга си. — Наистина изглеждаш все едно си имал тежък ден.

— Така е. Но имам план за възстановяване — горещ душ. Ще се видим след малко.

Както обикновено, душът извърши поне част от магията, на която се надяваше Гърни. Хрумна му колко странна е иронията на човешкото животно, щом и най-сложните умствени възли може да бъдат облекчени чрез терапия с топла вода.

Когато седнаха да вечерят, Гърни вече се чувстваше спокоен и освежен. Дори успя да оцени аромата на ябълков цвят в топлия пролетен въздух, който лъхаше през плъзгащата се врата. Бяха напреднали със супата от аспержи, преди Мадлин да наруши тишината.

— Искаш ли да ми разкажеш за деня си?

— Дълга история е.

— Не бързам заникъде.

Гърни започна със сутрешното посещение в „Свети апостол Тома“. Разказа й за симпатията на преподобния Кулидж към АРС и за предполагаемите усилия на Марсел Джордан и Върджил Тукър да разкрият полицейския произвол, за почти свирепото отвращение на пастора от Дел Бекерт, както и за настояването му, че Кори Пейн е невинен.

Сподели й и за последвалата среща със самия Пейн — за неговото обяснение за присъствието му на мястото на стрелбата, за откритото презрение към баща му, за страха, че може да е следващият в списъка с убийства.

Разказа й за телефонния си разговор с Трешър и появата на пропофол в токсикологичните изследвания на Джордан и Тукър, както и за вледеняващото откритие, направено при аутопсията на Рик Лумис.

При споменаването на шиша за лед, Мадлин се задави от отвращение.

— Да не казваш, че някой… просто е влязъл в интензивното… и го е направил?

— Могло е да се случи и там. Или докато са го връщали от рентгена.

— Мили Боже! Как?! Не разбирам как някой би могъл просто…

— Може да е бил болничен служител или някой познат на сестрите. Или човек в униформа. Или охранител. Или някой се е преструвал на лекар.

— Или ченге?

— Или ченге. Някой, който е искал да се убеди, че Рик никога няма да излезе от комата.

— Ще кажат ли на Хедър?

— Не веднага, сигурен съм.

— Няма ли автоматично да й дадат копие от аутопсията?

— Ще трябва да поиска и официалната версия вероятно няма да е достъпна поне още трийсет дни. Онова, което ми сподели Трешър по телефона, беше устно предизвестие за предварителния доклад, който няма да излезе извън вратата на управлението, служи само като помощно средство при разследването.

Мадлин гребна лъжица супа, но я остави, все едно е загубила апетит, избута купичката си към средата на масата.

След малко Гърни продължи с разказа за деня. Спомена за посещенията си в двата апартамента и откритието на подозрителните следи от инструменти по дръжките на тоалетните казанчета; за растящото усещане, че всичко, което Дел Бекерт казва за случая, е или грешка, или лъжа, и за изнервящата възможност за полицейско участие в стрелбите.

— Това всъщност не е новина — отбеляза Мадлин.

— Какво имаш предвид?

— Нали онова съобщение на телефона на Джон Стийл твърдеше същото още от самото начало?

— Съобщението всъщност не дава никаква съществена информация. Може да е било за преднамерено отвличане на вниманието. Все още може да се окаже, че е така. Този случай е като заровен древен град. Виждаме само късчета от него. Нуждая се от още факти.

— Нуждаеш се от по-експедитивни действия! Две жени изгубиха съпрузите си. Неродено момиченце изгуби баща си. Трябва да предприемеш нещо!

— Какво според теб би трябвало да правя, ако не съм го направил вече?

— Не знам. Бива те да съединяваш парченца информация и да виждаш общото помежду им. Но понякога се наслаждаваш на интелектуалния процес толкова много, че не обичаш да прибързваш.

Гърни не отговори. Импулсът му да се защити май беше изчезнал.

* * *

Полученият от Аби Марш списък на болничните служители беше разделен на шест функционални категории: администрация и техническа поддръжка; лекари и хирурзи; сестри и терапевти; лаборатория и фармация; охрана, поддръжка и почистване; кухня, столова и сувенирен магазин. Седмата, обобщена категория, беше озаглавена „Напуснали и уволнени тази година“. Очевидно се обновяваше ежемесечно, като покриваше периода от януари до края на април, което я правеше безполезна за идентифициране на болнични служители, уволнени през настоящия месец.

Прелистването на шестте категории не доведе до незабавни разкрития. Гърни се натъкна на няколко имена, които му бяха познати от посещенията. Забеляза предсказуема връзка между описанието на работата и домашния адрес. Повечето от работниците по поддръжката живееха в „Гринтън“. Сестрите, лабораторните техници и инженерният състав по-често се оказваха жители на „Блустоун“. Лекарите и хирурзите предпочитаха Астън Лейн и Килбърни Хайтс.

Макар че детективът осъзнаваше колко голяма част от работата му изисква ровене в непродуктивни области, коментарът на Мадлин го бе накарал да пламне от нетърпение, измъчваше го желание да ускори процеса. След като обмисли няколко възможни следващи стъпки, реши да потърси отговор на въпрос, който наистина го вълнуваше.

Ако съществуваше съмнение за участието на Кори Пейн, тогава всяка възможна помощ, оказана му от Алианса за расова справедливост, бе също толкова съмнителна. Но ако АРС не беше въвлечена в планирането или изпълнението на покушенията, защо Марсел Джордан бе наел и двете жилища? И дали го бе направил наистина? Фактът, че името му се появява на договорите, не беше достатъчен да докаже участието му. Брокерите биха могли да хвърлят някаква светлина по въпроса. Гърни се обади на Торес, за да получи имената им.

Торес отвърна без колебание.

— Лаура Конуей от „Акме Риълти“.

— Тя е брокер и на двете жилища?

— Както и на повечето имоти под наем в Уайт Ривър. В града има и други компании, но „Акме“ се занимава с почти всички наеми. Поддържаме добри отношения. Има ли начин да съм ти полезен с нещо?

— Искам да проверя договорите за наем на апартамента на Бридж Стрийт и къщата на Поултър Стрийт — по-точно дали някой в компанията за недвижими имоти е имал пряк контакт с Марсел Джордан.

— Ако искаш, мога да й задам този въпрос. Или ако предпочиташ да си ти, мога да накарам Лаура Конуей да ти се обади.

— Вторият вариант би бил по-добър. Може да имам и допълнителни въпроси — зависи какво ще каже за Джордан.

— Ще видя дали мога да я открия още сега. Понякога работи до късно. Ще ти звънна пак.

Пет минути по-късно Торес звънна отново.

— Конуей е на почивка в мейнските гори, няма мобилен телефон, нито интернет или електронна поща, но би трябвало да се върне в службата до три-четири дни.

— А да знаеш дали някой друг в компанията се е занимавал е тези договори?

— Попитах. Отговорът беше отрицателен. Лаура лично е сключила и двата.

— Ясно, благодаря за положеното усилие. Ще опиташ ли пак, когато стане време да се прибира?

— Абсолютно… — Торес се поколеба. — Смяташ ли, че има нещо гнило при договорите?

— Ще ми се да знам дали Джордан лично е наел тези жилища. Между другото, ти спомена, че управлението има добри отношения с „Акме“. Какво ще рече „добри“?

— Ами… просто отношения.

— Марк, не си особено добър лъжец.

Торес се поколеба.

— Утре сутрин ще свидетелствам по дело в Олбъни. Трябва да съм там в десет. Мога да намина през Уолнът Кросинг около осем. Ще бъде ли удобно да се срещнем някъде и да поговорим?

— В Дилуид има хубаво кафене. Нарича се „Абелардс“. На шосето в центъра на селцето е. Мога да те чакам там в осем.

— Значи ще се видим тогава!

Гърни знаеше, че ако се отдаде на желанието си да строи предположения, ще изгуби много време в опити да стигне до отговора, който вероятно ще получи на следващата сутрин. Вместо това се обади на Джак Хардуик.

Обаждането се прехвърли на гласова поща и той остави съобщение.

— Гърни на телефона. Хрумнаха ми някои зловещи идеи за случая и искам да ми кажеш какво не им е наред. Ще бъда в „Абелардс“ утре на среща с един млад детектив. Отива в Олбъни на дело и ще трябва да потегли към осем и половина. Ако дойдеш тогава, ще е идеално.

36

Когато в 7:55 на следващата сутрин Гърни спря на малкия паркинг на „Абелардс“, колата на младия полицай вече беше там.

Самият Торес заемаше една от паянтовите антични масички отзад. Всеки път, когато го видеше, на Гърни му се струваше все по-млад и по-неуверен. Сега раменете му бяха превити и държеше чашата с кафе с двете си ръце, сякаш се опитва да им намери някаква работа.

Гърни седна срещу него.

— Помня това място от времето, когато бях малък — обади се Торес. Гласът му потреперваше от онова специално напрежение, което се поражда при опит да звучиш безгрижно. — По онова време беше прашасал смесен магазин. Продаваха жива стръв. За риболов. Преди да го преустроят.

— В Дилуид ли си израсъл?

— Не. В Бингхамтън. Но имах леля и чичо тук. Емигрираха от Пуерто Рико десетина години преди да дойдем ние с родителите ми. Имаха малка ферма за мляко. В сравнение с Бингхамтън това беше истинска провинция. Районът не се е променил много. Най-вече е обеднял и овехтял. Но това място определено се е освежило… — Торес поспря и понижи глас. — Знаеш ли за най-новия проблем при издирването на братята Горт?

— Сега какво е станало?

— Второто следово куче, което доведоха, и то беше пронизано със стрела от арбалет в главата също като първото. А хеликоптерът на щатската полиция бе принуден да кацне аварийно в една от старите кариери — някакъв механичен проблем. Точно от онзи тип каши, по които медиите си падат, а Бекерт мрази.

Гърни не коментира. Чакаше Торес да стигне до истинската тема на срещата им. Поръча на Марика двойно еспресо; тази сутрин усуканата й на шипчета коса беше едноцветна — относително консервативно сребристорусо.

Полицаят си пое дълбоко дъх.

— Съжалявам, че те домъкнах дотук просто така. Вероятно можеше да говорим и по телефона, но… — той поклати глава. — Просто ме хваща параноя.

— Познато чувство.

Торес се ококори.

— Ти? Струваш ми се… железен.

— Може би понякога, но невинаги.

Младежът прехапа долната си устна. Изглежда, се готвеше за скок от високо.

— Питаше ме за „Акме Риълти“.

— За връзката на „Акме“ с управлението.

— Доколкото разбирам, сделката е донякъде реципрочна.

— В какъв смисъл?

— Управлението на наеми е трудна задача в определени квартали. Не само опитите да вземеш наем от хора на смъртно легло, но и при по-неприятни ситуации. Дилъри, които превръщат имотите в наркомански свърталища. Незаконна дейност, която може да анулира застраховката на собственика. Наематели, заплашващи да убият хазяите. Гангстери, които плашат свестните наематели. Разбити апартаменти. Ако си хазяин в суров квартал като „Гринтън“, несъмнено ще се разправяш с доста опасни луди наематели.

— И каква е реципрочната сделка?

— „Акме“ получава от управлението подкрепата, от която се нуждае. Гангстерите, дилърите на наркотици и лудите биват убедени да се махнат. Хората, които не си плащат наема — също.

— Какво получава управлението в замяна?

— Достъп.

— Достъп до какво?

— До всеки имот под наем, който „Акме“ управлява.

— Къщата на Поултър Стрийт?

— Да.

— Апартаментът на Бридж Стрийт?

— Да.

— Жилището на Кори Пейн?

— Да.

Марика пристигна с еспресото на Гърни.

— Боже — възкликна тя. — Момчета, изглеждате суперсериозни. С каквото и да си вадите хляба, радвам се, че не се занимавам с него. Искате ли захар?

Гърни поклати глава. Когато тя си тръгна, попита:

— Значи говорим за обискиране без заповед?

Торес не отговори, просто кимна.

— Значи, да речем, ако имаш смътно подозрение, че в даден апартамент се води незаконна дейност, но нямаш конкретни доказателства… и знаеш, че никой не си е у дома през деня. Тогава какво? Обаждаш се на тази Конуей и я молиш за ключа?

Торес се озърна притеснено:

— Не, отиваш при Търлок.

— И той се обажда на Конуей?

— Не знам. Знам само, че се ходи при него и той ти дава ключа.

— Добре, вземаш ключа, проверяваш апартамента, виждаш доказателствата, които си предположил, че ще намериш там. После какво?

— Оставяш всичко, както си е било. Вземаш заповед от съдия Пукет, като описваш какво очакваш да намериш и твърдиш, че имаш достоверни сведения от два източника. След това отиваш и го намираш. Всичко е точно и законно.

— Правил ли си го?

— Не. Не ми се вижда редно. Но знам някои от момчетата, които са го правили.

— И не са имали проблем с това?

— Според мен не. Практиката е благословена отгоре. Това значи много.

Гърни не можеше да не се съгласи.

— Значи лошите типове или влизат в пандиза, или напускат града. „Акме“ има по-малко проблеми и бизнесът им е по-доходен. В същото време Бекерт печели точки за намаляване на броя на нежеланите елементи и за разчистването на Уайт Ривър. Превръща се във въплъщение на реда и закона. Всички печелят.

Торес кимна.

— На практика схемата действа точно така.

— Добре. А сега големият въпрос. Знаеш ли за случаи, при които уликите са били подхвърляни от същия полицай, който после ги е намерил?

Торес се взираше в чашата с кафе, която все още стискаше с две ръце.

— Не мога да кажа със сигурност. Знам само онова, което ти споделих.

— Но не приемаш с лека ръка целия този незаконен достъп?

— Така ми се струва. Може би съм избрал грешната професия.

— Службата в силите на реда?

— Реалното положение там. Версията, която научаваш в академията, е читава. Но там, на улицата, е съвсем друго нещо. Все едно се налага да нарушаваш закона, за да го опазваш… — Младият полицай стискаше чашата си толкова силно, че кокалчетата му бяха побелели. — Така де, какво са „гражданските права“ и бездруго? Изобщо истински ли са? Или просто се преструваме, че съществуват? Наистина ли трябва да ги уважаваме, дори ако са неудобни, или само когато не се пречкат на онова, което искаме да постигнем?

— И каква според теб е позицията на Дел Бекерт по въпроса?

— Бекерт гони основно резултатите. Крайният продукт. Точка.

— И как стига дотам няма значение, така ли?

— Определено не изглежда да има. Все едно няма по-различен стандарт от онова, което този човек иска… — Торес погледна Гърни в очите. — Смяташ ли, че трябва да работя в друга област?

— Защо ме питаш?

— Защото мразя конфликтите, които са част от работата.

— Част от работата? Част от този странен случай? Част от работата в разделен по расов признак град? Или част от това да работиш за Бекерт?

— Може би всичкото накуп. Плюс… да си латиноамериканец в управление предимно на бели води до възникване на леко напрежение. Понякога не толкова леко.

— Нека те питам нещо. Защо изобщо стана полицай?

— За да помагам. Да бъда полезен. Да постъпвам правилно.

— И не смяташ, че се занимаваш точно с това?

— Опитвам се. Но имам чувството, че се движа през минно поле. Вземи например тази ситуация с дръжката на казанчето. Така де, ако някой в отдела е натопил Пейн… — Торес замлъкна и сведе поглед към часовника си. — Боже, май ще закъснея!

Гърни го изпрати до паркинга.

Младият полицай отвори вратата на колата си, но не се качи веднага. Изсмя се тихо и невесело:

— Току-що вътре ти казах, че бих искал да помагам. Но нямам представа как точно да го направя. Струва ми се, че колкото по-дълго се влачи този случай, толкова по-малко знам.

— Това не е най-лошото на света. Да осъзнаеш, че нямаш представа какво се случва, е много по-добре от това да си абсолютно сигурен за всичко и изцяло да грешиш.

37

Три минути по-късно, докато колата на Торес излизаше на шосето, ръмжащото червено Джи Ти О на Хардуик сви на паркинга.

Частният детектив слезе и затвори тежката врата със замах и такъв трясък, какъвто само старите детройтски коли са способни да произведат. Хвърли кос поглед на отдалечаващия се седан.

— Кое е ченгето в купето?

— Марк Торес — обясни Гърни. — Главен следовател по случаите със Стийл и Лумис.

— Само по покушенията? А кой се занимаваше с убийствата от детската площадка?

— Пак той, но само за десетина минути. След това Бекерт му взе случая и го предаде на Търлок.

Хардуик сви рамене:

— Както става винаги. Дел раздава ролите и подлогата му върши черната работа.

Гърни го поведе обратно вътре към масата, на която бяха седели с Торес. Поръча ново двойно еспресо на Марика. Хардуик поиска голяма чаша от специалната смес на „Абелардс“.

— Какво научи за Бекерт? — попита детективът.

— Ето какво ми казаха — повечето е информация втора ръка, слухове и разни такива. Част може и да е донякъде вярна. Няма как да се отгатне коя част.

— Голяма увереност ми вдъхваш.

— Увереност е средното ми име. Виж сега каква е историята. Дел е съкращение от „Кордел“. По-точно, Кордел Бекерт Втори. Известен на някои от сътрудниците си като Ка Бе Две. Което ще рече, че в семейното дърво се крие още някой Кордел Бекерт. Кори Пейн е кръстен всъщност Кордел Бекерт Трети. Татко Дел е роден в Ютика преди четиридесет и шест години. Баща му бил полицай, осакатял при престрелка с дилър на наркотици. Квадриплегия[9]. Починал, когато Дел бил на десет. След основното си образование, това май вече съм ти го разказвал, Дел получава стипендия за военно подготвително училище във Вирджиния. Академия „Баярд-Уитсън“. Там се среща с Джуд Търлок. Именно в „Баярд“ Джуд си има проблеми със закона като малолетен. Ще се върна към това след минута. След военното училище Дел…

Гърни прекъсна частния детектив:

— Интересно е, че Бекерт никога не е използвал случилото се с баща му като причина за войната си с наркотиците, за разлика например от смъртта на жена си.

Хардуик сви рамене:

— Може да не му е пукало за стареца.

— Или обратното. Има хора, които не споменават онова, което им въздейства най-силно…

Марика дойде да сервира кафето на Хардуик и се отдалечи.

Той я изчака да отиде в другия край на залата, преди да продължи:

— След училището Дел постъпва в християнския колеж „Чоуейк“, където среща първата си жена, Мелиса Пейн, и се жени за нея. Кори се ражда веднага след като той завършва образованието си. Дел постъпва в Морската пехота като лейтенант, изпълнява четиригодишна мисия и се връща като капитан, за да постъпи в щатската полиция. С военната служба в досието бързо се издига през следващите седем-осем години. Работата му е на първо място, семейството — далеч назад, на второ. По някое време Мелиса се влюбва в болкоуспокояващите и Кори се превръща в гноящ трън в задника му, за което ти разправих.

— Кулминацията е опитът да запали наборната служба?

— Точно така. Но има и нещо друго, което ми разказа един тип, който познавал семейството по онова време. Може и да са пълни глупости. Гледай сега, за да ти направя шибана услуга, си натиквам цяла шепа тръни в задника, обаждам се на хора, с които не съм говорил от години, засипвам ги с досадни въпроси. Като нищо може да са си измислили едно-друго, за да се отърват от мен.

— Ти обичаш да го раздаваш трън в задника. Какво откри?

— Няколко месеца преди тате най-накрая да прати малкото копеленце във военния интернат — затвор, както щеш, така му викай, Кори вероятно е имал приятелка наркоманка. Бил е едър, агресивен дванайсетгодишен младеж. Тя вероятно е била на четиринайсет и е пробутвала по малко трева тук-там. Дел накарал да я приберат и да я хвърлят в затвора за малолетни за притежание и препродажба, за да даде урок на Кори какво се случва, ако се забъркваш с хора, които татето не одобрява. Проблемът е, че малката била изнасилена в ареста, вероятно от няколко полицаи, и се обесила. Или поне така разказват. Така или иначе, след това Кори тотално изкукал и бил пратен в дисциплинарната ферма.

— Но смъртта на момичето не донесла черни точки на Бекерт?

— Даже не го погледнали накриво.

Гърни кимна замислено и отпи от еспресото си.

— Значи той натиква приятелката на сина си на място, където я изнасилват и в крайна сметка умира, а когато малкият реагира, го пъха в някаква адска дупка за модифициране на поведението. Отчаяната му съпруга наркоманка или случайно, или не толкова случайно предозира с хероин, а той използва случката, за да освети образа си на целеустремен борец с наркотиците. Преминаваме към настоящето. Убити са две ченгета от Уайт Ривър, а комисарят се сдобива с несигурни улики, че синът му може да е замесен, и се появява в едно от най-популярните предавания в страната, за да обяви, че не само е наредил ареста на сина си за убийство, но и че жертва превъзходната си политическа кариера в името на правосъдието. Знаеш ли какво, Джак? От този тип ми се повръща!

Предизвикателният поглед, който така и не бе изчезнал напълно от очите на Хардуик, блесна с пълна сила.

— Не го харесваш, понеже смяташ, че приема съмнителните доказателства срещу сина си като написани на скрижали? Или е обратното — виждаш доказателствата като съмнителни, понеже не го харесваш?

— Не мисля, че съм толкова заблуден. Прост факт е, че така наречените доказателства са преносими. Никое от тях не е открито по вътрешни врати, стени, прозорци или други структурни части на жилищата. Това не ти ли се струва странно?

— Странни работи стават през цялото време. Светът направо бъка от странности.

— И още нещо. Торес току-що ми каза, че Търлок имал сделка с агенция за недвижими имоти и това му позволява лесен достъп до местата, на които са намерени така наречените доказателства.

— Чакай малко. Ако намекваш, че Търлок е подхвърлил уликите, всъщност намекваш, че е бил Бекерт, понеже подлогата не върши нищо, без Господ да му кимне.

— Смяната на дръжка на тоалетно казанче предполага, че някой го е направил с намерението да натопи Кори Пейн. Няма друго разумно обяснение. Казвам само, че е възможно Търлок и Бекерт да са замесени.

Хардуик направи обичайната си кисела физиономия:

— Ще призная, че Бекерт е гадняр. Но да натопи собствения си син за убийство?! Що за човек прави подобно нещо?

Гърни сви рамене.

— Заслепен от амбиции психопат?

— Но защо? Дори психопатите имат нужда от мотиви. Няма никакъв смисъл, мамка му! И е далеч по-съмнително предположение, отколкото че Кори е стрелецът. Извади от уравнението тази странна история с дръжката на казанчето и цялата ти теория за „натопяването“ рухва. Не е ли възможно да си сбъркал за значението на онези драскотини от инструменти?

— Прекалено голямо съвпадение е и двете дръжки да са били сваляни и сменяни, а едната от тях да осигурява ключов отпечатък за разследването на убийството.

Хардуик поклати глава:

— Погледни го от гледна точка на мотива. Виж какво знаем за Кори Пейн. Радикален, нестабилен, адски гневен. Мрази баща си, мрази ченгетата. Има дълга история на публични оплаквания срещу силите на закона. Един от любимите му редове от девиза на АРС: „Проблемът не са убийците на ченгета, а ченгетата убийци“. Слушах една от речите му в Ютуб. Говореше за моралния дълг на потиснатите да вадят око за око, което на практика е въвличане на Библията като оправдание за убийството на полицаи. И тази история с изнасилената му от ченгета приятелка — не виждаш ли как гнои това в ума му? Мамка му, Гърни, на мен ми звучи като основен заподозрян точно за онова, в което го обвиняват.

— В случая има един малък проблем. Той може и да притежава цялата мотивация на света, но не е идиот. Нямаше да остави гилзата с отпечатъците си там, където е произвел изстрел. Нямаше да остави лепенката да плува в тоалетната с все неговата ДНК по нея. Нямаше да кара лесна за проследяване кола с видими номера покрай редица улични камери и да паркира до мястото, където се е стреляло, освен ако не го прави по някаква друга причина. Не е като да е искал да го заловят и да си припише отговорността за изстрелите — твърдо отрича да е участвал. И има проблем с избора на жертви. Защо от цялото управление да си харесва точно онези полицаи, които най-малко приличат на мразените от него ченгета? Логично и емоционално това няма никакъв смисъл.

Хардуик вдигна ръце в знак, че се предава.

— Смяташ, че Бекерт накисва собствения си син и това има логичен и емоционален смисъл? Защо, по дяволите, да го прави? И между другото, какво точно е сторил? Така де, да не твърдиш, че е натопил собствения си син за две убийства с неизвестен извършител? Или заявяваш, че Бекерт е уредил и убийствата на двама от собствения си щат? Плюс тези от АРС? Сериозно ли вярваш във всичко това?

— Вярвам, че хората, които обвинява, нямат нищо общо с убийствата.

— Братята Горт ли? Защо пък не?

— Те са склонни към насилие, необразовани и бесни расисти — хора, чийто подход към живота включва черепи, арбалети, питбули и разфасоване на мъртви мечки за кучешка храна.

— И какво от това?

— Убийствата на детската площадка са внимателно планирани и изпълнени. Изисквали са познаване на движенията на жертвите, безпогрешно двойно отвличане и сложно прилагане на пропофол. А Трешър ми спомена, че токсикологичните находки у жертвите включват не само пропофол, но и алкохол и бензодиазепини. Това предполага сценарий, който започва като приятелска сбирка на няколко питиета — не си представям как се случва подобно нещо между лидерите на АРС и братята Горт.

— Ами доказателствата, за които все приказват по телевизията — въжето, намерено в имота на Горт, както и компютърната флашка с елементи от уебсайта на РИС?

— И двете може лесно да бъдат подхвърлени като предметите, които се опитват да натресат на Кори.

— Боже, ако трябва да изключваме всяка възможна улика, която може да се окаже подхвърлена, никой никога няма да бъде обвинен за нищо!

Гърни замълча.

Хардуик го наблюдаваше втренчено.

— Това твое вманиачаване по Бекерт — на какво всъщност се основава освен на лудия му син, който го обвинява за всичко?

— За момента просто шесто чувство. Което е и причината да искам да открия всичко възможно за миналото му. Преди пет минути намекна, че Търлок е имал проблеми със закона, когато е бил в училище с Бекерт. Успя ли да научиш нещо повече за това?

Хардуик замълча. Когато накрая заговори, желанието за спор се бе оттекло от гласа му.

— Може би да, може би не. Обадих се в академията „Баярд-Уитсън“ и се свързах с помощник-директора. Поисках да поговоря с някой от персонала, който е работил там преди трийсет години. Госпожа директорката се поинтересува от причината. Казах й, че един от изтъкнатите им ученици — Дел Бекерт, от випуска, завършил по онова време, може да стане следващият главен прокурор на Ню Йорк и че пиша статия за него за курса по журналистика, който посещавам, и много ми се ще да включа мнението на някой от учителите му, стига да прояви желание да сподели една-две случки.

— И тя се хвана?

— О, да! Всъщност след размяна на още малко любезности дори ми каза, че самата тя по това време е била помощник на предишния директор. Точно когато Бекерт е бил ученик.

— Каза ли нещо за него?

— Да. Студен, пресметлив, хитър, амбициозен. Награждава ли го за „Топ кадет“ всяка от четирите години, които изкарал там.

— Сигурно й е направил голямо впечатление, за да трае трийсет години.

— Джуд Търлок очевидно е направил по-голямо впечатление. Когато споменах името му, последва пълно мълчание. Помислих, че връзката е прекъснала. Накрая директорката заяви, че няма желание да говори за Търлок, понеже през цялото й време в академията единствен той я карал да се притеснява. Попитах дали знае за проблеми, в които да се е забърквал, и последва ново продължително мълчание. След това ми каза да изчакам секунда. Когато се върна на телефона, ми даде адрес в Пенсилвания. Според нея принадлежи на детектив на име Мърл Тейбър. Каза че, ако някой можел да ми разкаже за инцидента с участието на Търлок, това е Мърл.

— За инцидента? Нищо по-конкретно ли не каза?

— Не. Споменаването на Търлок на практика уби желанието й за приказки. Стори ми се, че след като ми даде телефона, искаше само да приключи разговора.

— Сериозна реакция за след трийсет години.

Хардуик взе чашата с кафе и отпи голяма глътка.

— Има нещо притеснително в онзи негодник. Все едно ти залепва за мислите.

— Интересно. Смяташ ли да говориш с Мърл Тейбър?

— Как ли пък не. Според госпожата от училището този тип е отшелник. Няма телефон, електронна поща, компютър, електричество. Можеш да го навестиш и сам да провериш, ако ти скимне. Вероятно е на не повече от четири часа с кола, ако приемем, че не се загубиш в гората.

Хардуик извади от джоба си парче хартия и го плъзна през масата. На него с почти неразгадаемия му почерк бе надраскан адрес — Блек Маунтийн Холоу, Паркстън, Пенсилвания.

— Кой знае, двама стари пенсионери като вас може и да си допаднат. Нищо чудно Мърл накрая да ти връчи ключа за цялата дяволска каша.

По тона на частния детектив личеше, че не го смята за особено вероятно. Гърни не виждаше причина да е на друго мнение.

38

След като Хардуик отбръмча с антиекологичната си мощна кола, Гърни остана още малко в „Абелардс“, за да довърши кафето си и да организира остатъка от деня.

Мърл Тейбър внезапно се беше превърнал в център на мислите му и при все смесените чувства на детектива към ползата от посещение в Блек Маунтийн Холоу, той откри, че не може да се отърси от идеята. Извади телефона си и разгледа сателитната карта на гугъл за Паркстън, Пенсилвания. Нямаше кой знае какво за проучване. Мястото изглеждаше като кръстопът в средата на нищото. Написа „Блек Маунтийн Холоу“ и откри, че това е тесен черен път, който се отбива от окръжното шосе на километър и нещо нагоре по хълмовете. В самия му край имаше къща.

Цъкна на „Упътвания“, вкара адреса си в Уолнът Кросинг като начална точка и откри, че разстоянието до Паркстън е 285 км. Приблизителното време за шофиране беше под три часа, не предположените от Хардуик четири. Въпреки това Гърни се колебаеше да предприеме пътуването без знак, че Мърл Тейбър ще си е вкъщи. Провери за номера на полицейското управление в Паркстън.

Обаждането му автоматично се прехвърли в кабинета на местния шериф. Той предположи, че не е чул добре името, с което се представи човекът, който вдигна — сержант Джербил[10], но не попита повторно. Обясни, че е пенсионер от отдел „Убийства“ в Ню Йорк и са го наели да провери стар случай в окръг Бътрис, Вирджиния, но има причина да вярва, че жител на Паркстън на име Мърл Тейбър може да му даде полезна информация. Но не знаел как да се свърже с него. Тъкмо започна да обяснява, че Тейбър живеел на Блек Маунтийн Холоу, когато сержантът го прекъсна с носовия си акцент от Апалачите.

— Смяташ да го навестиш, така ли?

— Да, но бих искал да знам, че е там, преди да карам три…

— Там е.

— Моля?

— Пролетно време винаги си е вкъщи. И през по-голямата част от останалото време също.

— Познавате ли го?

— Донякъде. Но май вие не го знаете.

— Така е. Името му ми даде човек, запознат със случая, в който ровя. Има ли начин да се свържа с него?

— Ако искате да го видите, просто му идете на гости.

— Къщата му е в края на пътя, нали?

— Единствената там.

— Добре. Благодаря ви.

— Как казахте, че ви е името?

— Дейв Гърни.

— От Ню Йорк?

— „Убийства“. Пенсиониран съм.

— Късмет. Между другото, гледайте да е по светло.

— По светло ли?

— Мърл не търпи хора в имота си след смрачаване.

След като приключи обаждането, Гърни провери часа. Беше само девет и пет. Ако тръгне незабавно и си отпусне шест часа за отиване и връщане плюс четиридесет и пет минути с Мърл Тейбър, можеше да се прибере вкъщи преди четири.

Трябваше да звънне тук-там, но можеше да го направи и в движение. Плати на Марика кафетата, остави щедър бакшиш и потегли към Паркстън.

Насочи се на югозапад през дълга речна долина и на път за Пенсилвания направи първото си обаждане — до Мадлин. Приветства го гласовата й поща. Остави й подробно съобщение, което обясняваше къде отива и защо. След това провери своята гласова поща и откри, че жена му на свой ред е оставила съобщение, понеже телефонът му е стоял изключен цяла сутрин. Прослуша го.

— Здравей. Тъкмо пристигнах в клиниката. Не знам дали онзи Трешър е бил на разкопките, когато си тръгвал за „Абелардс“ сутринта, но когато аз тръгнах в осем и четиридесет, видях колата му до хамбара. Не ми харесва мисълта да идва в имота ни всеки път, когато му скимне. Всъщност не го искам изобщо тук. Трябва да поговорим. И то скоро. До после!

Като изключим инстинктивната отрицателна реакция всеки път, когато Мадлин се запъваше за нещо, Гърни трябваше да признае, че и той самият не е особено доволен от присъствието на Трешър. И определено не му харесваше потайността на госта по отношение на онова, което търси.

Следващото му обаждане беше до Торес — да постави въпрос, който беше имал намерение да зададе в „Абелардс“, преди съмненията на младия полицай за избора на работно място да му отвлекат вниманието.

Натъкна се на гласова поща.

— Марк, Дейв Гърни се обажда. Ще ми се да предложа нещо. Ако Кори Пейн не е стрелецът от апартамента на Бридж Стрийт, очевидно е някой друг. Трябва да прегледаш отново записите на уличните и на охранителните камери. Стрелецът може да е използвал онзи червен мотокросов мотор. Или друго превозно средство. Дори полицейска кола. Ако се повтаря случилото се на Поултър Стрийт, се е опитал да се придържа към малките улички, за да избегне обхвата на камерите. Може дори да е вървял пеша през по-голямата част от пътя. Но в онази част на града има дяволски много камери, за разлика от Поултър Стрийт, така че се обзалагам, че все пак е попаднал поне на една. Ако не видиш позната кола, ще трябва да караш според времевия маркер — да търсиш онези, влезли и напуснали квартала около часа на изстрела. Доста времеемка задача, но може да реши случая.

Следващото обаждане на Гърни, направено, докато пресичаше скромен мост на река Делауер на границата с Пенсилвания, беше до епископалния пастор в Уайт Ривър.

Приветствието на Уит бе толкова гладко поднесено, че за момент Гърни си помисли, че е стигнал до нова гласова поща.

— Добро утро! На телефона е Уитакър Кулидж от „Свети апостол Тома“. С какво да съм ви полезен?

— Дейв Гърни се обажда.

— Дейв! Тъкмо за теб си мислех. Някакви окуражителни новини?

— Имам напредък, но се обаждам с въпрос.

— Давай.

— За Кори е всъщност, ако случайно не знаеш отговора. Трябва да знам дали някога е притежавал патрони калибър 30–06.

— Не повдигна ли този въпрос, докато беше тук?

— Казах, че полицията е открила кутия патрони в гардероба му и…

Кулидж го прекъсна:

— И той отрече. Твърдо.

— Знам. Но въпросът ми е друг. Искам да знам дали някога му е попадал такъв… или е притежавал само няколко патрона, може би ги е пазил за друг човек. Дори за ден.

— Много се съмнявам. Той мрази оръжията.

— Ясно ми е, но все пак бих искал да знам дали някога е имал контакт с такъв калибър патрони. Ако да, при какви обстоятелства. Ще му предадеш ли въпроса?

— Да… — в любезния глас на Кулидж се долавяше нотка на раздразнение. — Просто ти подсказах вероятния отговор.

Гърни се застави да се усмихне. Беше чел някъде, че ако говориш усмихнат, гласът ти звучи по-дружески, а той искаше да запази добронамереността на пастора.

— Наистина оценявам помощта ти, Уит. Отговорът на Кори ще окаже голямо влияние върху случая…

Изкушаваше се да добави, че факторът време е жизненоважен, но не искаше да насилва късмета си.

Всъщност добавянето на намек за припряност се оказа ненужно. След по-малко от пет минути му се обади самият Пейн. Говореше рязко.

— Не съм сигурен, че разбрах въпроса ти. Нали ти обясних, че нямам оръжие. Но въпреки това питаш дали имам патрони?

— Или дали си имал някога. Калибър 30.06.

— Никога не съм притежавал оръжие. Или куршуми от какъвто и да е калибър.

— А да са били временно при теб? Да речем, да си ги съхранявал за някой друг. Или да си ги купил и предал на някого. Един вид услуга?

— Не съм правил подобно нещо. Защо?

— Намерени са две гилзи с твои отпечатъци на тях.

— Невъзможно.

— Казаха ми, че отпечатъците са с добро качество.

— Казах, че е невъзможно! Не притежавам оръжие. Нито куршуми. Не съм купувал, не съм държал такива в апартамента си, нито пък съм ги предавал на някого. Точка. Край на историята! — думите се сипеха като откоси, а гласът на Пейн потреперваше от гняв.

— Тогава трябва да има друго обяснение.

— Очевидно!

— Добре, Кори. Помисли си, аз също ще си поблъскам главата, току-виж стигнем до някакво откритие.

Пейн не отговори.

Гърни затвори.

Миг по-късно младежът му звънна отново.

— Сетих се нещо, случи се преди два-три месеца… — Кори все още говореше припряно, но гневът му бе угаснал. — Баща ми беше изпаднал в един от периодите си на човечност. Бяхме…

— Периоди на човечност?

— От време на време се държи като нормален човек, даже ми говори. Това продължава около ден или дори по-малко, после се връща към положението си на бог.

— Добре. Извинявай, прекъснах това, което започна.

— Онзи път, за който стана дума, обядвахме заедно. Успяхме да си изядем бургерите, без той да ми разправя какъв отпадък съм. След това отидохме до хижата му. Нали знаеш какво е релоудинг[11]?

— Имаш предвид производството на ръчно напълнени муниции?

— Именно. Той е фанатик на тема оръжия. И двамата с Търлок са. Държат онази хижа заедно. За лов.

— Защо те е завел там?

— Може да му е такава представата за сплотяване между баща и син, знам ли? Каза, че искал да му помогна за релоудинга. В неговата уста прозвуча като привилегия. Допускаше ме в света на оръжията и лова — убийството на животни. Така че извади това негово чудо, което насипва барут в никелираната част и онзи инструмент, дето натъпква патрона вътре. Беше много съсредоточен, все едно обича да го прави. Луда работа, нали?

— Искал е да му помогнеш?

— Имаше малки кутийки, в които да се слагат релоуднатите патрони. Накара ме да се занимавам с това.

— Значи си държал гилзите.

— Слагах ги в кутиите. Не се и сетих за това в началото, когато попита дали съм притежавал патрони. Не направих връзката.

— А знаеш ли дали са били 30–06?

— Нямам представа.

— Казваш, че е било преди два-три месеца?

— Нещо такова. И знаеш ли какво? Сега като се замисля, тогава се видяхме за последен път — преди да гледам как ме нарича убиец по телевизията.

— Къде живееше по това време?

— В апартамент, който още държа. Чух, че онези задници ченгета са го разпарчетосали.

— От колко време живееш там?

— Малко над три години.

— Как намери апартамента?

— Когато дойдох в Уайт Ривър, отседнах за няколко месеца в къщата на татко. Започнах компютърни курсове в общинския колеж в Ларвейшън и си намерих работа във фирма за поправка на компютри в града. На горния етаж в същата сграда имаше свободен апартамент, който се даваше под наем. Не се траеше с баща ми и онази отвратителна кучка жена му. Така че наех жилището. Какво значение има всичко това?

Гърни пренебрегна въпроса:

— И оттогава си там?

— Да.

— А ходил ли си след това в къщата на баща си?

— Не. Пренощувах няколко пъти. Но не успявах да издържа повече от една нощ. Предпочитам да спя на улицата.

Докато Пейн говореше, детективът забави и отби на една бензиностанция. Паркира до доста вехтия на вид магазин в дъното зад колонките.

— Имам и друг въпрос. Как се запознахте с Блейз?

Пейн се поколеба.

— Срещнах я чрез доведения й брат, Даруин. Той държи компютърната фирма, в която работя. Защо заговорихме за Блейз?

— Тя е важен член на Алианса за расова справедливост. Доказателствата срещу теб включват и връзката ти с тях. А тя ти е дала колата, която си карал до местата на произвеждане на изстрелите.

— Нали ти казах, че обвинението срещу мен е тъпотия! И ти обясних защо съм ходил до онези места!

— Що за връзка имаш с нея?

— Секс. Забавление. Събираме се и се разделяме. Нищо сериозно. Не сме се врекли.

На Гърни му беше трудно да си представи този напрегнат, чепат и гневен младеж да се забавлява.

— Какво мислеше тя за Марсел Джордан и Върджил Тукър?

— Не говореше за тях.

Гърни си отбеляза наум да порови по въпроса и после смени темата:

— Знаеш ли нещо за проблемите със закона, които е имал Джуд Търлок, докато двамата с баща ти са учели заедно като тийнейджъри?

Последва кратка пауза.

— Какви проблеми?

— Имаш ли представа за какво говоря?

Нова пауза.

— Не съм сигурен. Смятам, че имаше нещо… нещо се е случило. Но не знам какво точно. Не съм се сещал за това от години.

— Не си се сещал ли?

— Когато бях малък… докато и двамата бяха още в щатската полиция… си говореха една нощ в кабинета за някакъв съдия във Вирджиния… съдия, който се погрижил да оправи Джуд преди години… заради нещо, което е могло да стане голям проблем. Когато ме видяха на вратата, спряха да говорят. Спомням си, че ми се стори странно, все едно не биваше да ги чувам. Предполагам, случилото се, каквото и да е то, е било в ученическите им години, понеже знам, че тъкмо във Вирджиния са били. Но не знам дали е същото, за което говориш.

— Аз също. Между другото, къде обядвахте?

— Да сме обядвали ли?

— С баща ти, в деня, когато те заведе в хижата.

— В заведение до търговския център. Май „Макдоналдс“. Или „Бъргър Кинг“. Защо?

— Колкото повече факти имам, толкова по-добре.

След като Гърни завърши обаждането, влезе в магазинчето на бензиностанцията. Вътре витаеше киселата смрад на стара пица и прегоряло кафе. На касата стоеше висок изпит младеж с празен поглед и зловещи татуировки. Имаше гнили зъби, до каквито води употребата на метамфетамини, любимата провинциална дрога преди приливната вълна на хероина.

Гърни си купи бутилка вода, отнесе я в колата и поседя известно време на паркинга, умувайки върху казаното от Пейн. Всъщност беше много. Но може би най-важно беше възможното обяснение как отпечатъците му са се оказали на никелираните гилзи, намерени на мястото на двата изстрела, както и на опаковката от бързата закуска в апартамента в Бридж Стрийт. И ако гилзите и опаковката наистина идваха от деня, който Пейн е прекарал с баща си, Дел Бекерт явно бе въвлечен в схемата по натопяването. Колкото по-вероятен ставаше този сценарий, толкова по-грозен изглеждаше.

39

Гърни караше на югозапад през поредица горички от черни череши и открити пасища, преследван от празния поглед на момчето от магазина и онова, което подсказваше той за гниещата реалност на провинциалния живот в Америка.

Проблемът, разбира се, не беше само в селските райони. Градовете често бяха по-мръсни и по-опасни за живеене. Но тук контрастът между буйната красота на природата и сивата безнадеждност на повечето жители беше разтърсващ. А най-лошото бе, че в ерата на свирепата поляризация, изглежда, нямаше приемлив начин за справяне с проблема. Добави няколко пласта расово напрежение, културно отхвърляне и политическо пъчене и решението се оказваше напълно непостижимо.

Звънът на телефона извади Гърни от настръхналото отчаяние, породено от подобни мисли. „Частен номер“ съобщи екранът.

— Гърни на телефона.

— Дейв! Толкова се радвам да те чуя. Обажда се Триш Гелтър.

— Триш. Здравей… — образът, който се появи в съзнанието му, бе този, който видя при последната им среща — запомнящият се изглед отзад, докато тя, облечена в прилепналата си рокля, крачеше през огромния си хол на благотворителното парти за локенберския приют за животни. — Каква изненада. Как си?

— Зависи.

— Зависи от какво?

— Колко скоро можем да се видим.

— Да се видим ли?

— Чух слух, че работиш по онзи ужасен случай с убийствата.

— И от кого го чу?

— Боях се, че ще попиташ. Не ме бива с имената. Вярно ли е?

— Повече или по-малко. Защо?

— Чух, че полицията е изяснила всичко.

Гърни не каза нищо.

— Но ти не мислиш така, нали? — притисна го Триш.

— Не съм сигурен още какво да мисля — призна той. — Има ли нещо, което искаш да ми кажеш?

— Да. Но не по телефона.

Не по телефона. За момент се запита кой друг е използвал тази фраза, после си спомни, че беше Рик Лумис, когато предложи да се срещнат в „Ларвейшън“ — срещата, на път за която го застреляха.

— Кога и как?

— На четири очи… — от нейната уста прозвуча като любима секс поза.

Гърни се поколеба.

— В момента не можеш да ми кажеш нищо, така ли?

— Твърде сложно е… — проточи Триш недоволно. — И наистина бих искала да се видим.

Той пак се поколеба.

— Къде би желала да се срещнем?

— Ще трябва да е у дома. Прикована съм на място. Поршето ми е в сервиза. А Марв взе ферарито до Хамптън за няколко дни.

Гърни не реагира веднага и събеседничката му добави:

— Знам, че Локенбери е далеч от обичайния ти маршрут, но наистина смятам, че е спешно.

Комбинацията от липсващия й съпруг и спешния разговор беше… разсейваща.

— Кога най-рано можеш да си тук?

Гърни обмисли въпроса от многобройни ъгли, някои по-вълнуващи от други, което го накара да се запита дали взема правилното решение по правилната причина.

— В момента съм в Пенсилвания на среща. Да речем по-късно следобед? Или привечер?

— И в двата случая става. Ще си бъда вкъщи. Наистина ще се радвам да се видим отново!

Обаждането от Триш Гелтър измести умозренията на Гърни от обществения и икономически упадък на провинциалния североизток и ги замени с конкретни живописни спомени от благотворителното мероприятие в дома на Гелтър — Триш, която отива до Марв да му съобщи, че се обажда Дел Бекерт, а мъжът й незабавно напуска партито, за да приеме обаждането.

Детективът се беше питал каква ли връзка съществува между Гелтър и Бекерт. Същият този въпрос го развълнува отново. Докато обмисляше вариантите, джипиесът го насочи към още по-отдалечен район, в който къщите се срещаха все по-нарядко. В крайна сметка навигацията обяви, че са пристигнали при крайната му цел — началото на отбивката, която водеше към къщата на Мърл Тейбър.

Като цяло за Блек Маунтийн Холоу липсваха обозначения, които биха били от полза. Идентификационната му табела беше използвана за упражнения по стрелба. Буквите, които отчасти се четяха между ръждясалите по ръба дупки от куршуми, имаха смисъл само ако вече знаеш част от какви думи са.

Самият път беше тесен, криволичещ и с дълбоки коловози, камънаци и локви. Щом започна изкачването към по-високи участъци, локвите изчезнаха, но камъните, коловозите и острите завои останаха. След километър, поне според колата на Гърни, неравният черен път излезе от рядката гора, която го обграждаше почти по цялото трасе дотук, и навлезе в тревиста полянка, където свърши. От дясната страна имаше опръскан с кал пикап „Тойота“ и стар мотоциклет „Сузуки“. Право напред се издигаше доста голяма дървена хижа със зелен метален покрив, дълга покрита веранда и малки прозорци. Самата поляна беше заобиколена от малинови шубраци.

Гърни паркира зад мотоциклета. Когато слезе от колата, чу звук, познат му от фитнеса, където тренираше преди време — ритмичното тупкане на удари върху голяма боксьорска круша. Настоятелността и силата на ударите привлякоха вниманието му. Той понечи да тръгне към звука, който като че ли се разнасяше от лявата страна на къщата. Подвикна:

— Господин Тейбър?

Ударите продължиха.

— Господин Тейбър?

— Тук съм!

Отговорът прозвуча съвсем отблизо и стресна детектива.

Оказа се, че до задния калник на пикапа стои непознат и наблюдава Гърни със спокойно любопитство. Беше обветрен, брадясал, около седемдесетте, но още в добра форма, която личеше от жилестите му ръце, които бе облегнал на каросерията. Ако се съдеше по остатъчните оттенъци, щръкналата му туфа посивяла коса някога е била рижа.

Детективът се усмихна.

— Радвам се да се запознаем, сър. Казвам се Дейв Гърни.

— Знам кой си.

— Така ли?

— Новините бързо се разнасят.

— Донесъл ги е заместник-шерифът, с когото говорих по телефона, така ли?

Тейбър не каза нищо.

— Мислех, че тук нямате връзка със света.

Домакинът сви рамене.

— Човекът има кола, а аз — адрес.

— Не осъзнавах, че посещението ми ще породи чак такъв интерес.

— Харлан те е проверил в интернет. Нали си звезда от големия град. Не ми каза само какво, да му се не види, дириш, та си пъхаш носа в древната история на „Бътрис“.

— Може да си чул за случая в Уайт Ривър, Ню Йорк, където двама полицаи…

Тейбър прекъсна госта си:

— Чувал съм и още как.

— Значи знаеш, че случаят се разследва от…

— Дел Бекерт. Много внимание получава като за комисар в малък градец.

— А знаеш ли, че подаде оставка?

— Чух, че направил голямо шоу, изкарал го грандиозен жест. Разбира се, всъщност не е имал избор, понеже синът му е заподозрян.

— И си наясно, че в момента комисар е Джуд Търлок?

Тейбър се втренчи в Гърни и го зяпа доста време с неразгадаемото изражение на печено ченге.

— Не го знаех.

Гърни пристъпи към обърнатия към него борд на пикапа. Застана точно срещу мъжа.

— Казаха ми, че са дружки много отдавна.

— Това ли те води чак тук?

— Казаха ми, че може да си в състояние да ми дадеш информация относно инцидент, в който Търлок е бил замесен в академията „Баярд-Уитсън“.

— Да не пропускам нещо?

— Сър?

— Защо разследваш миналото на изпълняващ длъжността полицейски комисар? Официално разследване ли е, или просто проявяваш интерес?

— Действам от името на съпругите на убитите полицаи.

— Те имат проблем с Търлок?

— Може да се окаже по-сериозно от това. Доказателствата срещу сина на Бекерт имат повече дупки от табелата на шосето ти.

Тейбър вдигна отрудена длан към брадичката си и я потърка замислено.

— Друг освен теб мисли ли така?

— На същото мнение е и следователят, който докладва на Търлок.

— Смяташ, че някой се опитва да натопи хлапето?

— Да.

Старецът пак втренчи в Гърни безизразния си поглед.

— Какво общо има всичко това със случилото се в окръга преди почти трийсет години?

— Не знам. Търлок ме притеснява. Може би търся нещо, с което да оправдая предчувствието си. Или ми се ще да проумея истинската му същност… — Гърни помълча. — Има и друг аспект на ситуацията. Бекерт вероятно ще се кандидатира за главен щатски прокурор. Ако спечели, Търлок е на практика сигурен негов заместник. Положение с много власт. А от това ме полазват тръпки.

Тейбър стисна зъби. Мълча продължително, след което явно взе решение.

— Дай да ти видя телефона!

Гърни го извади от джоба си и му го подаде.

— Изключи го.

Детективът се подчини.

— Остави го така, че да го виждам.

Гърни го сложи в каросерията на пикапа.

— Не искам разговорът да се записва — предупреди Тейбър. Помълча, втренчен в дланите си. — Не съм говорил за това от години. Разбира се, все още се сещам. Веднъж дори го сънувах като кошмар…. — той пак помълча, този път по-дълго, и после се вгледа в Гърни. — Джуд Търлок принуди бавноразвиващ се чернокож да се обеси.

— Какво?

— На територията на „Баярд-Уитсън“ имаше поток с плавателен вир. На високия му бряг се издигаше бряст. Един от клоните стърчеше над вирчето. Момчетата връзваха за него въже, залюляваха се над водата и се пускаха. Един ден там били Бекерт и Търлок. Имало и трето момче, което седяло малко встрани, надолу по брега. Наоколо се навъртал и Джордж Монтгомъри — седял по гащи в плиткото на потока. Джордж беше на двайсет, умствено може би на пет или шест, син на една от кухненските работнички. Има две версии за случилото се от тук нататък. Според едната, разказана от момчето, което седяло на брега, Търлок повикал Джордж да се присъедини към тях. Джордж срамежливо се приближил и Търлок му показал как да хване въжето и да го залюлее над водата. Само дето му обяснил, че ще е по-безопасно да върже свободния край на въжето за шията си, за да не му се пречка. Джордж послушал съвета му. След това се залюлял над потока… — Тейбър помълча, преди да добави задавено: — Това е то. Джордж висял там, над средата на вира, ритал и се задушавал. Докато не умрял.

— А каква беше версията на Търлок?

— Че не е казвал нито дума на Джордж, който се качил по брега и искал да ползва въжето, както бил виждал да правят и други момчета. Някак си успял да се омотае в него и щом се залюлял, вече нямало как да го достигнат.

— И Бекерт разказваше същата версия?

— Разбира се.

— А после?

— Хлапето на брега се яви на детектор на лъжата и мина успешно. Сметнахме го за ключов и доверен свидетел. Прокурорът се съгласи, че трябва да обвиним Търлок в убийство, и поиска да го съди като възрастен.

— Значи на делото е била думата на Търлок и Бекерт срещу тази на третото момче?

— Изобщо не се стигна дотам. Хлапето си смени версията. Каза, че всъщност не било чуло какво са си говорили. Може би Търлок е съветвал Джордж да не си слага въжето около врата. Или пък не му е казал нищо.

— Някой го е подковал?

— Семейството на Търлок. С много пари. Имат дълга история на корумпирани строителни сделки с общинския съвет. Съдията прекрати случая и запечата досието. А Джуд Търлок си тръгна невредим след садистично убийство. Имаше времена… когато, трябва да призная, бях на косъм да сложа край на живота му, както той сложи на този на Джордж. Често си мислех как го удушвам на края на проклето въже. И сега като се сетя, пак ми се иска да го бях направил.

— Струва ми се, че Бекерт е взел не по-малко участие в случката от Търлок.

— Това е факт. Докато смятахме, че ще има дело, се разправяхме как да пипнем и него, но всичко се разпадна, преди да измислим вариант.

— А хрумвало ли ви е по онова време, че идеята може да е на Бекерт?

— Много неща ни хрумнаха.

Помежду им се възцари мълчание, нарушено от Гърни.

— Ако нямаш против да попитам — защо се премести тук?

— Не беше толкова преместване тук, колкото махане оттам. Случаят „Монтгомъри“ промени всичко. Подходих към него твърде агресивно. Нямах никакво съмнение как се отнасят към своя син лайнар семейство Търлок. Те вдигнаха на крак всички местни расисти с твърдението, че предпочитам малоумна чернилка пред почтено бяло момче. Дъщеря ми ходеше с чернокож и накрая се ожени за него, което направо подлуди местните. Броях дните, докато се добера до пенсия… Знаех, че трябва да се махна оттам, преди да убия някого.

В последвалата тишина тупкането на тежката круша зазвуча още по-силно.

— Внучката ми — обясни Тейбър.

— Звучи, сякаш знае какво прави.

Пенсионираният полицай кимна, заобиколи пикапа и даде на Гърни знак да го последва зад ъгъла на голямата хижа.

Там, на равно и сенчесто място с утъпкана до корен трева, жилаво момиче в спортни шорти и тениска нанасяше поредица силни десни и леви прави на кожена круша, окачена на клона на един дъб.

— Навремето тук висеше люлката й…

Гърни погледа пороя удари.

— Ти ли си я учил как да замахва?

В погледа на Тейбър се четеше гордост.

— Показах й едно друго.

Момичето, очевидно в началото на тийнейджърските си години, имаше смесен произход. Естествената й афроприческа носеше и намек за рижия оттенък на Тейбър. Кожата й беше тъмнокарамелена, а очите — зелени. Като изключим хвърления към Гърни кратък оценителен поглед, вниманието й остана съсредоточено върху крушата.

— Силен удар има — отбеляза детективът. — От теб ли го е взела?

— Вече е по-добра, отколкото аз някога съм бил. Освен това е пълна отличничка, а аз не бях… — старецът замълча за момент. — Току-виж вземе и оцелее в този свят. Какви са според теб шансовете й?

— С такава концентрация и целеустременост са по-добри отколкото на повечето.

— Имаш предвид повечето чернокожи момичета? — в гласа на Тейбър звънна внезапна войнственост.

— Имам предвид повечето черни, бели, смесени… момичета, момчета. Ти реши.

— Може би щеше да е вярно в правилния свят. Но ние не живеем в такъв. Истинският свят е все още същият, който уби Джордж Монтгомъри.

40

Разговорът с Мърл Тейбър даде на Гърни много храна за размисъл по време на дългото шофиране към дома на Гелтър в добре поддържания Локенбери.

Обесеният чернокож от миналото на Джуд Търлок обезпокоително напомняше за двамата, удушени на въжетата и намерени вързани за катерушката на детската площадка в Уилард Парк. Гърни не спираше да си повтаря, че човек, който е извършил подобен ужас преди трийсет години, преспокойно може да се нагърби с още две престъпления. Хипотетичната връзка между случаите се подкрепяше и от друг факт — мрежата от пътеки правеше Уилард Парк леснодостъпен от ловната хижа, която Търлок делеше с Бекерт. Ако единият от тях или и двамата заедно бяха заловили Джордан и Тукър или ги бяха подмамили на среща под някакъв претекст, хижата щеше да е идеалното място за прилагане на по-лекия седатив и на пропофола, за побоя и жигосването.

Мислите на детектива прескочиха към покушенията и по-точно към факта, че червеният кросов мотор, напуснал Поултър Стрийт, е видян за последно в покрайнините на Уилард Парк, недалеч от същите пътеки, които водеха към хижата на Бекерт и Търлок.

Дали би могъл заместник-комисарят да се окаже вторият човек на Поултър Стрийт и всъщност той да е дръпнал спусъка срещу Лумис? Не беше ли най-малкото възможно да е измислил и изпълнил, по все още неясни причини, убийствата и на полицаите, и на лидерите на АРС? На Гърни от самото начало му се струваше, че екзекуцията на Джордан и Тукър е била твърде добре организирана, за да е моментна приумица в отговор на първия повален полицай. Изключваше го планирането, нужно дори само за сдобиването с пропофол.

Мисълта за пропофола напомни на Гърни и нещо друго. Той спря до банкета и използва телефона си за влизане в интернет. Искаше да провери трайността на препарата. Първата фармацевтична база данни, която откри, му даде отговора: две години в неотворено шише, една — във фабрично заредена спринцовка.

Почувства се като глупак, когато осъзна, че е пропуснал нещо очевидно. Беше се съсредоточил върху болница „Мърси“ заради връзката й с убийството с шиш за лед на Рик Лумис и бе пренебрегнал възможната връзка с убийството на Джордан и Тукър. А заради предположението, че човекът с шиша е член на сегашния лекарски състав, не си беше дал труда да разгледа раздела с персонала, заделен за служители, напуснали или уволнени преди хоспитализацията на Лумис. Но предвид вероятността убийството на Джордан и Тукър да е било планирано много по-рано спрямо смъртта им — и предвид голямата трайност на пропофола — списъкът с бившите служители можеше да се окаже не по-малко полезен от този на настоящите…

В стремежа си да поправи пропуска се замисли дали да не отложи срещата с Триш Гелтър. Но желанието да открие какво иска да му съобщи тя и да научи за връзката на съпруга й с Дел Бекерт надделя. Прегледът на списъка щеше да почака. Гърни реши да се обади на Мадлин и да й съобщи за отклонението си до Локенбери и че ще се прибере по-късно от очакваното.

Понечи да звънне, но откри, че докато телефонът му беше изключен по молба на Мърл Тейбър, от нея е пристигнало съобщение.

— Здравей, скъпи. Може да не се видим тази вечер. След работа отивам в „Мърси“ да поседя с Хедър. Очевидно и братът на Рик, и сестра й са били забавени заради лошото време, отменените полети и настъпилия хаос. Ким Стийл също планира да дойде в болницата. Трябва да й окажем подкрепа. Ако стане късно, може би ще пренощувам в хотела за посетители. Ще се обадя, когато имам по-добра представа какво ще правя. Надявам се пътуването до Пенсилвания да е било полезно. Обичам те!

* * *

До края на пътуването до Локенбери Гърни обмисляше нарастващите си подозрения, че убийствата на полицаите и членовете на АРС са пряко свързани, но не по начина, по който всички приемат; че Търлок и Бекерт вероятно играят централна роля и в двата случая, и че болницата, в която е бил убит Лумис, може да е и източник на наркотика, подпомогнал убийството на Джордан и Тукър.

Ако тези връзки излезеха истина, какво означаваха? Що за печалба би се оказала достатъчно голяма да оправдае цялото планиране, усилия, риск и зловещо насилие? Постигането на каква цел е изисквало смъртта точно на тези жертви? Дали съществуваха и други връзки с болница „Мърси“?

Когато джипиесът му оповести, че е пристигнал до зададения адрес — желязната порта в каменната стена, ограждаща имота на Гелтър, детективът не беше напреднал много по тези въпроси.

Докато караше през ливадата с диви цветя и през изумителните морави с нарциси, се съсредоточи върху целта на посещението си и онова, което се надяваше да получи от него. Паркира пред извисяващия се куб на къщата.

При приближаването му към голямата предна врата тя се отвори безшумно, точно като при предишното идване. Както тогава, на прага стоеше Триш. И както тогава се усмихваше, показвайки малкия процеп между предните си зъби, който му напомняше за Лорън Хътън. При предишната им среща обаче беше облечена. Сега носеше само копринен розов халат, при това доста къс. Дългите й стройни крака изглеждаха като платоничен идеал за женски крак, макар че във въздействието, което оказваха, нямаше нищо платонично.

— Дойде по-бързо, отколкото мислех! Току-що излизам от банята. Заповядай. Ще донеса нещо за пиене. Какво би искал?

Триш застана така, че принуждаваше Гърни да мине много близо до нея. Пещероподобната стая беше озарена от следобедното слънце, грейнало през прозореца.

— За мен нищо — отвърна той.

— Не пиеш ли?

— Не често.

Домакинята навлажни ъгълчето на устните си с връхчето на езика.

— Може би не трябва да го казвам, понеже си детектив и прочее, но да речем, че съм в състояние да намеря някой и друг джойнт. Ако се интересуваш.

— Не и в момента.

— Здрав дух в здраво тяло, а?

— Никога не съм гледал на нещата по този начин.

— Може и да не си безнадежден случай — Триш се усмихна. — Ела. Нека седнем край камината… — тя докосна Гърни по рамото и го поведе покрай кубичните мебели в стаята до ръба на кафява кожа, просната пред голяма модернистична камина. От купчината реалистични на вид цепеници се издигаха зелени пламъци. Гледката напомни на детектива казаното от домакинята по време на партито: „Обичам зеления огън. Аз съм като вещица с магически сили. Вещица, която винаги получава онова, което иска“…

От едната страна на камината имаше нещо като диван, направен от ниски кубчета и грамадни възглавници. Триш вдигна едно малко дистанционно и натисна копчетата му. Осветлението в стаята намаля до подобие на здрач. Гърни вдигна очи и видя, че прозрачността на стъкления покрив видимо е отслабнала. Цветът на небето се бе променил от син в тъмнопурпурен.

— Марв ми обясни как работи. Някаква електронна джаджа. Изглежда, я смята за възхитителна. Казах му, че ме приспива. Но обичам да затъмнявам прозореца. Така огънят изглежда по-зелен. Харесва ли ти килимът?

— Това някаква кожа ли е?

— Бобър. Много е мек.

— Никога не съм чувал за килими от бобър.

— Идеята беше на Марв. Толкова типично за него! Имаше няколко бобъра, които завиряваха неговия поток за пъстърва. Нае местен трапер да убие бобрите и да ги одере. След това накара да направят от тях килим. Сега, докато пие коняка си за шестстотин долара, може да се разхожда по него. По-точно по тях — по бобрите, които му създаваха проблеми. Смятам идеята за извратена, но обичам килима. Сигурен ли си, че не искаш питие?

— Не сега.

— Мога ли да ти видя ръката?

Гърни обърна дясната си длан. Триш я хвана в шепа, огледа я й бавно прокара показалец по най-дългата линия.

— Убивал ли си някога човек?

— Да.

— С тази ръка?

— С пистолет.

Тя примигна. Завъртя дланта му и докосна пръстите един по един.

— Винаги ли носиш сватбената си халка?

— Да.

— Аз не.

Гърни не каза нищо.

— Не че бракът ми е лош или нещо такова. Просто ми се струва ужасно съпружеско. Сещаш се, все едно да си нечия съпруга е най-главното. Мисля, че е много… ограничаващо.

Детективът пак не каза нищо.

Триш се усмихна:

— Радвам се, че дойде.

— Каза, че искаш да споделиш нещо? За случая.

— Може би трябва да поседнем… — тя погледна към килима.

Гърни отстъпи по посока на дивана.

Домакинята полека пусна ръката му и сви рамене.

Той я изчака да седне в единия край и след това се настани по-далеч от нея.

— Какво искаше да ми кажеш?

— Наистина трябва да опознаеш Дел по-добре. Той ще стигне далеч. Много нависоко.

— Откъде знаеш?

— Марв умее да залага на победителите.

— Защо ми го казваш?

— Хубаво би било да станеш част от екипа.

Гърни премълча.

— Просто трябва да опознаеш Дел малко по-добре.

— Какво те кара да мислиш, че вече не го познавам достатъчно добре?

— Чувам разни работи.

— От кого?

— Не помня имена. Чух, че не го харесваш. Така ли е?

— Близо е до истината.

— Но вие с Дел толкова си приличате.

— В какво?

— И двамата сте силни… целеустремени… привлекателни…

Гърни се прокашля.

— Какво мислиш за сина му?

— Кори чудовището? Жалко, че не е застрелял себе си вместо ченгетата.

— А ако не той е застрелял ченгетата?

— Какви ги говориш? Разбира се, че го е направил.

— Защо?

— Защо? За да нападне Дел от всички възможни страни? Да му покаже колко много го мрази? Да изпълни малката си фантазия за надмощие? Защо убиват маниаците?

Гърни помълча известно време, преди да попита:

— Това ли искаше да ми кажеш?

Триш се обърна към него на дивана и остави халата да се качи още по-нагоре по краката й.

— Исках да ти кажа, че можеш да застанеш на печелившата страна. Колкото по-далеч стигне Дел, толкова по-нагоре отиваме всички… — тя се усмихна и го погледна в очите. — Може да се окаже забавно пътуване.

Гърни се надигна:

— Аз всъщност не съм по забавленията.

— О, убедена съм, че си. Познавам много по ръцете на хората. Просто ти трябва стимул.

По средата на пътя между Локенбери и Уолнът Кросинг Гърни спря в разсадника „Снукс Грийн Уърлд“. Знаеше, че Мадлин харесва мястото заради необичайния подбор на растения и аграрните съвети, които получава от Тенди Снук. Беше намислил да й вземе нещо специално за градината. Много се надяваше по този начин да измести изумително живите мисли, които хранеше за Триш Гелтър.

Те, разбира се, бяха напълно откъснати от реалността по много причини. Като се започне с простия факт, че никога не би разрушил близостта на връзката си с Мадлин с тайните и лъжите, които би изискала една афера, колкото и да е кратка, и се стигне до самата Триш. Макар да демонстрираше достъпността си доста открито, мотивите й вероятно не бяха толкова прозрачни. Като нищо можеше да се окаже, че всичко в онази странна къща се записва. И записът на по-особени дейности по-късно би могъл да бъде използван за повлияване на нечии действия, дори на курса на цяло разследване. Въпреки многозначителния намек на Триш по телефона, че съпругът й е в Хамптън, беше възможно да е наясно с намеренията й и дори да ги насърчава. Или изобщо да не е далеч.

Семейство Гелтър не бяха добри хора, не и в нормалния общоприет смисъл.

На излизане от колата пред парниците на оранжерията Гърни забеляза Роб Снук да крачи в негова посока, на лицето му грееше налудничаво веселата усмивка на особено досаден църковен фанатик. Беше нисък, охранен, а очите му блестяха плиткоумно.

— Дан Гърни, ако не греша, съпруг на Мадлин! Какво удоволствие е да те видя в този прекрасен ден, даден ни от Бога! С какво да услужа днес? Цветя или зеленчуци?

— Цветя.

— Едногодишни или многогодишни?

— Многогодишни.

— Малки, средни или големи?

— Големи.

Снук замислено присви очи за момент, после победоносно размаха показалец във въздуха.

— Гигантски делфиниуми! Пурпурни и сини! Абсолютно великолепие! Перфектни са!

Малко по-късно делфиниумите бяха настанени на сигурно място на задната седалка на субаруто, а Гърни реши да се обади на Марк Торес, за да чуе последните новини, преди да продължи към дома си.

Младият детектив вдигна веднага. Стори му се развълнуван.

— Дейв? Тъкмо се канех да ти се обадя. Правех онова, което предложи, преглеждах уличните камери от нощта, в която беше убит Стийл.

— Намерил си нещо.

— Така е. Минах една трета от дигиталните файлове и експлорърът на Джуд Търлок се появи два пъти дотук. Съвсем близо до апартамента и времевият фактор съвпада.

— Какво ще рече съвсем близо?

— Видеозаписът с експлоръра идва от охранителна камера, качена над вратата на бижутерски магазин на две пресечки оттам.

Кратък сигнал уведоми Гърни, че има друго входящо обаждане, но той го остави да се прехвърли на гласовата поща.

— Кажи за часа.

— Експлорърът подминава камерата в посока на Бридж Стрийт около четиридесет минути преди изстрела. След това се връща в противоположна посока осем минути след него.

— Камерата хванала ли е шофьора?

— Не, ъгълът е неподходящ.

— Ако си спомням правилно, няма видеозапис от предния вход на блока, а само от уличната камера, която показва входа към задната уличка. Нали така?

— Точно така. Но ако часът на пристигането на експлоръра и заминаването му не са свързани със стрелбата, това ще се окаже извънредно голямо съвпадение.

— Съгласен съм.

— Ще прегледам и останалите видеоматериали, с които разполагаме, и ще ти съобщя какво съм намерил.

— Благодаря, Марк. Страхотно се справяш!

— Само още нещо, в случай че не знаеш — Карлтън Флин ще интервюира Мейнард Бигс тази вечер.

Гърни за малко да попита кой е този Мейнард Бигс, но после си спомни как Уитакър Кулидж го спомена като човекът, с когото ще се съревновава Дел Бекерт за поста главен прокурор.

Това можеше да се окаже много интересно интервю.

41

Когато Гърни възобнови пътуването си към Уолнът Кросинг, му се стори, че странните обрати с преплетените случаи в Уайт Ривър нямат край и всички подклаждаха заявеното от Кори Пейн подозрение, че всъщност случаят е един, но с много жертви.

Откритият от Торес запис с появата на джипа на Търлок в околността на Бридж Стрийт придаваше повече тежест на теорията с натопяването, макар да не бе достатъчен да докаже, че именно заместник-комисарят е дръпнал спусъка. Не помагаше и липсата на видеодоказателства, че именно Търлок е карал колата онази вечер. Би могъл да е и Бекерт. Но Гърни не беше в състояние да изисква алиби от хората, които ръководят разследването.

Въпреки това можеше да предприеме някои стъпки. Връзката между Търлок и Бекерт предполагаше, че общата им ловна хижа ще се окаже интересна за посещение.

Имаше смътна представа къде се намира ловното стопанство. Реши да се свърже с Торес за направления към хижата. Паркира на обичайното си място до вратата на антрето. Обаждането мина на гласова поща и той остави съобщение, в което обясни какво му е нужно.

Слезе от колата и спря за малко да вдъхне сладостта на пролетния въздух. Вдиша бавно и дълбоко, протегна се и се загледай разнообразието от зелени оттенъци по пасището. Сцената сякаш източи напрежението от мускулите му. И му напомни за делфиниумите на задната седалка на колата. Свали ги и ги нареди, както си бяха в пластмасовите саксии, по протежение на цветната леха на Мадлин.

Влезе в къщата, изкъпа се набързо, изпържи си бъркани яйца с шунка и ги изяде с голяма чаша портокалов сок.

Докато измие съдовете, бе станало седем и четвърт, слънцето тъкмо се спускаше зад западния хребет и въздухът, който лъхаше през отворената плъзгаща се врата, беше станал забележимо по-хладен.

Гърни донесе от кабинета лаптопа си заедно с флашката със списъка на персонала в „Мърси“ и се намести в едно от креслата пред камината.

Преди да се заеме със списъка, реши да провери пощата си. Напоследък сървърът му създаваше проблеми и всичко се зареждаше болезнено бавно. Гърни отметна глава, затвори очи и зачака.

Отвори ги близо час по-късно. Телефонът му звънеше. Часът беше 8:03. Обаждаше се Кори Пейн.

— Дават Мейнард Бигс по РАМ. Интервюира го онова лайно Флин. Трябва да гледаш!

— Откъде се обаждаш?

— От сигурно място в Уайт Ривър. Трябва да го чуеш сега. В момента върви. Ще ти звънна после!

Гърни отиде на „Гледай на живо“ в страницата на РАМ, намери „Важни въпроси с Карлтън Флин“ и го избра.

Малко по-късно видеоразделът на уебстраницата оживя. Флин, в знаковата си бяла риза с навити ръкави, седеше срещу атлетичен мъж с кафеникава кожа и сиви очи, облечен в бежов пуловер с кръгло деколте. В контраст с агресивната енергия на водещия той излъчваше спокойствие.

Флин тъкмо казваше:

— … чувствате в битката, в която ще се впуснете срещу човек, който се превърна в символ на законността и реда във време на хаос; човек, чиито привърженици според допитванията са надминали вашите и продължават да се увеличават.

— Вярвам, че впускането в тази битка, щом така желаете да я наричаме, е правилна постъпка — гласът на госта бе спокоен като поведението му.

— Правилна постъпка ли? Да се опитате да победите един от най-големите поддръжници на реда и закона днес? Човек, който поставя закона над всичко?

— Законността и придържането към реда като начин на поведение са желани характеристики на цивилизованото общество. Те са естествени признаци за неговото здраве. Но превръщането на налагането на ред в наш главен приоритет прави постигането му невъзможно. Като много други хубави неща в живота редът е страничен продукт от нещо друго.

Флин скептично вдигна вежди.

— Вие сте професор, нали така? — В устата му титлата прозвуча като обвинение.

— Точно така.

— По психология?

— Да.

— Неврози. Комплекси. Теории. Сигурен съм, че в случая има място и за тях. Но сме насред криза. Нека ви прочета нещо. Това е изказване на Дел Бекерт, който с прости думи описва естеството на кризата, в която се намираме в момента… — Флин извади чифт очила за четене от джоба на ризата си и си ги сложи. Взе лист хартия от масата и прочете следното: „Страната ни страда от рак. Той се просмуква в обществото ни от много години и от много страни. Изгарянето на флагове. Изоставянето на училищните униформи. Холивудското очерняне на нашата армия, на правителството и корпорациите ни. Популяризацията на леконравното поведение. Принизяването на религиозните лидери. Прославата на престъпността в рап музиката. Войната по Коледа. Ужасната ерозия на авторитетите. Инфантилното мислене на властимащите. Тези тенденции са термитите, подриващи основите на Америка. Цивилизацията ни е на ръба. Дали да насърчаваме фаталното спускане на нашето общество в джунглата на насилието? Или да гласуваме за ред, разум и оцеляване?“ — Флин размаха листа срещу Бигс. — Това е, което вероятният ви противник в съревнованието за главен прокурор има да каже за състоянието на народа ни. Какъв е вашият отговор?

Бигс въздъхна.

— Липсата на ред не е проблем, а симптом. Потискането на симптома не лекува заболяването. Не можете да излекувате инфекция, като потиснете високата температура.

Флин реагира с пренебрежително изсумтяване:

— В публичните си изказвания звучите като месия. Спасител. Така ли се виждате?

— Виждам се като най-големия късметлия в човешкия род. Цял живот съм бил обкръжен от пожарите на расизма и омразата, престъпността и пристрастяването, гнева и отчаянието. Но по Божията милост не съм потъвал в бездната им. Вярвам, че тези от нас, които познават огъня, но не са били погълнати от него, дължат живот в услуга на онези, осакатени от пламъците.

Флин се усмихна неприятно:

— Значи истинската ви цел като главен прокурор ще е да служите на осакатените черни гета вместо на цялото население на щата и на страната ни?

— Не. Целта ми съвсем не е такава. Когато казвам, че дължа услуга на осакатените от пламъците, имам предвид всички, осакатени от расизма. И тъмнокожи, и бели. Расизмът е бръснач без дръжка. Реже онзи, който го държи, също толкова дълбоко, колкото и жертвата. Трябва да излекуваме и двете страни, иначе сме обречени на вечно насилие.

— Искате да си говорим за насилието ли? Нека поговорим за поддръжниците ви в Алианса за расова справедливост, за насилието, което подпалиха, за пожарите и грабежите, за Блейз Лавли Джаксън, която сипе омраза срещу полицията всеки път, когато говори! Как бихте могли да оправдаете приемането на подкрепа от такива хора?

Бигс тъжно се усмихна:

— Трябва ли да отхвърляме някого само заради гнева му срещу несправедливостта? Да го отхвърляме заради раните, нанесени на сърцето му, заради обзелия го страх, заради маргинализацията, заради разочарованието? Трябва ли да го отхвърляме, защото гневът му ни плаши? Ще кажете ли на сърдитите си бели зрители да спрат да ви слушат? Ще кажете ли на всеки бял, който презира чернокожите, да се махне и да не включва отново на вашия канал? Разбира се, че не.

— Какъв е тогава отговорът ви? Да прегърнем всички бълващи омраза блейз-лавли-джаксъни? Да пренебрегнем факта, че тя смята убийствата на полицаи за дребна работа?

Бигс вторачи тъжния си поглед във Флин:

— Родни Кинг запита „Защо не можем просто да се разбираме?“. Звучеше като наивен въпрос. Но ако приемете този въп…

Флин го прекъсна и театрално завъртя очи.

— Започнахме с дивотиите за свети Родни!

— Ако приемете въпроса на Кинг буквално, той ни води в море от исторически причини Бяла и Черна Америка да не се разбират така добре, колкото бихме искали. Но аз предпочитам да тълкувам този въпрос другояче — като умолителен вик в търсене на решение. Въпросът, който чувам, е следният: Какво ни е нужно, за да се съберем? Отговорът лесно се обобщава с една дума. Уважение.

— Чудесно. Няма проблем! — извика Флин. — С радост ще покажа моето уважение към всеки, който покаже своето уважение към нашата страна, нашите добродетели и нашата полиция!

Бигс поклати глава:

— Говоря за безусловно уважение. За дара на уважението. Да сдържаме това уважение, докато не почувстваме, че е било спечелено — това е формулата за безкрайна спирала към дъното. Спирала, която ни е довела там, където се намираме днес. Уважението не е разменна монета. То е дар, който добрият човек дава на всички останали. Ако се показва само след изпълнение на определени условия, то не постига нищо. Уважението не е тактика за преговори. То е добродетел. Нека Господ ни даде смирение да прегърнем доброто просто защото е добро. Нека Господ ни дари разум да осъзнаем, че уважението е награда само по себе си, че то…

Флин, който кимаше снизходително, докато Бигс говореше, го прекъсна:

— Това е прекрасна реч, Мейнард. Отлична проповед. Но реалността, пред която сме изправени, няма да…

Вниманието на Гърни рязко се отклони от звук, който свързваше с двигател на малък мотоциклет. Вслуша се, ревът май се усилваше. Напомни му за невидимия червен кросов мотор.

Той остави компютъра на масичката пред креслото и бързо отиде до онази страна на къщата, откъдето се виждаше горното пасище — звукът явно идваше оттам. Докато стигне до прозореца на кабинета, бръмченето спря. В слабото мъждеене на здрача детективът не видя нищо необичайно. Тихо отвори прозореца и се вслуша.

Чу само далечното грачене на гарваните. После нищо.

Въпреки подозрението, че преиграва, детективът се отправи към спалнята, където бе оставил беретата и кобура за глезен. Когато седна на леглото да си го сложи, забеляза пропусната преди това подробност — бележка под будилника на нощното шкафче. Беше от Мадлин.

„Здравей, скъпи. Реших да нощувам в болничния хотел. Така че си дойдох да взема едно-друго за преспиване и чисти дрехи за утре. Сутринта ще отида на работа направо от Уайт Ривър. Обичам те!“

Гърни си отбеляза наум да й се обади по-късно. После излезе от спалнята и обиколи прозорците на долния етаж, като надзърташе към околните поля и гори. Повтори обиколката. Не видя нищо необичайно, върна се на креслото до камината и взе компютъра.

Карлтън Флин беше на средата на заключителната си реч, втренчен право в камерата и милионите си верни поддръжници.

— … от всеки от вас зависи да обмисли доводите, изказани тази вечер тук от доктор Мейнард Бигс, и да ги сравни с позицията, изложена от Дел Бекерт. По мое мнение всичко се свежда до един въпрос — продължаваме ли да разтягаме до безкрай ластика на уважението, което според Бигс ще реши всичките ни проблеми, или теглим чертата и казваме, високо и ясно: стига толкова! Колко пъти се очаква да обърнем другата буза, преди да признаем, че няма ефект? Личното ми мнение — и това наистина е само мое мнение, хора! — та, мнението ми е, че мирът е двупосочна улица. Аз съм Карлтън Флин и така виждам нещата. Ще се видим отново след няколко важни съобщения…

Докато Гърни затваряше сайта на РАМ ТВ, телефонът му иззвъня. Оказа се Торес.

— Гърни на телефона.

— Нали питаше как се стига до ловното стопанство? И как да намериш хижата на Бекерт?

— Точно така.

— Най-пряко е през Клап Холоу, където се слиза от общински път 20, означен като Тилис Роуд. На около пет километра нататък по Клап Холоу се стига до мост над потока и веднага след него — до кръстовище на два черни пътя. Този надясно води към старите каменоломни. Онзи наляво отива към територията на ловното стопанство. Току-що ти изпратих маркирана сателитна карта, на която се вижда пътят към стопанството, заедно с джипиес координатите на хижата.

— Смяташ ли, че субаруто ми ще мине по онези черни пътища?

— Зависи колко кал се е събрала. И дали има паднали дървета.

— Нали каза, че единият път води към старите каменоломни — това ли е мястото, където са се укрили братята Горт?

— Да. Но там са не само старите кариери. Има и свързани една с друга пещери, както и изоставени минни тунели, които не са показани на картите. Местността е дива. Гъста гора, трънаци и никакви пътища. Близнаците Горт са родени и отгледани в тези хълмове. Могат да се крият там до края на света.

— Интересна ситуация.

При приключване на разговора Гърни чу звънването от електронно писмо, пристигнало на компютъра. Беше сателитната карта на пътеките, обещана от Торес. Докато нагласяше екрана на лаптопа за по-детайлен преглед, телефонът му звънна пак.

Беше Кори Пейн с потрепващ от възбуда глас:

— Гледа ли го?

— Да.

— Как ти се стори?

— Бигс ми се струва свестен човек. По-свестен от повечето политици.

— Той разбира проблема. Единственият, който го разбира!

— Проблемът за неуважението?

— Неуважение е друга дума за омаловажаване. Буквалното омаловажаване на черните от белите. Омаловажаването на безпомощните от властимащите. Омаловажаването на слабите от силните, които държат всичко да става по техния начин. Те стъпкват жертвите си в пръстта, в прахоляка. От време на време тези случки — тези безконечни омаловажавания — водят до гняв. Маниаците отгоре наричат този гняв „разпадане на цивилизацията“. Знаеш ли какво всъщност е той?

— Ти ми кажи.

— Това е естествената човешка реакция към непоносимото неуважение. Нападението над сърцето, над душата. Омаловажаването, което ме прави по-незначителен от теб. Преди нацистите да убият евреите, първо са ги направили по-малко значителни, по-малко граждани, по-малко хора. Виждаш ли ужаса в тези думи? Ужасът да направиш един човек по-нечовек от друг?

— Това ли прави баща ти?

Гласът на Пейн прояждаше като киселина.

— Бил си в една стая с него, нали? Гледал си го? Слушал си го? Видя го по телевизията в любовен танц с този негодник Флин, нали? Чу го да нарича собствения си син убиец? Що за човек е той според теб?

— Твърде мащабен въпрос ми задаваш.

— Нека го опростя. Според теб добър човек ли е, или е лош?

— И този въпрос не е никак прост. Но аз съм ти приготвил по-елементарен — за онази хижа, където си му помагал с гилзите.

— Какво за нея?

— Заключена ли е?

— Да. Но може да се влезе, ако знаеш къде е резервният ключ… — любопитството май разреди жлъчта в гласа на Пейн. — Смяташ, че нещо там ще ти подскаже онова, което искащ да знаеш?

— Възможно е. Къде е ключът?

— Ще трябва да използваш приложението с компас на телефона си. Започни от североизточния ъгъл на хижата. Тръгни на изток и върви десетина метра, докато стигнеш до малко парче син гранит, катурнато в тревата. Ключът е отдолу. Или поне беше там в деня, когато татко ме заведе в хижата.

— Знаеш ли дали други членове на клуба използват имота по това време на годината?

— Използва се само през ловния сезон. Знаеш ли какво търсиш?

— Ще го позная, когато го видя.

— Пази си гърба. Ако баща ми реши, че си опасен за него, ще накара Търлок да те убие. След това ще натопи някого. Вероятно мен.

42

След като приключи разговора, Гърни остана в креслото до камината да умува върху казаното от Пейн и страстта, с която прегръщаше анализа на проблема, направен от Мейнард Бигс.

Що се отнася до същинското интервю, детективът не успяваше да сдържи дълбокото си отвращение от Карлтън Флин и отново си повтори колко ясен признак за нечестност е фактът, че някой се обявява за търсач на истината. Когато хората се самоопределят за „праволинейни“, обикновено това се свежда просто до злонравна самовлюбеност.

Гърни отново насочи вниманието си към компютъра и сателитната карта, която Торес му бе изпратил с маршрута от Клап Холоу до ловното стопанство. Четирите километра, които бе маркирал, минаваха през поредица от три разклонения, като на първото и второто се завиваше надясно, а на третото — наляво, преди да се стигне до няколко просеки, нанизани като верига до дълго тясно езеро. Разположената на първата от поляните хижа беше обозначена и с джипиес координати.

Гърни запомни числата, както и приблизителните разстояния от Клап Холоу до всяко от разклоненията на черния път. Изглеждаше достатъчно просто, ако приеме, че пътеките са проходими.

Размисълът му бе прекъснат от пискливия писък на алармите за дим, които подсказаха прекъсване на електричеството. Беше светнал само една лампа, тази до креслото, и тя угасна.

В началото Гърни остана на място. Кратките прекъсвания на тока бяха станали привични, откакто местната електроснабдителна компания намали разходите за рутинна поддръжка. След като минаха няколко минути и електричеството не бе възстановено, той все пак се обади на номера за спешни случаи на компанията. Автоматизираната система го информира, че в района му не е известно да има прекъсване, но съобщението му ще бъде препратено на съответния отдел и представител на компанията скоро ще се погрижи за проблема. Вместо да чака в тъмното до отстраняване на проблема или до въпросното „скоро“, детективът реши да пусне генератора — захранван с газ апарат, разположен на малката задна веранда и свързан с таблото в мазето.

Излезе през страничната врата и заобиколи къщата. Вече минаваше девет. Здрачът се бе превърнал в нощ, но поради пълнолунието нямаше нужда от фенерче.

Генераторът палеше с корда. Гърни хвана дръжката и я дръпна енергично няколко пъти. Когато двигателят не запали, се наведе да се увери, че клапата и ръчката за подаване на газта са в съответните позиции. След това отново хвана кордата.

Докато се наместваше, за да има опора, забеляза с ъгълчето на окото си движеща се светлинка. Вдигна поглед и я откри на ъгловата подпора на верандата, точно над главата си. Беше малка, кръгла и яркочервена. Гърни се хвърли от стъпалото на верандата в ивицата неокосена трева. Почти едновременно с това чу отгласа от удара на куршума в подпората и по-острото изпукване на изстрела някъде от върха на горното пасище.

Докато пълзеше през гъстата влажна трева към най-близкия ъгъл на къщата, внезапно чу форсирането на двигател. Претърколи се и извади беретата от кобура на глезена. Но пискливият рев на двигателя се отдалечаваше. Детективът осъзна, че стрелецът не слиза от хълма към него. Насочваше се в обратна посока — през боровата гора към северния хребет.

Самият той остана заслушан, докато воят на мотоциклета заглъхна напълно в нощта.

* * *

Торес пристигна в имота на Гърни час след нападението. След няколко минути го последваха Гарет Фелдър и Шелби Таунс в буса за обработка на местопрестъпления. Гърни можеше и сам да изрови куршума от подпората, но винаги беше най-добре нещата да се вършат по правилата, да стигнат от местопрестъплението до балистичната експертиза по официалната верига.

Вече и бездруго беше заобиколил леко местните сили на реда и не искаше да увеличава броя на нередностите. Беше докладвал инцидента на Торес, а не в полицията на Уолнът Кросинг и остави на него да се оправя с юрисдикцията. Щеше да е загуба на време да включва местните в първоначалната реакция на инцидент, който имаше смисъл само в контекста на разследване, което се провежда в Уайт Ривър.

Докато криминолозите се занимаваха отвън, Торес седеше до камината заедно с Гърни, задаваше въпроси и си водеше бележки по старомодния начин — с тефтер и химикалка. Генераторът, който Гърни бе успял да запали след изчезването на стрелеца, успокоително бръмчеше в съпровод на разговора им.

След като Торес записа основните факти, затвори тефтерчето и погледна притеснено детектива.

— Някаква идея защо те е избрал за мишена?

— Вероятно някой мисли, че знам повече, отколкото в действителност.

— Смяташ ли, че може да е бил Кори Пейн?

— Нямам причини да мисля така.

Торес помълча.

— Смяташ ли да се възползваш от картата с информация, която ти пратих?

Преди детективът да му отговори, на плъзгащата врата се почука. Гърни отиде да отвори. Влезе Фелдър, очевидно развълнуван.

— Две открития. Първо, куршумът е калибър 30–06 с метална обвивка, точно като другите два. Второ, прекъсването на захранването е предизвикано от това, че захранващият кабел към къщата е отрязан.

— Как така отрязан? — смути се Гърни.

— Предполагам, че с помощта на добре изолирана ножица за кабели.

— А къде е направен разрезът?

— Долу до хамбара ти. В подножието на последния стълб на компанията на градския път, на мястото, където кабелът към къщата е вкопан в земята.

* * *

Аварийният екип от електроснабдяването пристигна малко след като Торес, Фелдър и Таунс си тръгнаха. Гърни им посочи щетата, която според него беше резултат от вандализъм. Предположението му беше посрещнато с известен скептицизъм, но той не виждаше смисъл да дава по-реалистично обяснение.

След това се обади на Джак Хардуик, качи се в субаруто и потегли към селската къща, която Джак държеше под наем. Искаше за пореден път да изложи идеите си за случая на скептицизма му. Освен това едва ли би могъл да спи нормално в своя далеч необезопасен дом.

Къщата на Хардуик, бяла постройка от деветнайсети век, без специфичен стил, се намираше в края на дълъг черен път високо в хълмовете над селцето Дилуид. Когато Гърни пристигна малко преди полунощ, приятелят му стоеше на отворената си предна врата с деветмилиметров „Зиг Зауер“ в презраменен кобур, закопчан над черната му тениска.

— Проблеми ли очакваш, Джак?

— Хрумна ми, че който е стрелял по теб, може да реши да те последва и да пробва пак. Тази нощ има пълнолуние. Подтиква лудите към лудости.

Той отстъпи от вратата и Гърни влезе в малкото входно фоайе. На закачалката висяха няколко якета. На пода под тях бяха подредени ботуши. Дневната зад фоайето изглеждаше светла и чиста, подчертана от ваза с пролетни цветя, които предполагаха, че Ести Морено, приятелката на Хардуик и щатски полицай, се е върнала в живота му.

— Искаш ли бира?

Гърни поклати глава. Седна на безупречно чистата борова маса в ъгъла на стаята, най-близо до кухнята, а Хардуик си донесе „Гролш“.

След като се настани от другата страна на масата и отпи първата глътка от бутилката, той се ухили по обичайния зловещ начин, който винаги влизаше под кожата на Гърни.

— И как така не е улучил?

— Вероятно заради бързата ми реакция.

— На какво?

— На лазерната точка, проектирана от мерника му.

— Която те накара да направиш какво?

— Да се просна на земята.

— И как така не те е застрелял долу?

— Не знам. Мислиш ли, че е пропуснал нарочно?

— Да изиграе такъв рискован коз само за да те предупреди?

Гърни сви рамене:

— И в двата случая няма особен смисъл. Ако ме искаше мъртъв, защо стреля само веднъж? Ако не е това целта, какъв е смисълът? Наистина ли мисли, че ще зарежа случая, само защото е пробил дупка от куршум на задната ми веранда?

— Нямам представа, мамка му! Е, какъв е планът?

— Знаеш ли, че Бекерт и Търлок имат обща ловна хижа?

— Не съм изненадан.

— Искам да й хвърля едно око.

— Опитваш се да докажеш нещо ли?

— Само събирам информация.

— Отворен за идеи, а?

— Именно.

— Глупости! — Хардуик отпи нова глътка от бирата си.

Гърни замълча за момент, преди да добави:

— Издирих Мърл Тейбър.

— Е, и?

— Разказа ми една случка.

— Свързана с проблема на Търлок в училище ли?

— Проблем е доста меко казано… — Детективът описа в мрачни подробности онова, което Тейбър му беше разказал за Джордж Монтгомъри.

Хардуик дълго мълча.

— Вярваш ли на Тейбър?

— Да. Обвинението и прекратяването на делото без същинско приключване явно са му оказали съсипващо въздействие.

— И това те навежда на мисълта, че Бекерт и Търлок са социопати?

— Да.

— Социопати, способни да убият собствените си полицаи, да пребият и удушат двама чернокожи активисти и да натопят невинни хора и за четирите убийства?

— Всеки, сторил подобно нещо на умствено изостанал, е способен практически на всичко.

— И понеже са способни да извършат убийствата от Уайт Ривър, смяташ, че наистина са ги извършили?

— Мисля, че възможността е достатъчна, за да си струва да хвърля едно око.

— Око, което включва взлом и проникване?

— Има ключ. В най-лошия случай ще е проникване в чужда собственост.

— Не се ли притесняваш от охранителни камери?

— Ако имат камера, ще им покаже натрапник със скиорска маска.

— Струва ми се, че вече си взел решение.

— Освен ако не ме разубедиш.

— Казах ти всичко в „Абелардс“. В хипотезата ти има дупка с размера на слонски анус. Нарича се мотив. Твърдиш, че важна клечка от силите на закона и неговият заместник търчат наоколо и трепят хора без никаква причина. Работата е там, че им трябва адски голяма причина, за да оправдаят това чудовищно клане. И брътвежите за това, че жертвите са потенциална заплаха за политическите амбиции на Бекерт, не покриват изискванията.

— Забравяш онази малка неясна дреболия, която ни забърка поначало.

— За какво говориш, мамка му?

— За съобщението на телефона на Стийл. Предупреждението, че някой от неговата страна на оградата може да иска да се отърве от него и да обвини АРС. Точно това направи Бекерт поне с обвинителната част.

Хардуик се изсмя пренебрежително:

— Смяташ, че Бекерт е стрелял по теб?

— Ще ми се да узная.

— Да не мислиш, че е оставил писмено признание в хижата?

Гърни пренебрегна коментара му.

— Мотивът може да не е толкова голяма загадка, колкото ти се струва. Може би залогът в предстоящите избори е по-голям, отколкото предполагаме. И нищо чудно жертвите да са по-голяма заплаха, отколкото си представяме.

— Боже, Гърни, ако всеки политик с надежди за голямо бъдеще започне да изтребва онези, които може да му се изпречат на пътя, Вашингтон щеше да е затънал до пишката в трупове… — Хардуик вдигна бутилката си и замислено отпи дълга глътка. — Дали случайно си гледал предаването на Карлтън Флин, преди да стрелят по теб?

— Гледах го.

— Какво мислиш за Бигс?

— Свестен е. Загрижен. Автентичен.

— Всички качества, които гарантират загубата. Иска да подходи честно и безпристрастно към расовите проблеми. Бекерт просто го сърбят ръцете да заключи проблемните копелета и да изхвърли ключа. Хич не е чудно, че печели с чутовна преднина.

— Освен ако…

— Освен ако не успееш да изкараш видеозапис, в който пържи живи котенца.

* * *

Гърни нагласи алармата на телефона за 3:45, но се събуди по-рано. Използва малката баня на горния етаж до спартанската спалня, където Хардуик го настани за през нощта. Облече се на светлината на нощната лампа, закопча на глезена си кобура с беретата и тихичко слезе по стълбите.

Лампата в кухнята светеше. Хардуик седеше на малката маса и зареждаше пълнителя на пистолета си с петнайсет патрона. Кутията с муниции стоеше отворена до чашата му с кафе.

Гърни спря на прага и погледна въпросително пистолета.

Хардуик го озари с една от най-бляскавите си усмивки, докато вкарваше последния патрон в пълнителя.

— Реших да ти бъда навигатор при пътуването до хижата.

— Мислех, че го смяташ за лоша идея.

— Лоша ли? Това е най-шибаната идея, която съм чувал. Лесно може да доведе до враждебен сблъсък с въоръжен противник.

— И?

— Отдавна не съм стрелял по никого и възможността ми допада… — бляскавата усмивка засия за миг и угасна. — Искаш ли кафе?

43

Пълната луна се бе спуснала по-ниско на небето и поради рядката мъгла, която отразяваше блясъка на фаровете, пътуването от Дилуид до Клап Холоу отне близо час. Гърни караше субаруто. Хардуик го следваше в червеното Джи Ти О, за да имат резервна кола за всеки случай. Не бяха обсъждали какъв точно се очаква да е случаят.

Когато стигнаха до кръстовището на черните пътища, Хардуик вкара колата на заден в разклонението, което водеше към кариерите — достатъчно далеч, за да не се вижда, — и после се качи в субаруто при Гърни.

Детективът провери километража, включи автоматичната трансмисия на режим с по-ниска скорост и подкара полека по пътя към ловното стопанство.

Беше половин час преди изгрев. В гъстата борова гора не проникваше нито лъч лунна светлина. Дървесните стволове хвърляха странни, променливи сенки в мъгливите лъчи на фаровете, докато колата се прокрадваше напред по дълбоките коловози. Гърни свали предните прозорци и се заслуша напрегнато, но не чу нищо освен звуците, издавани от собствената му кола и от стърженето на някой ниско надвиснал клон по покрива. В купето нахлуваше студен и влажен въздух. Радваше се, че прие предложения от Хардуик лек шлифер.

Пристигнаха при първото от двете разклонения и километражът показваше същото разстояние като на картата на Торес. На третото кръстовище нарочно свиха в грешното разклонение и продължиха напред, докато детективът не се увери, че колата не се вижда от пътя към ловното стопанство.

— Ще я оставим тук и ще отидем пеша — заяви Гърни, като си сложи маската и ръкавиците. Хардуик намъкна ниско на главата си вълнена шапка, добави слънчеви очила и уви шал около откритата част от лицето си. Двамата включиха фенерчетата на телефоните, слязоха от колата и се върнаха назад до разклонението, а оттам продължиха по правилния път. Скоро стигнаха до голям плакат, закован за ствола на крайпътно дърво.

ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО!

ЛОВНО СТОПАНСТВО „УАЙТ РИВЪР“

НАРУШИТЕЛИТЕ СЕ ПРЕСЛЕДВАТ ОТ ЗАКОНА

На четвърт миля по-нататък пътят завършваше на широка, затревена поляна. Едва тук Гърни забеляза и първите намеци за зазоряване в мъгливата мараня. От другата страна на поляната едва-едва се различаваше плоската и равна сива повърхност на езеро.

Отляво фенерчето му разкри тъмното туловище на дървена хижа. От картата на Торес знаеше, че именно нея ползват Бекерт и Търлок. Помнеше, че по брега на езерото има дузина сходни просеки и постройки, свързани с път, който в противоположната посока в крайна сметка стигаше до детската площадка в Уилард Парк.

— Ще проверя вътре — предложи Гърни. — Ти поразгледай отвън.

Хардуик кимна, разкопча обезопасителния ремък на кобура си и тръгна към отсрещната страна на хижата. Гърни премести беретата от кобура на глезена в джоба на шлифера и се приближи до дървената постройка. Влажният ветрец тук разнасяше силно ухание на бор и езерна вода. При приближаването си забеляза, че хижата е построена върху традиционна основа от бетонни блокове, което предполагаше, че под тях има място поне колкото да пропълзи човек.

Обърна телефона си от фенерче на компас и изпълни инструкциите на Пейн — първо отиде до североизточния ъгъл, а оттам закрачи на изток до парче гранит, широко една педя.

Вдигна го и откри отдолу найлонова торбичка. Пак превключи на фенерче и видя, че в нея има два ключа вместо единия, споменат от младежа.

Върна се до хижата. Първият изпробван ключ отключи вратата. Тъкмо когато Гърни се канеше да я отвори, Хардуик се появи от другата страна на сградата.

— Намери ли нещо?

— Пристройка с химическа тоалетна. Малък генератор. Голяма барака с голям катинар.

Гърни му подаде втория ключ:

— Опитай този.

— Надявам се, че не е пълна с паяци — отвърна Хардуик, взе ключа и се запъти натам, откъдето бе дошъл. — Много ги мразя, мамка им!

Гърни бутна вратата на хижата. Завъртя насам-натам фенерчето, влезе предпазливо и бавно закрачи към средата на обширната стая с борова ламперия. В единия й ъгъл имаше печка, мивка и малък хладилник, който без съмнение работеше с помощта на генератора, когато хижата се използваше. В другия край забеляза пропанова горелка, спартански диван и две твърди на вид кресла, разположени под прав ъгъл спрямо дивана. Право пред него бе разположена правоъгълна маса върху правоъгълен килим с правоъгълна шарка. Зад масата имаше стълба към тавана.

Любопитен дали отдолу под хижата наистина има пространство, той започна да търси вход към него. Обходи стаята, втренчен в дъските на пода. Върна се там, откъдето беше тръгнал, премести масата, нави килима и насочи фенерчето към пода отдолу.

Ако не беше лъскавата никелирана халка, можеше да го пропусне — толкова прецизно беше подравнен капакът с околните дъски. Гърни се наведе, пъхна пръст в халката и откри, че капакът се отваря лесно на безшумни панти. Светна с фенерчето си в пространството отдолу и се изненада, като видя, че е дълбоко почти колкото нормално мазе.

Спусна се по простичките дървени стъпала. Когато стъпи на бетонния под, се оказа, че главата му едва минава под оголените дъски на пода отгоре. Всичко в лъча на фенерчето му изглеждаше забележително чисто — никакъв прах, паяжини и мухъл. Въздухът беше сух и без мирис. До едната стена бе поставен дълъг тезгях, а на дъската над него висяха редици инструменти — триони, отвертки, гаечни ключове, чукове, длета, свредла, рулетки, скоби, всяка група организирана по размер от ляво надясно.

Стената напомни на Гърни за начина, по който монахините от началното му училище подреждаха децата на двора след междучасие, преди да ги изпроводят обратно в сградата — по ръст, от най-ниското до най-високото.

Като повечето му детски спомени и този беше неприятен.

Отново насочи вниманието си към настоящата задача и забеляза, че единственото празно място на дъската се намира близо до края на редицата с уголемяващи се скоби. Липсващата го подсети за разговора с Пол Азиз и снимките на въжетата от местопрестъплението, на които се виждаха приплеснати отпечатъци, съответстващи на употребата на скоба.

До отсрещната стена видя камара дървени летви със сечение пет на десет сантиметра. Бавно обиколи подземието, за да се увери, че не е пропуснал нищо съществено. Провери пода, стените, пространството между гредите над главата си. Не откри нищо необичайно освен забележителния ред и отсъствието на прах.

Когато стигна до единия край на купчината летви, откри, че е дванайсет реда висока на дванайсет реда широка. Краищата от тази страна бяха съвършено подравнени, нямаше нито една летва дори на милиметър настрани. Хрумна му, че подобна вманиачена загриженост за симетрията може да се окаже основание за медицинска диагноза.

Докато заобикаляше съвършената триметрова купчина, погледът му бе привлечен от неравна сянка в другия й край. Спря, насочи лъча на фенерчето към отсрещната страна на купчината и видя, че една от летвите стърчи съвсем леко — забелязваше се само защото другите бяха безупречно подредени.

Стори му се много невероятно фабрично подрязана летва да излезе от производствения процес с половин пръст допълнителна дължина. Остави телефона на стъпалата с насочено към купчината фенерче и се зае се да я размества ред по ред.

Когато стигна до стърчащата летва, за втори път от замесването си в случая почувства несъмнена възбуда.

Средните участъци на четири летви в средата на купчината бяха отрязани и от двата им края стърчаха само по петдесетина сантиметра. В резултат се получаваше тайник, широк и дълбок по две летви и дълъг — четири. Отрязаните парчета дърво бяха подредени в една линия с останалите с изключение на това, чийто край стърчеше.

За което си имаше причина. Краят не можеше да се изравни със съседните заради съдържанието на тайника в средата — „Уинчестър Модел 70“ с плъзгащ се затвор, от който лъхаше ясно доловима миризма на оръжие, с което е стреляно скоро; лазерен мерник с червена точка, заглушител и кутия патрони 30–06 с метална обвивка.

Гърни предпазливо се върна до стълбите. Тъкмо се измъкваше през отворения капак в основната стая на хижата, когато Хардуик нахълта през входната врата. На слабата светлина се виждаше, че си е свалил очилата, шапката и шала, които по идея трябваше да прикриват самоличността му от възможните охранителни камери.

— Няма нужда от ски маската — подметна той на Гърни. — Намерихме онова, което ни трябва.

— Намерил си нещо?

— Използвана желязна дамга — той вмъкна малка драматична пауза. — Откъде знам, че е използвана? Понеже по буквите й има залепнали късчета изгоряла кожа. Буквите впрочем са РИС.

— Божичко!

— Това не е всичко. Има и червен кросов мотор. Като онзи, който са видели да изчезва от Поултър Стрийт. Ти намери ли нещо?

— Пушка. Вероятно пушката. Скрита в куп дъски в мазето.

— Възможно ли е да сме хванали гадните копелета за топките? — вътрешният скептицизъм на Хардуик видимо се бореше със задоволството от успешния лов. Той се огледа подозрително и лъчът на фенерчето му спря на тавана.

— Какво има там?

— Нека проверим! — Гърни го поведе нагоре по стълбата и се озова в голяма стая над кухнята. Долната страна на стръмно наклонения покрив беше обкована с борови дъски със силен аромат. Имаше две легла, по едно от всяка страна, оправени по конец като в армията. В долния край на всяко стоеше по една ниска пейка, а подът помежду им беше застлан с правоъгълен килим. Помещението се отличаваше със същата вманиачена подредба като навсякъде другаде в хижата — само прави линии, прави ъгли и нито прашинка.

Гърни се наведе да провери едното легло, Хардуик — другото. Той заопипва под дюшека и не след дълго се натъкна на нещо студено, гладко и метално. Вдигна матрака и разкри тънък ноутбук. Почти веднага Хардуик попадна на мобилен телефон, залепен под таблата на другото легло.

— Остави всичко където е — натърти Гърни. — Трябва да повикаме подкрепление, да докараме криминолозите.

— Кого смяташ да повикаш?

— Окръжният прокурор. Клайн може да изиска временно прехвърляне на Торес и криминолозите в своя екип, но това трябва да е негово решение. Ключът занапред е разследването и свързаните с него служители да се управляват от структура извън полицейското управление.

— Друг вариант би бил шерифската служба.

На Гърни му се повдигна само от мисълта за Гудсън Клуц.

— Предпочитам Клайн.

Хардуик го озари с ледена усмивка:

— На Шеридън всичко това ще му дойде нанагорно, нали е голям фен на Бекерт. Тежко ще му бъде да види голямото лайно, засмукано в канала. Как според теб ще постъпи в случая?

— Ще разберем.

Хардуик присви очи.

— Смяташ, че малкото лайно ще се опита да извърти някакъв номер с дамгата и пушката, за да не признае, че е сгрешил?

— Ще разберем… — Гърни превключи телефона си от фенерче на набиране.

Зверски лай и вой го прекъснаха на средата на набирането. Звучеше като побъркана глутница от… какво? Вълци? Койоти? Във всеки случай животните бяха много, очевидно бяха готови за атака и приближаваха.

За броени секунди вледеняващата глъчка доби бясна сила и изглежда, се съсредоточи право пред хижата.

Трескавата свирепост на лая накара Гърни да настръхне.

Двамата с Хардуик посегнаха към оръжията си, свалиха предпазителите и се преместиха към открития ръб на таванската стая, откъдето ясно виждаха прозорците и вратата.

В глъчката отекна пронизително изсвирване и дивашкият лай замлъкна толкова внезапно, колкото бе започнал.

Двамата слязоха предпазливо по стълбата, Гърни вървеше първи. Пристъпи тихо към предната част на хижата и надзърна през единия прозорец. В началото не видя нищо освен тъмните прегърбени сенки на храсталаците около поляната. Тревата, която бе изглеждала тъмнозелена в лъча на фенерчето му, беше безлично сива в предутринната мъгла.

Но не съвсем лишена от форма. Детективът забеляза ивица по-тъмно сиво, вероятно на десетина метра от прозореца. Превключи телефона си обратно на фенерче, но лъчът само създаде сияние в мъглата.

Полека отвори предната врата.

Чуваше само как капе водата от покрива.

— Какво правиш, мамка му? — прошепна Хардуик.

— Прикрий ме. И дръж вратата отворена, ако се наложи да се прибера бързо.

Гърни излезе тихо от хижата, здраво стиснал с две ръце готовата за стрелба берета, и пристъпи към тъмния силует на земята.

При приближаването си осъзна, че гледа труп… при това някак изкривен, усукан в странна поза, все едно е бил захвърлен там от свиреп порив на вятъра. След още няколко стъпки спря, изумен от количеството кръв, блеснала по мократа трева. От още по-близо успя да види, че повечето дрехи на трупа са накъсани и отдолу се вижда разранена и нахапана плът. Лявата ръка беше нагризана, пръстите — смлени на каша.

Дясната китка липсваше, от нея беше останал само зловещ червен чукан с щръкнали от него нацепени кости. Гърлото на жертвата беше разкъсано, каротидната артерия и гръклянът — буквално направени на парчета. Беше оцеляло само половината лице и изражението му бе зловещо.

Но в това лице имаше нещо познато. В мускулестото тяло също. Гърни стреснато осъзна, че гледа останките на Джуд Търлок.

IV. Като филм на ужасите

44

Двайсет и четири часа след откритието на зловещото убийство при хижата Гърни влезе в сградата на общината за ранна среща с Шеридън Клайн.

Мрачната фасада на постройката от червени тухли, покрита с цял век пепел и прах, датираше от първоначалното й предназначение — тук се бе помещавала лудницата „Бъмбълби“, кръстена на ексцентричния си основател Джордж Бъмбълби. През шейсетте години сградата бе изкормена, префасонирана и преобзаведена за нуждите на местната бюрокрация. Циниците се наслаждаваха да изтъкват, че историята на сградата я прави идеална за настоящите й обитатели.

Охранителната система във фоайето беше обновена след последното посещение на Гърни по време на зловещия случай с булката, обезглавена по време на сватбения си прием. Сега включваше два отделни електронни скенера и изискване за многобройни форми на идентификация. В крайна сметка го упътиха да следва поредица табели, които го отведоха до врата с матирано стъкло и надпис „Окръжен прокурор“.

Почуди се с коя ли версия на Клайн ще се срещне.

Дали щеше да е озадаченият, невярващ и останал почти без думи мъж, на когото се бе натъкнал по телефона миналата сутрин, когато се обади да му съобщи за откриването на пушката, дамгата, червения мотор и осакатеното тяло на Търлок? Или щеше да е човекът, дошъл след един час на мястото с Марк Торес, Боби Баскомб, Гарет Фелдър, Шелби Таунс и Пол Азиз, твърдо решен да демонстрира решителност, като издава безкрай заповеди на хора, които знаеха много повече за обработката на местопрестъпления от него?

Гърни отвори вратата и влезе в приемната. Привлекателната секретарка на Клайн, която очевидно подкрепяше привързаността му към кашмирените пуловери, го огледа с лека усмивка и с изумително топъл глас заяви:

— Ще съобщя за пристигането ви!

Тя тъкмо се канеше да вдигне телефона, когато вратата в дъното на приемната се отвори и Шеридън Клайн тръгна с широка крачка към Гърни, протегнал ръка в онова подобие на топлота, което детективът помнеше от първата им среща преди години.

— Дейвид. Точно на секундата. Пунктуалността винаги ме впечатлява! — и го поведе към кабинета си. — Кафе или чай?

— Кафе.

Прокурорът цъкна одобрително с език.

— Кучета ли предпочиташ или котки?

— Кучета.

— Така си и помислих. Любителите на кучета предпочитат кафе. Онези, които си падат по котки — чай. Билков. Забелязвал ли си го? — Не беше въпрос. Клайн се обърна на вратата и подвикна: — Две кафета, Елън!

Посочи на Гърни познатия кожен диван, а самият той се настани на коженото кресло отсреща. Стъклената масичка остана помежду им.

Детективът за момент се остави да го погълне изживяването на дежавю — не само заради местата за сядане, но и заради коментарите на Клайн за пунктуалността и връзката на кучетата с кафе и на котките — с чай. Бе направил абсолютно същите забележки и по време на случая „Мелъри“. Вероятно се опитваше да върне отношенията им към по-ранен и по-положителен момент. Или пък толкова често повтаряше едно и също, че нямаше представа на кого го е казвал преди това.

Клайн се наведе напред с изражение, което можеше да бъде сбъркано с дружеска разпаленост.

— Вчера наистина беше голяма работа.

Гърни кимна.

— Ужасно убийство.

— Да.

— Плюс доказателства, свързани с всички убийства. Какъв шок!

— Да.

— Надявам се нямаш против, че те помолих да напуснеш местопрестъплението, след като ни ориентира.

Гърни го беше приел като знак за раздразнението на Клайн от факта, че хората, които му докладваха, насочваха въпросите си към Хардуик и него.

— Работата е там — обясни прокурорът неловко, — че Хардуик няма официален полицейски статут, а по-нататък може да възникнат съмнения в спазването на процедурата на местопрестъплението.

— Няма проблем.

— Хубаво. Получихме още малко информация, която подкрепя вече намереното от теб. Балистичната експертиза нощес свърза пушката в мазето на Бекерт с убийствата на Стийл и Лумис, както и с инцидента в задния ти двор… — Клайн замълча за момент. — Не ми изглеждаш изненадан.

— Не съм.

— Е, има и друго. Трешър направи първична аутопсия на останките на Търлок. Предположи какво намери?

— Стоманена стрела, забита в гърба му?

— Той ли ти каза?

— Не.

— Тогава как…

— Още докато бях вътре в хижата, чух приближаването на кучетата. Вероятно от място в гората близо до края на полянката, на около сто метра. Търлок сигурно също ги е чул. Но така и не стреля. Всъщност глокът му си беше в кобура. Което е нелогично, освен ако вече не е бил обездвижен, когато кучетата са хукнали в атака. А братята Горт явно са доста добри с арбалетите.

Клайн го зяпна.

— Изобщо не си се съмнявал, че са те?

— Не знам за други убийци, специалисти по арбалетите, които да обикалят наоколо с голяма глутница бойни кучета и сериозен мотив за убийство.

— Мотивът е отмъщение срещу Търлок за нападението на имота им?

— Това, плюс публичното им обвинение в убийствата на членове на АРС — Гърни замълча за момент. — Това ни дава средството и мотива. Възможността не е толкова очевидна. Ще зависи от това как Горт са знаели, че Търлок ще се появи при хижата точно в онзи момент. Това е сериозен въпрос. Което ще рече, че още не си приключил случая.

— Наясно съм с това.

— Успя ли да задържиш Бекерт?

— Работим по въпроса. В момента не можем да го намерим. Което ме връща на основната тема на този разговор… — Клайн замълча, облегна се на стола и сплете пръсти пред брадичката си. — Твоите открития, за които заслужаваш голяма похвала, обърнаха случая на сто и осемдесет градуса.

Гърни спокойно посочи, че още от началото се е притеснявал от гледната точка на другите и е изказвал възражения, а Клайн на практика го е уволнил, задето не приема официалната версия.

Прокурорът измъчено се намръщи.

— Струва ми се малко прекалено опростено. Но в момента последното, което ми се прави, е да споря с теб, особено като знам какви предизвикателства ни предстоят. През последните двайсет и четири часа имахме повече обрати, отколкото съм виждал в друг случай през живота си. Поне засега съм успял да удържа капака на това, което със сигурност ще се превърне в медийна буря, но няма да съм в състояние да го задържам дълго. Фактите ще се разчуят. Ще трябва да направим всичко по силите си да ги представим в положителна светлина. Да удържим контрола върху историята. Да запазим общественото доверие в силите на реда. Предполагам, че си съгласен?

— Малко или много.

Клайн примигна срещу не особено ентусиазирания отговор на Гърни, но продължи в посоката, в която бе поел:

— Ако с нея се борави правилно, тази голяма каша може да бъде представена като триумф на силите на реда. Посланието, което трябва да предадем, е, че никой не стои над закона, ние следваме истината без страх или фаворизиране независимо накъде ни води.

— Това беше посланието и на Бекерт, преди да се озове от другия край.

— Което не означава, че е грешно.

Гърни се усмихна:

— Просто идва от грешната уста?

— Като се замислиш сега — очевидно. Но нямам това предвид. В момента всичко е с краката нагоре. Трябва да покажем стабилност. Посланието е, че силите на реда все още оперират решително. Обществото трябва да вижда стабилност, ред и компетентност.

— Съгласен съм.

— Стабилност, ред и компетентност са трите ключа към поддържането на кораба ни на вода. Но ето какво е условието. Сами по себе си тези качества са просто думи. Трябва им живец. И ти си голяма част от този живец… — При тези думи Клайн вече се беше облегнал напред. Сякаш черпеше енергия и убеждение от собствения си глас. — Дейвид, ти преследваш истината от самото начало като ракета с топлинно насочване. И благодарение на теб практически сме я достигнали. Не мисля, че преувеличавам, когато казвам, че това ще бъде най-големият триумф в полицейската ти кариера. Нещо повече, това ще бъде триумф за полицейските сили. За самия закон. Което е най-важното, нали?

Веднага щом свърши да говори, привлекателната му секретарка влезе в стаята, понесла черен лакиран поднос със сребърен кафеник, две чаши, порцеланова захарница и каничка със сметана. Остави подноса на стъклената масичка за кафе.

Когато тя излезе, Гърни попита направо:

— Какво искаш от мен, Шеридън?

— Просто искам да съм сигурен, че мога да разчитам на прозренията и съветите ти… за да стигнем до спокойни води.

Гърни поумува върху очевидната си трансформация от ракета с топлинно насочване в морски лоцман и безкрайните запаси двуличие на прокурора.

— Искаш да остана в разследването, така ли?

— За да разплетем останалите възли. Да разнищим целия случай. Да осигурим приемственост. — Когато Гърни не реагира, Клайн добави: — Ти диктуваш условията!

— И ще съм свободен да проуча накъде водят нишките, без да ми се пречи?

Прокурорът видимо подскочи при последната дума, но след това въздъхна нещастно.

— Трябва ни известна яснота по отношение на мотивите за всяко от четирите убийства. Плюс това на Търлок. Наложително е да научим кой е виновникът. Трябва да намерим и братята Горт. Можеш да се заемеш с всеки от тези въпроси по начина, по който искаш.

— Ще ми трябва пълен достъп до Торес, Фелдър, Трешър, лабораторния персонал, балистиката и прочее.

— Няма проблеми — Клайн го погледна притеснено. — Е… ще го направиш ли?

Гърни не отговори веднага. Запита се отново защо се занимава с това, с което се е захванал. Истинските му мотиви, разбира се, бяха прости. Щеше да доведе случая докрай заради обещанието, дадено на съпругите на убитите полицаи. И заради смъртта на Джордан и Тукър, която заслужаваше да й се отдели също толкова сериозно внимание, колкото и на тези на Стийл и Лумис. Също и поради това, че разкриването на убийствата им, заедно с това на Търлок, навярно щеше да изложи на показ скритите корупционни практики. А затварянето на толкова открити рани може би щеше да доведе до подобие на мир в Уайт Ривър.

Тези мотиви бяха реални и важни. Но той знаеше, че напред го тласка и друг, не толкова алтруистичен стремеж, нещо в самата тъкан на мозъка му — неутолимото желание да знае, да има обяснение за всичко. Това бе движещата сила през цялата му кариера, а вероятно и през целия му живот. Нямаше избор.

— Нека Марк Торес ми се обади.

* * *

Гърни получи обаждането от Торес, преди да измине и една трета от пътя за Уолнът Кросинг.

— Окръжният прокурор ме помоли да те снабдя с каквато информация ти е необходима, особено онова, което се изясни, след като напусна местопрестъплението вчера. Моментът удобен ли е?

Гърни видя, че приближава оранжерията на Снук и реши, че мястото е подходящо за спиране.

— Да, удобен е! — Отби в дългия тесен паркинг на градинския център. — Докога останахте?

— Цял ден и цяла нощ. Гарет и Шелби поставиха халогенни лампи и работиха до сутринта.

— Разкажи ми за находките.

— Ами, първо Пол Азиз снима цялото място, после трупа на Търлок и накрая всички улики, преди да ги опаковаме и маркираме. Повечето предмети, които откри, бяха вътре в бараката и около нея — там, където твоят тип Хардуик намери дамгата. Отзад открихме заровени два чифта дрехи с петна от кръв, които съответстваха на местата на охлузванията по труповете на Джордан и Тукър. В бараката имаше намотка въже, пасна точно на парчето, открито при близнаците Горт — което, изглежда, свързва Бекерт и Търлок с убийствата на детската площадка, както и с опита да се натопят братята за тях. На задната седалка на атевето се натъкнахме на кървави петна. Трешър направи бърз полеви тест за кръвни групи — съвпадат с тези на Джордан и Тукър.

— Имаше ли отпечатъци по волана на атевето?

— Стари, размазани и безполезни.

— А по дръжките на онзи мотор „Ямаха“?

— Същата работа. Но отпечатъците на Бекерт се срещат и на различни други места по атевето, а тези на Търлок — на капачката на резервоара на мотоциклета, което можеше да се очаква, тъй като атевето е регистрирано на комисаря, а моторът — на заместника му. И като стана дума за отпечатъци, тази сутрин най-сетне получихме отговор от лабораторията за онази химикалка, която намерихте в двора зад къщата на Поултър Стрийт. Отпечатъкът на нея определено е на Търлок.

— Това си е сериозна купчина доказателства.

— Има и още. В огнище в гората зад бараката намерихме останки от бейзболна бухалка и палка — вероятно оръжията, използвани срещу Джордан и Тукър, — плюс две спринцовки от фабрично заредените.

— Използвани?

— Използвани и хвърлени в огъня заедно с бухалката и палката. Но надписът на едната не беше изгорял напълно. Беше останало достатъчно, за да може Трешър да потвърди, че е пропофол.

— Значи купчината продължава да расте.

— Има и още. Помниш ли онази вечер у вас, когато Гарет заяви, че кабелът ти бил прерязан с някакви резачки? Намерихме точно такива под хлабавите дъски на пода на бараката.

— Доста продуктивна вечер.

— Не съм споменал още най-интересната находка — чифт клещи, които доказват, че беше прав… — Торес вкара драматична пауза.

Гърни мразеше драматичните паузи.

— Какво имаш предвид?

— Под мивката в хижата стоеше малък комплект инструменти. Гарет смята, че клещите в комплекта са оставили следите на сменените дръжки на казанчетата. Ще накара лабораторията да направи сравнение, за да са сигурни, но обикновено се оказва прав за подобни неща.

Гърни усети задоволство от това, че се движи по правилния път.

— Нещо друго?

— Може и да има. Онзи ноутбук и телефонът, които намерихте на тавана в хижата, бяха защитени с парола, така че ги пратихме в криминалната компютърна лаборатория в Олбъни и се надяваме към края на седмицата да имаме новини и за тях.

— Всичко това ми звучи като мечтата на прокурора. Знаем ли вече защо Търлок се е появил в хижата точно в онзи момент?

— Така смятаме. Има две работещи с батерии безшумни алармени системи, активират се от движение — една в хижата и една в бараката. Бяха програмирани да се свържат с определени телефонни номера, вероятно единият е на Търлок, което би обяснило появата му. Гарет има проблем със защитния код, който скрива номерата, така че изпратихме устройствата в Олбъни заедно с телефона и компютъра.

— Някакви следи за местонахождението на Бекерт?

— Още не. Телефонът му очевидно е изключен. Съпругата му твърди, че няма представа къде е. Прокуратурата е пуснала заповед за обиск в къщата им, в случай че тя откаже достъп. Бекерт, изглежда, няма лични приятели, така че не срещаме съдействие. Следим кредитните му карти. Засега няма дейност. Видян е да напуска управлението около пет и половина онази вечер. Но не сме открили човек, който да го е виждал след това. Съпругата му е била на някаква тридневна почивка с приятели и твърди, че няма представа по кое време се е прибрал снощи и дали изобщо се е прибирал.

— Взел ли е колата си?

— Вероятно. Със сигурност знаем само, че я няма на паркинга на управлението.

Последва мълчание, докато Гърни умуваше върху изчезването на комисаря в нощта преди инцидента в ловното стопанство.

Торес заговори първи:

— Направо изумителна история!

— Кое?

— Как се оказваш прав за всичко. Помня най-първото събрание, на което дойде, недоверието ти в предположенията по случая. Все едно незабавно разбра, че нещо не е наред с основната хипотеза. Още тогава си личеше, че Бекерт и Търлок са притеснени от въпросите, които задаваш. Сега знаем защо.

— Все още ни предстои дълъг път. Има много неизяснени въпроси.

— Това ми напомня за един твой коментар покрай видеото от стрелбата по Стийл — червената лазерна точка на темето му, докато патрулираше по ръба на тълпата. Ти се чудеше защо точката го следва толкова дълго. Не каза ли, че било поне две минути?

— Точно така.

— А откри ли защо?

— Не още.

— И все така го смяташ за важно?

— Да.

— На мен ми се струва същинска дреболия.

Гърни не коментира. Но си мислеше, че най-често малките камъчета обръщат колата, особено тези, в които не виждаш никакъв смисъл.

45

След края на разговора с Торес Гърни остана пред оранжериите на градинския център. С надеждата Роб Снук да не го забележи той се облегна на седалката си и се опита да прочисти съзнанието си и да подреди задачите до края на деня.

Оказа се, че прочистването на съзнанието не е толкова лесно. Нещо го гнетеше, макар да не беше сигурен точно какво. Може би проточилото се отсъствие на Мадлин? Винаги се чувстваше странно, когато тя отсъстваше от дома и телефонните разговори не намаляваха напрежението му.

Беше я осведомил за откритията си в ловното стопанство предишната вечер и за убийството на Търлок, минус най-ужасните подробности. Беше я предупредил все още да не казва нищо на Ким и Хедър, като добави, че има среща с прокурора, за да си изяснят положението. Тя му съобщи, че ще остане в хотела на медицинския кампус на „Мърси“ поне още двайсет и четири часа — чак тогава се очакваше да пристигнат роднините на Стийл и Лумис. Напомни му да напълни хранилките и да пуска кокошките в ограденото им дворче. Той й каза, че я обича и му липсва, Мадлин отговори със същото.

Това, което детективът не спомена, беше опита да го застрелят. Първоначално си каза, че не иска да я стряска с перспективата за вероятно продължаваща опасност. Ден по-късно — с намерената пушка, мъртвия Търлок и очевидно миналия в нелегалност Бекерт — се самоубеди, че го прави, тъй като вече няма опасност и следователно не е спешно да обсъждат проблема. Но, седнал срещу парниците на Снук, вече трябваше да признае, че винаги е смятал за подозрително, когато някой предлага различни причини за едно и също заключение.

Мъдър приятел навремето беше коментирал, че колкото повече оправдания изтъква някой за поведението си, толкова по-малко вероятно е да са истинската причина.

Вероятно именно това притесняваше Гърни — не толкова отсъствието на Мадлин, колкото собствените му увъртания. Закле се да е по-открит в следващия си разговор с нея. Това просто решение повдигна духа му и той излезе от паркинга вече съсредоточен върху това да стигне до дома си, да прегледа материалите по случая и да се опита да разгадае несъвпадащите подробности.

Двайсет и пет минути по-късно, докато караше през долното пасище към къщата и се чудеше коя папка да подхване първо, с изненада забеляза до една от цветните лехи Мадлин със сламената й градинарска шапка.

На слизане от колата я завари коленичила в лехата до градинката с аспержите. Садеше делфиниумите, които Гърни бе донесъл у дома преди два дни. Изглеждаше бледа и изтощена.

— Станало ли е нещо? — попита детективът. — Мислех, че ще пренощуваш в болницата.

— Роднините пристигнаха по-бързо от очакваното. А и аз бях по-скапана, отколкото очаквах… — Мадлин остави лопатката си до цветята и поклати глава. — Ужасно е. Ким е пълна с толкова потискан гняв! В началото го държеше в себе си. Но сега започва да се излива. Хедър е по-зле. Напълно се е затворила. Все едно изобщо я няма… — Тя замълча за момент. — Мога ли да им съобщя нещо за напредъка, който си постигнал? Онова, което ми разказа по телефона снощи, е голяма новина. Може да им донесе някакво облекчение… или да ги разсее.

— Все още не.

— Защо не?

— Текущият статут на разследването не е нещо, което…

Съпругата на детектива го прекъсна:

— Да, да, знам го. Просто… Толкова е ужасно да не знаеш нищичко! Надявах се просто… — Тя взе лопатката си, после пак я остави и се изправи. — Проведе ли срещата с Клайн?

— Оттам се прибирам.

— Успяхте ли да стигнете до някакви изводи?

— Всъщност не.

— Какво искаше той?

— Принципно — помощта ми за приключването на случая. Всъщност — мълчанието ми. Последното, което му се ще, е медиите да открият, че ме е уволнил преди три дни, задето съм предположил, че схваща случая напълно погрешно.

— Какво му каза?

— Че ще довърша работата си.

Мадлин видимо се смути.

— Нима случаят не е приключен вече?

— И да, и не. Има много улики, фатални за Бекерт и Търлок — това, което ти споменах по телефона, плюс още много неща, открити снощи и тази сутрин, включително фактът, че Бекерт очевидно е изчезнал.

— Изчезнал ли? Това не го ли прави беглец от закона?

— Не знам какъв термин ще използва Клайн публично, но ми се струва разумно определение. Новите доказателства не оставят особено съмнение за участието му в убийствата на детската площадка, както и в покушенията. Така че всичко се обърна наопаки и практически Кори е оправдан от всяка гледна точка.

Мадлин остави лопатката си и го погледна в очите:

— Долавям ли съмнение в гласа ти?

— Просто имам чувството, че пропускам нещо. Трудно ми е да напасна риска и бруталността на убийствата с потенциалната бъдеща печалба.

— Не се ли случват такива неща? Има хора, простреляни заради чифт маратонки…

— Случват се. Но не и като част от добре премислен план. Кори е убеден, че всичко е заради политическото бъдеще на Бекерт — елиминира хората, които могат да му създадат проблеми.

— Смяташ ли, че е способен на това?

— Достатъчно студено влечуго е. Но все пак изглежда прекалено. Има нещо в печалбата, което не проумявам. Може би задавам грешните въпроси.

— Какво имаш предвид?

— Преди години в академията посетих курс по следователски техники. Една сутрин инструкторът ни попита: „Защо елените винаги се втурват пред колите нощем?“. Получи куп отговори. Паника, дезориентация, предизвикана от фаровете, еволюционна дисфункция. Накрая ни посочи, че в самия въпрос има грешно предположение. Откъде знаем, че елените винаги го правят нощем? Може би повечето от тях не търчат по шосето, но ние не го осъзнаваме, понеже виждаме само онези, които го правят. Както той посочи, има подвеждане, скрито във фразата „втурват се пред колите“, — звучи така, сякаш тази дейност е нещо поначало проблематично. Да предположим, че перифразираме въпроса по друг начин: „Защо някои елени се опитват да пресекат пътя пред приближаваща кола?“. Такъв начин на задаване предлага различен набор възможни обяснения. Тъй като елените са много териториални, вероятно първият им инстинкт в миг на опасност е да тръгнат към онази част от територията си, която смятат за най-сигурна. Вероятно просто инстинктивно се насочват към безопасно място. Другите елени в близките околности може би тичат в противоположна посока, встрани от пътя, за да стигнат до своите безопасни места, но е по-малко вероятно да ги забележим, особено нощем. Така или иначе, изводът му беше прост. Ако задаваш грешни въпроси, няма да стигнеш до истината.

Нетърпението на Мадлин си личеше.

— Е, кой въпрос за случая според теб задаваш грешно?

— Ще ми се да знаех…

Тя остана вторачена в мъжа си дълго време, преди да попита:

— А сега какво следва?

— Ще прегледам случаите, ще потърся какво трябва да се свърши и ще го свърша.

— И ще докладваш отново на Клайн?

— В даден момент. Той ще е доста доволен да не върша нищо, стига да не му клатя лодката и да не го показвам в лоша светлина.

— Понеже има собствени политически амбиции?

— Вероятно. До вчера това означаваше да се качи на борда на Бекерт. Предполагам сега вижда бъдещето си като солово изпълнение.

Мадлин се изправи и отърси пръстта от дланите си. Усмивката й не беше щастлива.

— Ще се прибирам. Искаш ли да направя нещо за обяд?

Малко след това, докато безмълвно довършваха обяда си, на Гърни му хрумна, че ако не й каже за прерязания кабел и последвалия изстрел сега, вероятно няма да го направи никога. Затова й разказа, като описа събитието колкото се може по-незаплашително — все едно Бекерт или Търлок са стреляли по къщата, когато е излязъл да запали генератора.

Тя го погледна изпитателно:

— Не мислиш ли, че се е целил в теб?

— Ако е искал да ме улучи, щеше да продължи да стреля.

— Откъде знаеш, че са били Бекерт или Търлок?

— На следващата сутрин намерих в ловната им хижа пушката, с която е направен изстрелът.

— А сега Търлок е мъртъв.

— Да.

— И Бекерт се крие.

— Така изглежда.

Мадлин кимна намръщена.

— Тази случка с изстрела е била… по-предишната нощ?

— Да.

— Защо ти отне толкова време да ми кажеш?

Гърни се поколеба, но отговори:

— Мисля, че се страхувах да не пробудя спомените за случая с Джулиан Пери.

Изражението на жена му помрачня при споменаването за нахлуването в дома им по време на онази особено обезпокоителна поредица убийства.

— Съжалявам — увери я детективът. — Трябваше веднага да споделя.

Тя го изгледа продължително по начина, който го караше да се чувства прозрачен. След това взе чиниите им и ги отнесе в мивката.

Гърни потисна желанието да измисля още извинения. Влезе в кабинета си и извади материалите по случая. Дамгата и спринцовките свързваха Бекерт и Търлок пряко с убийството на членовете на АРС, така че той отвори общото досие на Джордан и Тукър.

Съдържаше изненадващо малко, освен доклада по случая, бележките от разпита на човека с кучето, намерил труповете; разпечатки на няколко от снимките на Пол Азиз, двата доклада от аутопсиите и бланка за напредък в разследването без особен напредък в нея, освен описание на влизането на Търлок в имота на братята Горт и доказателствата, които предполагаемо бе намерил там. Имаше и съвсем опростени сведения за жертвите. Според досието Тукър бил самотник без известни семейни връзки и лични приятелства извън АРС. Джордан бил женен, но нямаше признаци жена му да е била разпитвана, а само бележка, че е информирана за смъртта му.

На Гърни му беше ясно, че решението да се натопят Горт за убийството на Джордан и Тукър сериозно е стеснило обхвата на разследването и е елиминирало практически всички действия, които не са пряко свързани с този възглед към случая. Това решение бе породило зейнала информационна яма, която направо го сърбеше да запълни.

Не бе забравил, че преподобният Кулидж е осигурил алиби на Джордан и Тукър след стрелбата по Стийл и впоследствие се бе изказал възхитено за тях. Логично беше да сметне, че може да има и телефона на съпругата на Джордан.

Обади се на Кулидж. Докато оставяше съобщение, пасторът вдигна с професионално топъл тон.

— Радвам се да те чуя, Дейвид. Как върви разследването?

— Направихме някои интересни открития. Заради което ти се обаждам. Искам да се свържа със съпругата на Марсел Джордан. Надявах се, че може да имаш номера й…

— Ах! Хъм… — Кулидж се поколеба. — Съмнявам се, че Таня би желала да говори с когото и да е от силите на реда. А ще те сметне за техен член, без значение колко независима е връзката ти с официалните власти.

— Дори ако би могла да е от полза за разрешаването на убийството на съпруга си — и вероятно за разкриване на съучастие на силите на реда?

Последва натежало мълчание. Накрая пасторът попита:

— Сериозно ли говориш? Съществува ли такава… възможност?

— Да.

— Ще ти се обадя след малко.

Не отне много време.

След няма и десет минути Кулидж позвъни да съобщи на Гърни, че Таня е отказала да говори с него по телефона, но е склонна да се видят в църквата.

* * *

Четиридесет и пет минути по-късно Гърни спря на паркинга пред „Свети апостол Тома“ и тръгна през стария църковен двор.

Почти беше стигнал до задната врата, когато я видя, застанала съвсем неподвижно сред обраслите с мъх надгробни камъни. Висока около трийсетгодишна тъмнокожа жена с обикновена сива тениска и спортно долнище, с жилесто тяло и мускулести ръце на бегач на дълги разстояния. Тъмните й подозрителни очи бяха втренчени в детектива.

— Таня?

Тя не отговори.

— Аз съм Дейв Гърни.

Тя продължи да мълчи.

— Тук ли предпочитате да говорим, или вътре?

— Може би съм решила изобщо да не говоря с теб.

— Така ли?

— Да речем, че е така.

— Тогава ще се кача в колата си и ще се прибирам.

Тя наклони глава първо на едната страна и после на друга, но без да влага смисъл в жеста.

— Ще говорим тук, отвън. Какво означава това, което си казал на пастора?

— Споменах му, че съм направил някои открития, касаещи убийството на съпруга ви.

— Заявил си, че може да е забъркана полицията.

— Казах, че така изглежда.

— Какви факти имаш?

— Не мога да разкривам конкретни доказателства. Но подозирам, че съпругът ви и Върджил Тукър, както и двамата полицаи, може да са били убити от един и същи човек.

— Не от онзи Пейн или от лудите Горт?

— Не мисля, че са били те. — Детективът потърси някаква реакция по безизразното лице на събеседничката си, но не видя такава. Зад нея се издигаше мраморният ангел, на чието крило Кулидж си бе загасил цигарата преди няколко дни.

— Онзи, когото наричаш мой съпруг — заяви Таня след известна пауза, — беше по-скоро мой бивш съпруг, макар че така и не се разведохме официално. Живеехме в една и съща къща, за да делим разходите, но се смятахме за разделени. Той беше глупак… — Тя помълча още малко. — Какво искаш от мен?

— Помощта ви, за да науча истината за случилото се.

— Как очакваш да ти я окажа?

— Можете да започнете с пояснение на твърдението, че Марсел е бил глупак.

— Имаше си слабости. Жените го обичаха… и той отвръщаше на любовта им.

— Това ли сложи край на брака ви?

— Създаваше ситуации, които отваряха рана в душата ми. Но се опитвах да живея с тази слабост, понеже в него иначе имаше страшно много сила. Сила и страстен стремеж към справедливост — справедливост за хората, които нямат власт. Искаше да защити тези хора, да стори каквото може, за да освободи живота им от малко напрежение и страх. Такава беше представата му за АРС.

— Как се разбираше с другите лидери на АРС?

— Върджил Тукър и Блейз Джаксън?

Гърни кимна.

— Ами… Трябва да кажа, че Върджил не беше точно типът човек, когото да наречеш лидер. Беше просто добър човек и по случайност близък с Марсел, а Марсел на практика го замъкна на този пост, понеже му вярваше. Той нямаше особен талант, нито големи недостатъци. Просто искаше да постъпва правилно. Върджил държеше само на това. Да бъде полезен.

Гърни забеляза сходството с целта на Марк Торес като служител в полицията.

— А Блейз Джаксън?

По лицето на Таня пробяга първа следа от емоция — жлъчна горчивина. Когато заговори, гласът й бе зловещо спокоен:

— Блейз Лавли Джаксън е въплъщение на Дявола. Тази кучка не спира пред нищо, за да получи това, което иска. Блейз я е грижа само за Блейз. Говори разпалено, обича да се изявява на сцената, харесва вниманието, а хората вземат пример от нея. Умира си да се стоварва като чук върху корумпираната полиция и да разбунва тълпата. Но през цялото това време зорко се озърта за всички ползи за себе си — какво може да вземе от другите.

— Тя ли беше причината за раздялата със съпруга ви?

— Съпругът ми беше глупак. Това беше причината за раздялата ни.

Между двамата се възцари кратко мълчание.

Гърни попита дали Таня е виждала Марсел или Върджил през четиридесетте и осем часа преди смъртта им. Тя поклати глава. Той попита дали е забелязала или чула нещо, преди или след техните убийства, което може по някакъв начин да е свързано със случилото се.

— Нищо. Само фактът, че Блейз вече е единствен лидер на Алианса за расова справедливост — положение, което несъмнено й допада.

— Обича да командва, така ли?

— Копнее за властта. Прекомерно й харесва.

Гърни долови наченки на безпокойство в поведението на Таня. Искаше да запази отворена вратата за бъдещи разговори, така че реши да сложи край на този сега.

— Благодаря, че ми отделихте време да поговорим, Таня. Бяхте много открита. И това, което ми казахте, е много полезно. Благодаря!

— Не ме разбирай погрешно. Не съм тук, за да ти правя услуга. Каза, че полицията може да е забъркана в това, което се случи, и ще се радвам да го видя доказано и този-онзи да ги тикнат в панделата, където ги чакат с отворени обятия. Това ще ми подслади душата. Така че не го приемай погрешно. Живея в разделен свят и не съм от твоята страна на границата.

— Разбирам.

— Наистина ли? Знаеш ли защо това място тук е най-любимото ми в Уайт Ривър?

Гърни огледа старото гробище.

— Кажи ми.

— Пълно е с мъртви бели хора!

46

Пътят на Гърни от „Свети апостол Тома“ към междущатската го изведе на булеварда в покрайнините на Уилард Парк. При приближаването до главния вход се сети за снимките на Пол Азиз и реши да огледа детската площадка още веднъж.

Паркингът беше почти пълен — нищо учудващо в приятния пролетен следобед. Гърни намери място за колата и след това тръгна по пешеходната алея по ръба на окосената ливада, където се беше провела демонстрацията на АРС. Статуята на полковника беше оградена от жълта полицейска лента — очевидно усилие да бъде предпазена от събаряне, преди да се вземе официално решение за съдбата й. Макар че в парка гъмжеше от посетители, които се припичаха на слънце, играеха на фризби, разхождаха си кучетата или бяха излезли с дечицата си, детската площадка стоеше празна. Гърни се почуди колко ли време ще е нужно, за да изчезне зловещата й аура. Надраскана на ръка табела на бараката за наем на каяци гласеше: ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ.

Косовете обаче продължаваха да се крият в гъстата тръстика по протежение на брега на езерото. Излетяха на орляк при приближаването на Гърни към водата, разкрещяха се и се надпреварваха да прелитат над главата му. Но когато той спря на едно място, птиците бързо изгубиха интерес и се върнаха отново в тръстиката.

Следите от атевето, документирани на снимките на Азиз, вече не се виждаха, но Гърни си спомняше къде са били. Отново погледна напречната подпора на катерушката с двете лъскави петна, които разговорът с фотографа го бе накарал да приеме за следи от скоби.

Започна да превърта наум сценарии, за да си представи вероятните стъпки, които биха били предприети за донасянето на двете жертви на това място и връзването им за конструкцията.

Ето ги Джордан и Тукър, тръгнали да вземат участие в среща на място, на което са доведени до безпомощно състояние посредством комбинация от алкохол и мидазолам. След това са закарани в хижата или по-вероятно в бараката зад нея. Там предполагаемо са били силно упоени с пропофол в подготовка за побой, разсъбличане и жигосване, за да се създаде илюзията за свирепо расистко нападение. След това е било необходимо да ги вържат за атевето на Бекерт и да ги прекарат от хижата до детската площадка по лабиринта от пътеки.

Гърни си представи атевето да излиза от гората в предутринния здрач, да се насочва към катерушката, да спира пред нея, докато студената мъгла се стеле пред лъчите на фаровете. Бекерт и Търлок са на предната седалка. Джордан и Тукър — голи, упоени, полумъртви, са на задната. Зад тях се намира щайга с намотки въже и здрава скоба.

Представи си Бекерт и Търлок да слизат с фенерчета, бързо да решават кого да вържат първи… и после какво?

Един от вариантите беше двамата заедно да вдигнат едната жертва и да изправят отпуснатото тяло с гръб към пречките. Докато единият от тях държи омаломощения, другият е могъл да вземе скобата и въжето, да върже края му около гърлото на пленника, да омотае останалата част около пречката зад тила му и чрез скобата да го задържи, за да не се свлече, докато затегне възлите. След това да върже торса и краката към по-долните пречки, за да е сигурен, че жертвата ще остане изправена. Междувременно най-вероятно ще е в ход бавно, смъртоносно задушаване…

В представата на Гърни процесът изглеждаше отвратителен, но възможен. След това му хрумна, че има и по-лесен начин, и то такъв, който не би изисквал почти никакви физически усилия. Всяка жертва би могла да бъде изтеглена през задната част на атевето и захвърлена на земята пред катерушката. След това едно от въжетата да бъде вързано под мишниците, а свободният край — преметнат през пречката и вързан за атевето, което да се подкара напред и по този начин да вдигне жертвата към пречката. Тогава скобата ще бъде използвана да задържи въжето на място, докато го отвържат от атевето, увият го около пречката и го вържат. И накрая жертвата може да бъде прикрепена в това гротескно изправено положение, като се затегне здраво остатъкът от въжето около краката, торса и — с фатален ефект, около шията.

По този начин несъмнено щеше да е по-лесно. Всъщност щеше да е толкова лесно, че отпадаше необходимостта от участието на двама души, което означаваше, че двойното убийство е могло да бъде изпълнено само от Бекерт или само от Търлок. Беше възможно дори единият да е действал без знанието на другия. При това положение Гърни се запита дали това има нещо общо с убийството на Търлок.

След като огледа за последно площадката и вече се обръщаше, за да се върне на паркинга, забеляза, че един от собствениците на кучета го наблюдава. Беше нисък, мускулест тип с къса подстрижка, посивяла коса и два добермана. Стоеше на около петдесет метра. Когато Гърни се приближи, забеляза гнева в очите на непознатия. Тъй като нямаше желание за сблъсък, детективът се придържаше към края на алеята.

— Хубави кучета — каза любезно, докато се разминаваха.

Мъжът не обърна внимание на комплимента и посочи детската площадка.

— Да не си някой от детективите, които разследват това чудо?

Гърни спря.

— Точно така. Да не би да разполагате с някаква информация?

— Просто двама от братята са си получили каквото им се полага.

— Защо мислите така?

— Уайт Ривър беше приятно място за живеене. Страхотен град да си отглеждаш децата. Безопасен и спокоен. А я го виж сега! Улицата, на която живея, беше чудесна. Трябва да я видиш днес. Общински жилища. Безплатен наем за безделниците. В съседство живее някаква откачалка, която носи само дашики[12]. Все едно наистина идва от Африка. Живее с две машини за бебета. Ние с теб плащаме за това! И знаеш ли какво? Има черен петел! И бели кокошки. Това е враждебно послание. Всяка година коли белите кокошки. В задния си двор. Така, че да мога да го видя. Отсича им главите. Но никога не закача черния петел. Как му викаш на това?

— А вие как му викате?

— Терористична заплаха, това е то. Ето за това трябва да се притесняваш!

— Искате ли да подадете оплакване?

— Нали това правя. Точно тук. Точно сега.

— За да подадете официално оплакване, трябва да посетите полицейското управление и да попълните…

Мъжът прекъсна събеседника си с отвратено махване на ръката:

— Загуба на време. Всички го знаят… — Обърна се рязко, дръпна каишките на кучетата и закрачи през ливадата, като мърмореше под носа си обиди.

Гърни продължи по алеята към колата си, замислен за поредното напомняне за страха и презрението във врящия казан, наречен Америка.

Докато се качваше в субаруто, му хрумна, че е редно да сподели с Марк Торес факта, че убийството на Джордан и Тукър би могло да е извършено от един човек. Набра номера. Както винаги, младежът вдигна бързо и звучеше ентусиазиран да чуе какво има да му каже Гърни.

Той обясни теорията си за самотния убиец.

Торес помълча известно време.

— Смяташ ли, че това би трябвало да промени фокуса на разследването?

— За момента просто трябва да имаме предвид тази възможност и да видим как приляга на останалото, което ще научим. Като стана дума, открихме ли дали Бекерт и Търлок имат алиби за нощта на убийството на Джордан и Тукър, или за нощта на покушението?

— Засега никой, с когото сме говорили, не си спомня да е бил с тях по това време. Но това не е изненадващо. Не е като да са общували с обикновените полицаи. Търлок докладваше само на Бекерт, а комисарят — само на кмета. Срещал си се с Дуейн Шакър, така че можеш да си представиш точно колко истинско докладване е имало в случая. Съпругата на Бекерт не ни беше от полза. Очевидно общественият й живот е бил натоварен, не си е стояла много вкъщи и не е следила къде ходи съпругът й. Що се отнася до Търлок, той живее сам. Най-близкият му съсед е на повече от километър и твърди, че не знае нищо за него.

Субаруто бе започнало да се нагрява от следобедното слънце на открития паркинг и Гърни отвори прозорците.

— По папката на Джордан и Тукър не личи да са извършени истински разпити след убийствата, като изключим няколко загадъчни бележки за намеци от неназовани информатори и кратки показания от онзи тип, открил труповете. Пропускам ли нещо?

— Не, поне доколкото знам. Не забравяй, че съм се занимавал със случая по-малко от ден. Щом Търлок го взе, се насочи изцяло към Горт.

— Не са били разпитвани приятели на Джордан или Тукър, така ли?

— Единствените приятели, които двамата са имали, очевидно са членове на АРС, арестувани по време на акцията срещу щаба им. Предвид повдигнатите обвинения са били посъветвани да не дават никакви показания пред полицията.

— А съпругата на Джордан?

— Тя отказа да говори с Търлок — Торес замълча за момент. — Има хора, които гледат на нас като на окупационна армия.

— Всъщност разговарях с нея днес.

— Как успя?

— Казах й, че е възможно главата на някого от полицията да падне заради убийствата. Идеята й хареса.

— Обзалагам се. Сподели ли нещо полезно?

— Даде ясно да се разбере, че Марсел се е забъркал сексуално с Блейз Джаксън. И че Блейз е наистина ужасна твар.

— Чакай, задръж за момент!

Гърни чуваше неясен разговор на заден фон. Когато Торес се върна на телефона, настроението му беше по-добро:

— Обади се Шелби Таунс. Каза, че чифтът ботуши, намерени в хижата, съвпада идеално със следите по стълбите на Поултър Стрийт.

— На Търлок ли са или на Бекерт? Може ли изобщо да се каже?

— На Търлок. По размера се познава. Изглежда, той е стрелял по Лумис. Видимо случаят се насочва към… извинявай, задръж за малко.

След поредния разговор Торес се върна.

— Шелби казва, че по всички патрони, които си намерил при пушката, има отпечатъци от Кори Пейн.

— Което съвпада с разказа на Кори как е помагал на баща си в пълненето на патроните. Други новини?

— Само тази, че окръжният прокурор ще се появи тази вечер във „Важните новини“.

— Какво е това?

— Водещата програма преди „Вечерен сблъсък“ на РАМ. Сигурно ще е интересно да видим как Клайн обяснява превръщането на богоподобния си герой в дявол за една нощ.

Гърни се съгласи. Тъй като Клайн не можеше да държи медиите настрани до безкрай, явно бе решил да скочи с главата надолу в дълбокото в отчаяно усилие сам да оформи историята.

47

Точно преди седем Гърни отвори лаптопа си и влезе на сайта на РАМ. Докато страницата се зареждаше, той забеляза някакво движение през прозореца до бюрото — ярковиолетово петно, което шареше в далечния край на горното пасище. Детективът осъзна, че вижда Мадлин в яркия й дъждобран да коси тревата, която отделяше пасището от гората. Погледа я как завива с косачката със седалка по пътеката, която водеше надолу към къщата. След това отвори раздела „Гледай на живо“. Миг по-късно екранът му се изпълни с яркосини букви, които мигаха на черен фон:

ВАЖНИТЕ НОВИНИ НА РАМ

СПЕЦИАЛНО РАННО ИЗДАНИЕ

КАКВО ТРЯБВА ДА УЗНАЕТЕ НАЧАСА

Думите се взривиха на парчета, които се прередиха, за да образуват нов надпис:

ПОРАЗИТЕЛЕН ОБРАТ

ПРЕВРЪЩА ЛОВЕЦА

В ДИВЕЧ

И тези думи се разпаднаха, за да бъдат незабавно пренаредени в друго заглавие:

ГОЛЯМОТО ЧЕНГЕ

СЕГА Е ОСНОВЕН ЗАПОДОЗРЯН

В СЕНЗАЦИОННИТЕ УБИЙСТВА В УАЙТ РИВЪР

По време на финалните барабанни удари камерата се прехвърли върху екип от мъж и жена, които до последния момент театрално си водеха бележки на бюрото в новинарското студио. Жената първа остави химикалката си и погледна право в камерата.

— Добър вечер, аз съм Стейси Килбрик.

Гърни забеляза, че стандартното й изражение на сериозна професионална загриженост е заменено от мрачна настоятелност. За момент се разсея от звъна на телефона си. Видя, че е Трешър, и го остави да мине на гласова поща.

Мъжът на екрана също остави химикалката. Спретнат и официален, приличаше досущ на угрижен стюард в самолет.

— Добър вечер. Аз съм Рори Кронк. Тази вечер сме ви приготвили голяма история — ексклузивно издание на „Важните новини“ за главозамайващия обрат в Уайт Ривър, Ню Йорк! Сподели фактите със зрителите ни, Стейси.

— Както казваш и ти, Рори, тези факти са направо невероятни. Ловецът се превърна в дивеч! Смущаващи нови доказателства свързват Дел Бекерт, бивш шеф на полицията в Уайт Ривър и известен в цялата страна защитник на реда и закона, с четирите шокиращи убийства, които разследваше управлението му. Освен това изглежда, че в момента, в който над главата му виси тежкият облак на подобно подозрение, никой не знае къде точно е Бекерт… — тя се обърна към Кронк: — През годините сме отразявали какви ли не невероятни истории, Рори, но никога не съм виждала подобно нещо. А ти?

— Аз също, Стейси. Изчезналият комисар е само част от историята. Заместникът му, както току-що научихме, е мъртъв. Става дума за зловещо убийство, от тези, които обикновено са запазени за филмите на ужасите…

Килбрик направи театрална гримаса на отвращение.

— Освен кървавите подробности аз наистина съм шокирана от начина, по който целият случай беше обърнат с главата надолу. Не си ли съгласен?

— Напълно.

— Стана ясно, че голяма част от постигнатото е резултат от усилията на окръжния прокурор и един извънредно специален детектив от неговата служба, който много разбира от убийства.

— Самата истина. Всъщност точно преди да започне предаването, проведох интригуващ разговор с окръжния прокурор Клайн.

— Страхотно, Рори. Нека пуснем записа веднага!

Гърни чу страничната врата откъм антрето да се отваря и затваря, малко по-късно Мадлин влезе в кабинета. Надзърна към екрана на лаптопа.

— Какво гледаш?

— Интервю на живо с Клайн.

Тя си придърпа стол и седна.

Сцената на екрана се беше сменила с аскетично обзаведена зала за интервюта. Прокурорът и Кронк седяха на столове един срещу друг, с лавица с книги на заден фон. Клайн изглеждаше прясно подстриган.

Репортерът се беше навел напред и тъкмо казваше:

— … дума на езика на всички е: „Шокиращо!“. Главният разследващ става главен заподозрян. И синът му, който беше ваш основен заподозрян, в крайна сметка е обявен за невинен. Направо да ти се завие свят! Нека задам очевидния въпрос. Ако днешната ви представа за случая е правилна, как е възможно да сте били в такава грешка вчера?

Клайн реагира с измъчена усмивка:

— Въпросът ти изглежда прост, Рори, но реалността далеч не е така елементарна. Не бива да забравяш, че първата хипотеза — тази, че Кори Пейн е виновен за снайперските изстрели, а братята Горт — за убийствата на детската площадка, беше умела измама, подготвена от сегашния ни заподозрян. От самото начало ръководството на полицейското управление полагаше координирани усилия да подведе службата ми. Не става въпрос за погрешно тълкуване на случая. Това, с което си имаме работа, е злонамерено и страховито предателство на общественото доверие от страна на човек, който се е заклел да третира това доверие като свещено.

— В устата ви звучи като истински грях.

— Гледам на него като на форма на морално разложение.

— Колко дълбоко в управлението би могло да стига това разложение?

— В момента активно проучваме този въпрос.

— Ресурсите ви вероятно са крайно недостатъчни. При толкова много въпроси без отговор, свързани с тези ужасни убийства, и предвид неяснотите около това кои полицаи са достойни за доверие, да не споменаваме вихрещите се расови вълнения в части от Уайт Ривър, откъде идва нужното ви подкрепление?

Клайн притеснено се размърда в стола си.

— Всъщност държим положението под контрол.

— Имате ли планове да включите щатската полиция? Или ФБР, предвид възможната версия за убийство на основата на расова омраза?

— Засега не.

— Значи твърдите, че разполагате с всички необходими ресурси?

— Не просто го твърдя, Рори, знам го със сигурност.

— Струвате ми се изненадващо уверен предвид онова, пред което сте изправен. Четири сензационни убийства, вече пет, ако броим и това на заместник-комисаря. Не би ли било разумно да се възползвате от специалистите, които щатската полиция може да предложи? При цялото ми уважение, вашият окръг е провинциален и тук типичните престъпления са от рода на шофиране в нетрезво състояние, дребни проблеми с наркотици и нарушаване на обществения ред. А сега сте изправени пред нещо безкрайно по-сложно. Това не ви ли притеснява?

Клайн си пое дълбоко дъх.

— Обикновено не разкриваме подробности за персонала си, Рори, но в името на спокойствието на гражданите искам да сложа точка на този въпрос за компетентността. Факт е, че в момента нивото ни на следователски умения е ненадминато. Ключов член на настоящия ми екип е Дейв Гърни, високо ценен детектив, комуто принадлежи рекордът за най-голям брой разкрити убийства в историята на полицейското управление на Ню Йорк. Говоря за над сто убийства, разкрити лично от този човек, включително знаменити случаи със серийни убийци. Именно благодарение на неуморния му труд и гениални прозрения стигнахме до настоящите хипотези за ситуацията в Уайт Ривър. Ти попита защо не съм довел следователи от щатската полиция. Всъщност Дейв Гърни е водил семинари по разследване на убийства в академията на щатската полиция. Така че, от гледна точка на експертизата, никому не отстъпваме по ниво. Разполагаме с най-доброто, което съществува!

— Изумителна новина. Впечатлен съм.

Клайн се въздържа от отговор.

— Знам, че времето ви е ценно, сър, както и че искате да завършите с послание, предназначено за нашите зрители.

— Да, така е… — прокурорът се взря със сериозно изражение в камерата. — Главният ни приоритет точно сега е да намерим Дел Бекерт.

В долната част на екрана се появи телефонен номер.

Клайн продължи:

— Ако знаете нещо за местонахождението му или то е известно на ваш познат, моля да се обадите на този номер. Възможно е Бекерт да кара черен „Додж Дюранго“ с нюйоркски номер CBIIWRPD.

На екрана се изписа номерът на колата, появи се снимка на Бекерт в полицейската му униформа, както и телефонен номер.

Клайн завърши:

— Ако разполагате с някаква информация, която може да ни помогне да намерим този човек, моля, обадете се веднага на посочения номер. Няма нужда да се представяте, ако не желаете да го правите. Просто искаме да получим сведенията, които имате на разположение. Благодаря ви!

За кратко на екрана остана само телефонният номер, който след това бе заменен от Стейси Килбрик и Рори Кронк на живо от новинарското студио.

— Еха! — възкликна Килбрик. — Окръжният прокурор очевидно има в малкия си екип истински талант от големия град.

— Така изглежда — съгласи се Кронк.

— Хм, какво знаем за Дейв Гърни?

— Знаем, че преди няколко години списание „Ню Йоркър“ пусна статия за него на първа страница. Заглавието на материала беше „Суперченге“ — което, предполагам, казва всичко.

— Значи изненадите в тази история нямат край. Страхотно се справи, Рори!

Новинарят самодоволно се усмихна.

— Аз съм Стейси Килбрик от „Важните новини“. Продължаваме с най-новото за трансджендър войниците, които служат във Военноморските сили на САЩ, след няколко важни съобщения.

Гърни затвори прозореца „Гледай на живо“ и уебсайта на РАМ.

Мадлин го наблюдаваше.

— Притеснява ли те, че Клайн обяви включването ти публично?

Той вдигна ръце с дланите навън в знак, че се предава.

— Предпочитам да не го беше правил. Но не мисля, че това го радва повече, отколкото мен.

— Какво имаш предвид?

— Клайн не обича да дели славата. Направил го е, понеже е приклещен в ъгъла. Кронк търсеше слабост в ресурсите му и намекваше, че трябва да вкара на терена външни служби, което прокурорът твърдо не иска да прави. Страхува се, че ще изглежда, все едно се предава, а той иска да завърши тази история с лична победа. Хвали се с миналото ми като начин да смаже предположението на Кронк, че службата му не може да се справи с предизвикателството.

— Обзалагам се, че тази Килбрик ще се опита да те вкара в предаването си.

— Ще завали сняг в ада, преди да се съглася — Гърни погледна към часовника в ъгъла на екрана. — Шест и двайсет е. Имаш ли идеи за вечерята?

Мадлин се намръщи:

— Тази вечер имам среща с градската група за политическа активност. Нали си спомняш, че ти казах?

— Забравил съм, че е днес.

— Може да закъснея. Дискусиите ни край нямат. В хладилника има много неща. И паста в жълтия шкаф.

Час по-късно, докато Гърни дояждаше порция спагети с наситнени домати, тиквички и пармезан, които сам си беше приготвил, му се обади Кори Пейн. В гласа на младежа се долавяше възбуда, каквато детективът не беше чувал досега.

— Дейв! Гледаш ли новините по интернет?

— За какво?

— За случая! Започна със съобщението на РАМ, че сте се съсредоточили върху баща ми, който е изчезнал. Окръжният прокурор даде интервю и всички други новинарски сайтове подемат кампанията. Започват да изскачат шантави заглавия — „Синът невинен, таткото виновен“, и прочее. Всичко е с краката нагоре. Вече не съм мишена. Сигурно знаеш всичко това, нали?

— Знам, че са направени някои важни открития.

— Доста мек начин да го кажеш. Според мен ти дължа живота си!

— Още не е свършило.

— Но ми звучи, сякаш най-сетне тръгва в правилната посока. Боже мили, какво облекчение! — Кори замълча за момент. — Това заради нещата, които си намерил в хижата, ли е?

— Не мога да говоря за това. Разкритията за уликите трябва да идват от прокуратурата. Което ми напомня — защо не ми каза за втория ключ?

— Какво?

— Каза ми за ключа от хижата, но не и за другия от бараката.

— Нищо не разбрах.

— Бараката зад хижата.

— Не знам нищо за никаква барака. Ходил съм само в хижата — възрази Пейн озадачено.

— Баща ти свали ли те в мазето на хижата?

— Не. Не знаех, че изобщо има мазе.

— А къде беше разположил оборудването за презареждането?

— На масата за хранене в средата на стаята.

— Как беше облечен?

— Май във фланелена риза. Не съм сигурен за панталоните. Може би платнени? Той никога не носи джинси. А, имаше и някакви еднократни ръкавици, каквито носят докторите. Според мен, за да не се цапа с барута.

— Откакто дойде да живееш в Уайт Ривър, колко често си общувал с Джуд Търлок?

— Виждал съм го с баща ми. Не беше от хората, които човек иска да опознае. Побиват те тръпки дори само като го погледнеш в очите. В една от новинарските истории се разправя, че го намерили убит в ловното стопанство. Ти ли го откри?

— Бях там.

— Как е загинал?

— Съжалявам, но този отговор също е в ръцете на прокуратурата.

— Разбирам… — Кори замълча. — Е, така или иначе просто се обаждам да ти благодаря. Благодаря ти, че ми върна живота!

Сега беше ред на Гърни да смени темата.

— Имам още един въпрос. Когато си бил дете, преди да те пратят в интерната, баща ти опитваше ли се да те заинтригува с пушки, лов или подобни неща?

Последва продължително мълчание. Когато Кори най-сетне отговори, възбудата се бе оттекла от гласа му.

— Баща ми никога и с нищо не се е опитвал да ме заинтригува. Единствената загриженост, която проявяваше, беше да не направя нещо, с което да го посрамя.

Гърни усети неприятна тръпка на припознаване. Бе имало време, когато изпитваше подобно негодувание към своя баща.

48

Гърни не беше сигурен с какво да се захване. Имаше чувството, че е стигнал до задънена улица и се налага да копае по-дълбоко. Макар следващата стъпка да му убягваше, той реши да провери телефона си и да се увери, че е наваксал със съобщенията.

Имаше само едно — обаждането от Трешър, което бе получил, докато гледаше „Вечерен сблъсък“. Натисна иконката за прослушване.

— Детектив Гърни, обажда се Уолтър Трешър. Не се съмнявам, че безконечните ужасии из Уайт Ривър поглъщат вниманието ти, но смятам, че трябва да ти разкажа още по-зловещата история на собствения ти идиличен склон. Обади се, когато можеш. Междувременно те съветвам повече да не се занимаваш с разкопки — не и преди да те подготвя за онова, което е вероятно да откриеш.

Гърни изпита прилив на любопитство и притеснение. Веднага върна обаждането на Трешър, но се натъкна на гласовата поща и остави съобщение.

После се застави да се съсредоточи върху събитията в Уайт Ривър и това кой неразрешен аспект да подхване първо. Сети се за убийството на Рик Лумис с шиш за лед, което на свой ред му напомни за болничните служители и факта, че още не е прегледал раздела, отнасящ се за напусналите и уволнените.

Върна се на бюрото, взе флашката със списъка от „Мърси“ и я постави в лаптопа си. След няколко секунди вече отваряше раздела с бивши служители в обобщеното досие на персонала на болницата. Докато преглеждаше колоните с имена и адреси, се натъкна само на едно познато име. Но то определено привлече вниманието му:

ДЖАКСЪН, БЛЕЙЗ Л., БОРДЪН СТРИЙТ 115, УАЙТ РИВЪР, НЮ ЙОРК

Нейното напускане или уволнение — във файла не се посочваше кое от двете — бе станало на 12 февруари, само преди три месеца. Освен адрес, бяха дадени само домашен и мобилен телефон.

Гърни въведе тази информация в адресника си и местоположението на Бордън Стрийт му се стори познато. Сигурен беше, че е виждал адреса и преди, но не се сещаше къде. Отвори „Гугъл стрийт вю“ и провери сградата, но това, което видя, не му се стори познато. Върна се към списъка на персонала и пак погледна адреса. Стори му се, че предчувствието му се отнася не за физическото местоположение, а за написания на страницата текст. Беше го виждал някъде другаде. В същия документ.

Върна се в основната част на списъка, посветена на активните служители, и започна да прелиства имената и адресите. Накрая го откри — в раздела за сигурност, поддръжка и почистване:

КРИЙЛ ЧАЛИС ДЖ., БОРДЪН СТРИЙТ 115, УАЙТ РИВЪР, НЮ ЙОРК

Домашният телефон, даден за нея, съвпадаше с посочения за Блейз Джаксън, но мобилният бе различен. Така значи, помисли си Гърни, били са поне съквартирантки. И вероятно нещо повече.

Също толкова интересен беше фактът, че името Чалис Крийл му беше попадало и преди, не само в списъка на персонала. Гърни си спомняше, че го е прочел на баджа на чистачката на интензивното в болницата — жената с бадемовидните очи, която беше изпразнила кошчето в чакалнята за посетители в деня, когато седяха там с Ким, Хедър и Мадлин. Жена, която би имала лесен достъп до Рик Лумис. Жена, чието присъствие в сестринския състав, никой не би имал причина да подложи на съмнение.

Забиването на шиш за лед в мозъчния ствол на Лумис обаче би изисквало по-специфични медицински познания. Което поставяше въпроса за образованието на Крийл, както и за това на Джаксън. Гърни трябваше да открие какво е работила активистката в болницата и причината вече да не е там. Дали връзката между Джаксън и Крийл би могла да сочи направо към убийството на Рик Лумис? Дали една от двете не е била и източник на наркотика, използван за Джордан и Тукър? И може би най-сериозният въпрос — възможно ли е Джаксън и Крийл да са били замесени с Джуд Търлок и Дел Бекерт?

Болницата изглеждаше логично място, от което да започне търсенето на отговори. Обаждането на Гърни стигна до автоматична разпределителна система, която в крайна сметка го свърза с Аби Марш от отдел „Човешки ресурси“. В осем и четвърт тя все още беше в кабинета си. Прозвуча му притеснено като в деня, когато бе получил файла от нея.

— Да?

— Аби, обажда се Дейв Гърни. Питах се дали…

Тя го прекъсна:

— Телевизионната звезда!

— Моля?

— Имаме телевизор в столовата. Хапвах набързо, когато видях интервюто с окръжния прокурор. Какво мога да направя за вас?

— Трябва ми информация за двама ваши служители — един бивш и един настоящ. Блейз Джаксън и Чалис Крийл. Познати ли са ви?

— Джаксън несъмнено. Крийл смътно. Има ли проблем?

— Точно това се опитвам да разбера. Крийл на работа ли е в момента?

— Задръжте. Ще проверя… Да, ето. Според графика тя е на смяна от четири до дванайсет. Така че да, на работа е.

— Извинете, имах предвид, дали знаете със сигурност, че е започнала смяната си в болницата?

— Няма как да го видя в компютърната система.

— Но все някой трябва да знае дали се е явила на работа.

— Началник-смяната й. Искате ли да му се обадя?

— Ако обичате.

— Ще трябва да ви сложа на изчакване.

— Благодаря, Аби!

Минаха пет минути. Когато Аби Марш най-сетне се свърза с Гърни, звучеше още по-притеснено:

— Чалис Крийл не се е явила за дежурство нито днес следобеда, нито вчера и не се е обадила и двата дни. Началникът й се е опитал да я намери вчера, но не вдигнала. При обаждането днес получил автоматично съобщение, че гласовата й поща е пълна.

— До момента е била стриктна, така ли?

— Очевидно. Няма червени точки в досието. Но фактът, че разпитвате за нея… има ли причина да се притеснявам?

— Твърде рано е да се каже. Знаете ли, че адресът й е същият като на Блейз Джаксън?

— Същият? — притеснението в гласа на Аби Марш се покачи с още една степен.

— Да. И стационарният номер също.

Марш замълча.

Вместо да пита дали Джаксън е напуснала, или е била уволнена — въпрос, на който събеседничката му би могла и да не отговори заради свързани с поверителната информация подробности, Гърни приложи метода на предположенията, който детективите често използват в сходни ситуации.

— Когато Джаксън беше уволнена, имаше ли някакви последици?

— Какви последици?

— Тя отрече ли обвиненията, които й бяха отправени?

— Разбира се. Но после й показахме записа от камерите в аптечното.

Детективът реши да продължи с предположенията:

— И се виждаше, че е взела пропофола, така ли? И мидазолам.

— Пропофолът беше на записа на камерата. Мидазоламът се оказа по-труден за доказване. Но в крайна сметка тя се съгласи да напусне, а ние — да не повдигаме обвинение. Нямаше да има смисъл. Пропофолът не е технически контролирана субстанция като мидазолама, така че от гледна точка на закона обвиненията нямаше да са кой знае колко сериозни. Но кой ви е дал цялата тази информация?

За момент му се прииска да й каже, че го е направила тя самата току-що. Но разкритието, че я е измамил, нямаше да е от полза никому. А и не бе особено горд с него. Вместо това каза, не съвсем лъжовно:

— Истината винаги намира начин да изтече.

Аби замълча за момент.

— Имате ли право да ми кажете защо търсите Чалис Крийл?

Детективът оформи отговора си консервативно:

— Има вероятност да се е намирала в близост до интензивното по времето, когато е бил нападнат Рик Лумис.

Мъртвото мълчание на Аби Марш посочи, че е схванала намека.

Първото, което Гърни направи, след като благодари за помощта и приключи обаждането, беше да провери домашния телефон на Крийл и мобилния й и да се обади и на двата. Обажданията му минаха на гласова поща; и двете кутии се оказаха пълни. Той се обади и на мобилния на Джаксън. Там също попадна на гласова поща, но и тази пощенска кутия беше пълна. Той се облегна на стола и се загледа през задния прозорец към склона, сега вече напълно обвит в мрак.

Някъде високо в боровата гора започна да вие глутница койоти.

Гърни се замисли за връзката между Блейз Джаксън и Чалис Крийл. За нежеланието или неспособността им да приемат телефонни обаждания, както и за свързаната с наркотици раздяла на Джаксън с „Мърси“ и за достъпа на Крийл до интензивното.

След четвърт час нерешителност се обади на Торес.

— Марк, има един проблем, който трябва да проучим… — Той предаде разговора си с Аби Марш и помоли полицая да отиде до апартамента на двете дами колкото се може по-скоро. — Ако поне едната присъства, задръж я. Ще се видим там!

По целия път до изхода от междущатската за Уайт Ривър кара над ограничението на скоростта, после включи джипиеса, който го преведе през градския лабиринт от еднопосочни улици. Оказа се, че целта му е насред западнала уличка в „Гринтън“.

На светлината на единствената работеща улична лампа страната на Бордън Стрийт, на която се намираше номер 115, изглеждаше непокътната. На отсрещния тротоар бяха останали само изгорели скелети на сгради. Колата на Торес вече беше паркирана пред блока. Гърни спря зад нея.

На излизане го удари острата миризма на мокра пепел и залегнало отдолу разложение. Подобно на съседите отляво и отдясно, номер 115 беше мрачна четириетажна сграда със стоманена врата. Мъж и жена седяха на пластмасови столове в полумрака пред входа. Жената беше руса и забележително обла — създаваше впечатление, че е напомпана. Лицето й беше озарено от студеното сияние на телефонния екран.

Мъжът проследи приближаването на Гърни и обяви на висок глас:

— Апартаментът, който ви трябва, е на четвъртия етаж. Онзи, който дойде преди вас, е горе от доста време.

Гърни спря.

— Случайно да познавате жените, които живеят там — Блейз Джаксън и Чалис Крийл?

Мъжът се ухили:

— Всички познават госпожица Лавли. Тя е знаменитост.

— А Чалис?

— Чалис не говори с никого.

— Да сте виждали някоя от тях през последните няколко дни?

— Не мисля.

Гърни погледна жената:

— А вие? Да познавате някоя от дамите от четвъртия етаж?

Тя не показа признаци да е чула въпроса.

Мъжът се наведе напред в пластмасовия си стол:

— Бренда знае само какво има на телефона й.

Детективът кимна.

— А да знаете дали дамите са имали посетители наскоро?

— Братя идват и си отиват през цялото време.

— Някой друг?

— Мъжът в голямата кола, преди няколко дни.

Гърни посочи автомобила на Торес:

— Голяма кола като тази?

— По-голяма. И по-лъскава. С едно такова каубойско име…

— „Дюранго“?

— Аха, точно така. Дюранго.

— А видяхте ли шофьора?

— Бял беше. Мярнах го от прозореца си… — мъжът посочи към втория етаж.

— Можете ли да го опишете?

— Току-що го описах.

— Висок? Нисък? Слаб? Дебел?

— Обикновен.

— Как беше облечен?

— С тъмни дрехи.

— С каква коса?

— Тъмна шапка, коса не видях.

— И кога се случи това?

— Да е било онзи ден.

— Знаете ли по кое време дойде?

— Нощес. Към десет-единайсет да е било.

— Знаете ли колко време остана?

— Дойде нощес, само туй знам. На сутринта колата я нямаше.

Гърни още обмисляше следващия си въпрос, когато чу да го викат по име. Вдигна глава и видя Торес на отворения прозорец на последния етаж.

— Дейв, трябва да се качиш тук! — Напрежението в гласа на полицая подсказа на Гърни какво да очаква, когато стигне до апартамента.

Влезе в сградата и пое по стъпалата нагоре, като вземаше по две наведнъж. Вратата на жилището беше отворена, държеше я Торес, който отстъпи, за да пропусне Гърни в тясното фоайе, озарено от самотна крушка. Връчи му чифт латексови ръкавици и еднократни терлици.

Детективът си ги сложи, без да задава въпроси. Знаеше, че скоро ще научи отговорите.

— В дневната са — осведоми го Торес.

Отвратителната смрад, която се усилваше при преминаването на Гърни през фоайето, му бе добре позната, но така и не бе успял да свикне с нея.

Двете жени седяха на дивана в дневната по къси поли и копринени блузки. Бяха се облегнали една на друга — сякаш, вместо да излязат вечерта, са заспали насред поверителен разговор. От по-близо Гърни забеляза по кожата им характерния блясък на автолизата. Освен това имаше и признаци, че първите газове на разложението започват да раздуват телата им. Но лицата им още бяха разпознаваеми. Детективът беше сигурен, че това отляво принадлежи на избухливата дама, която беше гледал по „Вечерен сблъсък“ на РАМ ТВ. И имаше чувството, че лицето отдясно е на чистачката с бадемовидните очи, която бе видял в чакалнята на интензивното.

Както винаги при трупове в такова състояние, навсякъде имаше мухи — по-концентрирани по устата, очите и ушите. Двата прозореца с изглед към улицата бяха широко отворени, вероятно от Торес, за да разсее смрадта.

На масата пред дивана имаше две празни чаши, отворени бутилки водка и малинов ликьор и две лъскави чантички — заедно с камара спринцовки. Гърни преброи осем, всичките празни и използвани. Етикетите им подсказваха, че са били от предварително заредените, съдържащи пропофол.

— Блейз Лавли Джаксън и Чалис Джаксън Крийл — посочи ги Торес. — Или поне така пише на шофьорските книжки в тези чантички. Може и да са били сестри.

Гърни кимна.

— Обади ли се на съдебния лекар?

— Трешър каза, че ще дойде до двайсет и пет минути, а това беше преди двайсет. Обадих се и на Гарет Фелдър. Идва насам.

— Добре. Огледа ли апартамента?

— Отгоре-отгоре.

— Нещо да ти е привлякло вниманието?

— Всъщност само едно — Торес посочи малко бюро, разположено срещу дивана. Отвори горното чекмедже до края. Зад разбърканите листове хартия се гушеше найлоново пликче с цип, в което се намираше пачка двайсетдоларови банкноти. Гърни предположи, че ако цялата е от двайсетачки, съдържа поне три хиляди долара. Намръщи се:

— Интересно.

— Парите ли?

— Пликчето.

— Пликчето ли? Защо…

Въпросът на Торес бе прекъснат от звука на затваряща се врата на кола долу на улицата.

49

Малко след пристигането на Трешър Гарет Фелдър дотърча на бегом по стълбите с оборудването за събиране на улики, следван от Пол Азиз с фотоапарат. Докато тримата си слагаха еднократните костюми, Торес ги запозна с основните факти за ситуацията, след което заедно с Гърни отстъпиха назад и останаха да наблюдават техническата страна на работата, като внимаваха да не се пречкат.

От време на време Фелдър и Азиз се оплакваха от ужасната миризма, просмукала апартамента. Трешър се държеше така, сякаш не я забелязва.

След като ги погледаха известно време, Торес отведе Гърни встрани и му съобщи, че привечер с него се е свързал вокалистът на някаква забравена стара рок група.

— Преди няколко дни чул по новините съобщение, че членовете на расистка бяла групировка, наречена „Рицари на изгряващото слънце“, са издирвани от полицията в Уайт Ривър. Това ще да е било, когато Търлок и Бекерт публично свързваха сайта на РИС с убийството на Джордан и Тукър и с братята Горт. Както и да е, репортерът включил адреса на уебсайта в предаването. Онзи от рок групата проявил любопитство и влязъл да разгледа, понеже си спомнил, че фразата „рицари на изгряващото слънце“ е стих в една от старите му песни…

Гърни продължи разказа на полицая:

— … И на уебсайта намерил клип, на който той й групата му изпълняват въпросното парче. Но няма нищо общо с расистки групировки и с групата му не са давали правата за видеоклипа никому.

Торес видимо се озадачи.

— Как, да му се не види, разбра?

— Само така би се наредил пъзелът — очевидно цялата история с РИС е изфабрикувана. Предполагам, че създателят на уебсайта е намерил някъде стария клип — може би в Ютуб, копирал го е и го е качил за свои нужди. Обзалагам се също, че истинското название на групата е нещо, свързано с превъзходството на бялата раса.

Торес зяпна Гърни:

— Певецът ми каза, че групата — един вид като шега — била наречена „Тексаските скинхед хеви метъл рокери и превъзходството на бялата раса“… Но как изобщо е възможно да го знаеш?

— Щом стана очевидно, че РИС е подвеждаща улика, се запитах как бих постъпил, ако трябваше да създам подобен фалшив уебсайт. Вместо да се опитвам да измисля съдържанието от нулата, бих потърсил в интернет термини като „превъзходство на белите“, за да видя с какво разполагам и какво бих могъл да адаптирам или направо да открадна. Следващата стъпка…

Трешър прекъсна разговора им:

— Бусът за труповете ще пристигне след малко. Бих предположил, че смъртта е настъпила преди четиридесет и осем до седемдесет и два часа. Вероятно ще мога да съм по-точен, след като отворя жертвите — вдругиден, ако не се случи нещо непредвидено. С химическата си увертюра и двата случая ми изглеждат сходни с убийството на Джордан и Тукър. Очаквам лабораторните тестове да разкрият алкохол, метаболити и мидазолам, както и следи от пропофол.

— Защо мидазолам? — попита Гърни. — Другите бензодиазепини не са ли по-лесно достъпни?

— По принцип да.

— Тогава защо…?

— Антероградна амнезия.

— Какво е това?

— Един от специалните ефекти на мидазолама е, че прекъсва създаването на спомени. Което носи предимства, ако някоя от жертвите на престъпление оцелее. Може, разбира се, да има и други причини за този избор. От вас зависи да ги откриете… — Съдебният лекар посочи една от бутилките на масата. — И докато се занимавате с това, бих предложил да се даде за анализ този малинов ликьор.

— Някакви по-конкретни причини? — попита Гърни, раздразнен от навика на Трешър да снася информацията на парчета, вместо да я изложи цялата наведнъж.

— Мидазоламът се предлага като сироп. Има горчив вкус. Силен и сладък ликьор би бил идеално средство за приложението му.

— Да разбирам ли, че няма шанс това да е двойно самоубийство?

— Не бих казал, че няма шанс. Но е много малък… — Трешър излезе от хола в малкото фоайе и започна да си сваля предпазния костюм.

Гърни го последва.

— Между другото, получих телефонното ти съобщение.

Съдебният лекар кимна и смъкна латексовите си ръкавици.

— Бих искал да знам каква е тази загадка с разкопките — продължи детективът.

— Кога можем да седнем и да я обсъдим?

— Какво ще кажеш за веднага?

Трешър се усмихна неприятно.

— Темата е деликатна. Тук не му е нито времето, нито мястото.

— Тогава избери време и място.

Усмивката му се скри.

— У вас. Утре вечер. Ще изнасям реч на ежегодната вечеря на Асоциацията на съдебните патолози в Сиракуза. Около пет часа ще мина през Уолнът Кросинг на път за там.

— Ще се видим тогава.

Трешър нави гащеризона си, свали терлиците, натика всичко в скъпата си кожена чанта и си тръгна, без да промълви и дума повече.

Гърни се върна при Торес в дневната с намерение да продължи обясненията си за вероятното създаване на сайта на РИС, но точно тогава се приближи Гарет Фелдър, видимо развълнуван и със смартфон в ръка.

— Я вижте това! — той вдигна телефона си, за да могат Торес и Гърни да погледнат екрана. На него се виждаха два пръстови отпечатъка един до друг. Изглеждаха еднакви.

— Чисти, лъскави, непорьозни повърхности като пратени от бога! Само вижте тези отпечатъци! Точно като по телевизията. Перфектни са!

Гърни и Торес го зяпнаха.

— Няма съмнение, че тези двата са от един и същи палец — продължи Фелдър. — Различно време, различно място. Но един и същи палец. Току-що снех отпечатъка отляво от пликчето с двайсетачките в чекмеджето. Отпечатъкът отдясно снех вчера от будилника на тавана в хижата на Дел Бекерт. Съвпада и с камара отпечатъци по мебелите, кранчетата и атевето му.

— Знаем ли със сигурност, че отпечатъците в хижата са на Бекерт? — попита Гърни.

Фелдър кимна.

— Потвърдени бяха вчера от системата, от досието с полицейски отпечатъци.

Торес се смути:

— Джаксън и Крийл са получили тези пари направо от Бекерт?!

— Знаем със сигурност за Джаксън — потвърди Фелдър. — На торбичката има и нейни отпечатъци, не само на Бекерт.

— Взел си отпечатъци от трупа на Джаксън? — поинтересува се Гърни,

— За работни нужди. Трешър ще направи официалния комплект при аутопсията. Както и да е, имам още работа за вършене. Просто исках да ви информирам! — Фелдър пъхна телефона в джоба си през разреза в предпазния костюм и се упъти към коридора в другия край на дневната. На стената имаше плакат със снимка на радикал от шейсетте години, размахващ иконичния си черен юмрук във въздуха.

Малко по-късно Пол Азиз излезе от същия коридор. Обяви, че е приключил. Потупа доволно фотоапарата си и попита Гърни и младия следовател дали имат някакви специални искания освен стандартното за местопрестъпленията. Торес въпросително погледна Гърни, който каза, че няма. Азиз обеща да им изпрати снимки още на сутринта и си тръгна.

Торес погледна Гърни озадачено:

— Тази финансова връзка между Дел Бекерт и Блейз Джаксън… май не те изненада.

— Изненадан съм само, че намираме толкова ясни доказателства за нея. Когато директорката на човешки ресурси призна, че са уволнили Джаксън за кражба на спринцовки с пропофол, а в имота на Бекерт бяха намерени такива спринцовки, беше естествено да заподозра връзка.

— Смяташ, че парите са били отплатата на комисаря за дрогата?

Гърни сви рамене:

— Все са били заплащане за нещо. Трябва да научим повече за връзката между двамата. Очевидно е, че шефът на полицията не би поръчал на лидер на АРС да му краде пропофол, освен ако нямат стабилна връзка.

Торес го погледна озадачено.

— Като например?

— Сещам се за някои интересни възможности. Спомняш ли си онова разкритие преди няколко години, че един от най-големите гангстери в Бостън е сериозен информатор на ФБР?

Младият полицай се ококори:

— Смяташ, че Джаксън е издавала съратниците си на Бекерт?

— Наясно сме, че е амбициозна и безмилостна. Възможно е да е давала избирателно информация за хора, които е искала да разкара от пътя си. Възможно е връзката им да е била взаимно полезна и с времето да се е задълбочавала. Не е невероятно да са си сътрудничели за елиминацията на Джордан и Тукър — резултат, който според информацията ни и двамата може да са желали по различни причини.

— Нима смяташ, че Бекерт е извършил това тук? — Торес посочи към дивана.

— Онзи тип долу в пластмасовия стол твърди, че бял мъж в черно „Дюранго“ е идвал тук преди две нощи — точно в рамките на предположението на Трешър за възможния интервал на смъртта.

— Пресвети небеса! — промърмори тихо Торес.

Гърни огледа бутилките и чашите на масата, както и купонджийските дрехи на Джаксън и Крийл.

— Може би Бекерт е предложил малък тост за успеха им…

Младият полицай продължи хипотетичната му версия:

— Мидазоламът в напитките ги отпуска дотам, че да загубят представа какво се случва. След това комисарят ги инжектира с фатални дози пропофол. И просто оставя всичко тук, така че да изглежда като зле завършило наркоманско парти… — той се поколеба и се намръщи. — Защо обаче да ги убива?

Гърни се усмихна:

— Демонът на негативната проекция.

— Какво?

— Да приемем, че Бекерт е разчитал на помощта на двете жертви, за да се отърве от хора, които биха могли да му създадат проблеми. Поне Джордан и Тукър, а вероятно и Лумис в болницата. Но така им дава възможност да предизвикат дори още повече проблеми заради това, което знаят. Щом комисарят е започнал да си представя ситуации, при които двете могат да се обърнат срещу него или дори да се опитат да го изнудват, чашата е преляла. Политическото му бъдеще и личната сигурност биха били много по-важни за него от живота на два потенциални проблема.

Торес кимна умислено.

— Смяташ, че може той да е заложил капана на Търлок? След като го е пратил в ловното стопанство и е съобщил на братята Горт? Така де, Търлок вероятно е знаел по-опасни неща за Бекерт от всеки друг на света, а ако е надживял полезността си…

— Въпросът е дали комисарят е имал контакт с братята, което…

Телефонът на Торес звънна. Той се намръщи срещу екрана.

— От окръжната прокуратура се обаждат… — Той послуша внимателно една-две минути. Единственият звук в апартамента беше бръмченето на прахосмукачката за улики на Фелдър, която той бавно прекарваше по килима пред дивана.

Накрая полицаят заговори:

— Добре… знам мястото… Да, така изглежда… ясно… благодаря! — приключи обаждането и се обърна към Гърни: — Беше жената от службата на Клайн, която приема обажданията в резултат от телевизионната му молба за информация относно местонахождението на Бекерт.

— Нещо полезно?

— Получено е обаждане от човек относно клиент на бензиностанция близо до Бас Ривър. Пълнел няколко трилитрови туби в багажника на черен „Додж Дюранго“. Номерът на колата завършвал е буквите WRPD.

— Представил ли се е обаждащият се?

— Не. Попитал дали има награда. Жената му казала, че няма, и той затворил. Телефонната компания казва, че обаждането е от предплатена карта.

— Службата на Клайн записала ли го е?

— Не. Линията, която използват, не е част от автоматичната им система.

— Лошо… — Гърни се поколеба. — Бас Ривър е при язовира, нали?

— Точно така. От другата страна на планината спрямо ловното стопанство. Силно залесен район. Малко пътища… — Торес се вгледа в изражението на Гърни. — Това притеснява ли те?

— Просто си мисля, че ако Бекерт е избягал, ще е доста изненадващо да остане в района.

— Може да има втора хижа, за която никой не знае. Някъде в гората, напълно невидима. Може би затова са му тубите — за генератор. Как мислиш?

— Предполагам, че е възможно.

— Струваш ми се неуверен.

— Глупаво ми се струва да се навърташ около скривалището си с лична кола с отличаващ се номер…

— Хората правят грешки под напрежение, нали?

— И това е вярно — съгласи се Гърни и с притеснение си помисли, че може би в случая и той самият греши.

50

Минаваше полунощ, когато Гърни се прибра от Уайт Ривър.

Паркира до страничната врата. Хрумна му, както в много предишни случаи, че има смисъл да добави гараж към къщата. Мадлин го споменаваше от време на време, а и това беше от проектите, които можеха да направят заедно. Реши след приключване на случая да обмисли сериозно въпроса.

Преди да влезе в къщата, постоя известно време до колата на лунната светлина, вдишваше сладкото землисто ухание на пролетта — антидот на смрадта на смърт, която бе дишал преди това. Но високо в хълмовете около Уолнът Кросинг нощите бяха далеч по-хладни, отколкото в Уайт Ривър, и не след дълго го побиха тръпки и го принудиха да се прибере.

Макар че беше на нокти от тежката вечер, той реши да полегне, да затвори очи и да се опита да си почине. Мадлин спеше, но когато Гърни се намести в леглото, се събуди колкото да промърмори:

— Ти се прибра…

— Да.

— Всичко наред ли е?

— Горе-долу.

Отне известно време това твърдение да пробие пелената на съня.

— Кое е долу?

— Тази история в Уайт Ривър продължава да става все по-налудничава. Как беше събранието на политическата група?

— Глупаво. Ще ти разкажа сутринта.

— Добре. Лека нощ!

— Лека.

— Обичам те.

— И аз.

Малко по-късно лекият ритъм на дишането на Мадлин му подсказа, че е заспала.

Докато лежеше втренчен през отворения прозорец в силуетите на дърветата, които едва се различаваха на слабата лунна светлина, мислите му бяха съсредоточени върху Дел Бекерт и Блейз Джаксън. Чудеше се дали не би могло тя да се окаже неназованият информатор, споменаван неведнъж на събранията на комисията за борба с критичните ситуации. Дали комисарят е разполагал с информация, с която да я принуждава да сътрудничи, или инициативата поначало е била нейна? Дали пликчето с пари в чекмеджето беше еднократна трансакция или част от продължителна уговорка? Дали беше плащане за оказани услуги, или пари, разменени за мълчание? Предвид физическата привлекателност на Джаксън и слуховете за сексуалните й апетити, дали връзката й с Бекерт не е включвала и този елемент? Или е била чисто делова?

А връзката с Рик Лумис? Ако Бекерт и Търлок стояха зад покушението на Поултър Стрийт, вероятно те стояха и зад фаталното нападение в болницата. Дали именно те бяха наели Чалис Крийл и й бяха показали как да забие шиш за лед в мозъчния ствол на жертвата?

Мисълта за Поултър Стрийт напомни на Гърни въпрос, който беше помолил Торес да проучи: дали агентката, уредила наема на двете „снайперистки“ жилища, наистина се е срещала с Джордан, чието име фигурираше в договорите, или трансакцията е била осъществена чрез посредник.

Торес беше казал на Гърни, че информацията ще е достъпна веднага щом агентката се върне от почивка. Нетърпението на детектива да проучи въпроса и невъзможността да го стори в два сутринта, го принудиха да развива сценарии от типа „ако-то“, докато накрая не се унесе в тежък сън.

Когато се събуди сутринта, небето беше синьо и през отворения прозорец чуваше излязлата да коси Мадлин. Първата му работа беше да се свърже с „Акме Риълти“.

Обади се на Марк Торес за името на агентката, което се бе изпарило от паметта му.

— Лаура Конуей — отвърна Торес. — Написал съм си напомняне на телефона да се чуя с нея тази сутрин. В момента пътувам към службата на Клайн, за да го осведомя за убийството на Джаксън и Крийл. Между другото, потвърдихме, че Блейз и Чалис са сестри. И изглежда, Чалис има доста сериозна история на психическа нестабилност, опитваме се да се сдобием с картона й. Що се отнася до Лаура Конуей, ако искаш да говориш лично с нея…

— Да, искам. Ще ми дадеш ли номера?

Три минути по-късно Лаура Конуей сподели с Гърни това, което той очакваше да чуе.

— Всичко бе придвижено от Блейз Джаксън. Пред мен се представяше като бизнес мениджър на господин Джордан. Тя избра апартамента на Бридж Стрийт и къщата на „Поултър“.

— Но и двата договора са подписани от Марсел Джордан?

— Точно така. Доколкото си спомням, госпожица Джаксън отнесе документите при него и ги върна в офиса ми.

— А знаехте ли за ръководната й роля в Алианса за расова справедливост?

— Не се интересувам от политика. Избягвам да гледам новини. Твърде разстройващо е.

— Значи не сте се срещали с Марсел Джордан?

— Не.

— И не сте говорили с него?

— Не.

— Той осигури ли ви финансови препоръки?

— Не.

— Не изисквате ли уверение, че може да си позволи наема?

— Не го сметнахме за необходимо.

— Това нормално ли е?

— Не, не е. Но и сделката не беше.

— В смисъл?

— И за двете жилища беше платено предварително. За цялата година. В брой.

— Това притесни ли ви?

— Много хора обичат плащанията в брой. Не подлагам на съмнение такива сделки.

— А не ви ли хрумна, че господин Джордан може да не знае за водещия се на негово име договор?

— Не ви разбирам. Как така да не знае?

Гърни беше сигурен, че в крайна сметка чрез сложен заговор Бекерт и Търлок са целели да натопят Джордан, неговите сътрудници в АРС и Кори Пейн за убийствата на Джон Стийл и Рик Лумис. Така че не се изненада да научи за потенциалното незнание на жертвата за сделката. Вниманието му привлече присъствието на Блейз Джаксън, което предполагаше участието й в заговора от самото начало.

Приключи обаждането и поседя малко до прозореца, загледан навън към редиците цъфтящи джанки по протежение на горното пасище. Чудеше се колко ли сериозно е замесена Блейз Джаксън в убийствата в Уайт Ривър и дали е била само инструмент, или мозъкът на цялата операция. Докато тази мисъл се въртеше в ума му, Гърни забеляза движение в небето над дърветата. Червеноопашат мишелов се въртеше над края на ливадата и без съмнение търсеше някоя по-малка птица или космата твар, която да прониже с ноктите си, да я разкъса и погълне. Природата, заключи детективът за стотен път, при все сладостта, цъфтежа и птичите песни, в същността си беше филм на ужасите.

Телефонът на нощното шкафче до него звънна. Гърни обърна гръб на прозореца и вдигна.

— Гърни на телефона.

— Здравей, Дейв! Марв Гелтър с обажда.

— Марв? Добро утро.

— Добро и заето, такова е то. Разбунваш духовете, приятелю. Политическият пейзаж по горните етажи е съвсем променен!

Гърни запази мълчание.

— Няма време за губене. Така че нека мина на темата. Свободен ли си за обяд?

— Много зависи за какво става дума.

— Разбира се, че зависи! Става дума за твоето бъдеще. Току-що обърна света с краката нагоре, приятелю. Време е да се възползваш от това. Да се погрижиш за остатъка от живота си.

Дълбокото отвращение на Гърни от Гелтър отстъпи пред любопитството.

— Къде искаш да се срещнем?

— В „Синият лебед“ в Локенбери. В дванайсет.

* * *

Докато Гърни се приготви за излизане, косачката на Мадлин я беше отвела покрай горното пасище и на една от затревените пътеки през боровата гора. Детективът й остави бележка с кратко обяснение, че се надява да се прибере до три следобед. След това взе адреса на ресторанта от интернет, вкара го в джипиеса и потегли.

Безупречното селце Локенбери, само на около километър от странната кубична къща на Гелтър, бе сгушено в уединена долина като съвсем отделно царство, където пролетта бе напреднала повече, отколкото сред съседните хълмове. Нарцисите и ябълковият цвят вече отстъпваха на цъфтящите люляци. „Синият лебед“ се намираше в спокоен сенчест участък на главната улица. От живописните колониални домове от двете му страни го отличаваше единствено елегантна дискретна табела до алеята от гранит, водеща към входната врата.

В облицованото с лакирана ламперия фоайе Гърни бе посрещнат от красива блондинка с едва доловим скандинавски акцент.

— Добре дошли, господин Гърни! Господин Гелтър пристига след малко. Позволете да ви заведа до масата ви!

Той я последва по настлания с килим коридор до стая с висок таван и полилей. Стените бяха покрити с редуващи се флорални стенописи в импресионистичен стил и лъскави огледала. В средата се намираше една-единствена маса — кръгла, с бяла ленена покривка, два френски провинциални дървени стола и два изискано сервирани комплекта прибори за хранене. Красивата блондинка изтегли единия стол за Гърни.

— Да ви донеса нещо за пиене, господине?

— Вода.

След малко в стаята влезе Марв Гелтър — иззад спокойната фасада на небрежно-елегантния му кариран костюм надзърташе кълбо концентрирана енергия и трескав поглед. Сякаш в туида с етикет „Ралф Лорен“ бе облечен едър надрусан с кофеин плъх.

— Дейв! Радвам се, че успя да дойдеш. Съжалявам, че закъснях… — той седна на масата срещу Гърни и надзърна към коридора. — Ловът, скъпа, къде, по дяволите, се загуби?

Северната красавица влезе в стаята и им донесе две чаши на сребърен поднос — вода за Гърни и напитка с розов оттенък, вероятно кампари и сода, за Гелтър. Постави ги на масата, отстъпи и зачака. Богаташът отпи припряно от питието си. Детективът се почуди дали изобщо върши нещо бавно.

— Тук няма меню, Дейв. Кухнята е класическа френска. Готвят страхотно. Coq au vin. Confit de canard. Boeuf bourguignon[13]. Каквото си пожелаеш.

Гърни погледна към северната хубавица, която му се стори леко развеселена.

— Говеждото — поръча си той.

Тя се усмихна и излезе от стаята.

Детективът се обърна към Гелтър:

— Няма ли да ядеш?

— Те знаят какво обичам… — домакинът отпи отново от питието си и се ухили с повече адреналин, отколкото топлота. — И така. Предизвика земетресение. Какво е чувството?

— Непълно.

— Ха-ха! Непълно. Харесва ми. Човек, който никога не е доволен. Винаги движи напред. Прекрасно. Чудесно! — Той огледа Гърни с грейнала страст. — Е, ето ни тук. Дел Бекерт, Бог да благослови душата му, е политически мъртвец. Дори ако е жив, пак е мъртъв. Ти се погрижи за това. Добре. Въпросът е какво следва?

— За кого какво следва?

— За теб, Дейвид. Ти си човекът, с когото обядвам. Какво си намислил?

Гърни сви рамене.

— Ще си кося пасищата, ще си храня пилетата и ще построя по-голяма барака за дърва.

Гелтър прехапа устни с неприятна гримаса:

— Клайн вероятно ще ти направи предложение. Например да ръководиш щатните му следователи. Би ли желал подобно нещо?

— Не.

— И не те виня. Така би прахосал таланта си. Който е по-съществен, отколкото си представяш… — Адреналиновата усмивка се завърна. — Адски си скромен, да знаеш. Адски сериозен. Яки са ти топките! Нагази в помийната яма на Уайт Ривър, където никой не знаеше какво, на майната си, става, разгада загадката, показа на окръжния прокурор кой край на въжето накъде води. Впечатляващо… — Марв замълча за момент. — Знаеш ли какво сътвори също така? Легенда. Легенда с герой. Хладнокръвен, умен герой, който не цепи басма. Суперченге. Така те нарича списанието, прав ли съм?

Гърни кимна смутено.

— Дявол да го вземе, Дейвид, ти си човекът! Дори на външен вид си стопроцентов синеок каубой хубавец. Дявол го взел, герой от реалния живот. Знаеш ли колко изгладнели са хората за истински герой?

Детективът се втренчи в Марв.

— За какво става дума?

— За какво според теб става дума, по дяволите? Бекерт е вън, Гърни е вътре!

— В какво?

— В кабинета на щатския главен прокурор.

Северната красавица се върна с две тънки порцеланови чинии. Тази с елегантно наредените на нея ордьоври постави пред Гърни. Другата, с около дузина мандаринови резенчета, подредени в кръг около малка чашка, сервира на Гелтър. Излезе от стаята също толкова тихо, колкото влезе.

Тонът на детектива съответстваше на изуменото му изражение.

— Предлагаш ми да се явя на изборите?

— И те виждам как печелиш с по-голяма преднина, отколкото би постигнал Бекерт.

Гърни помълча известно време, преди да отбележи:

— Не ми изглеждаш разочарован от случилото се.

— Бях извънредно разочарован. За десет минути. Повече би било разхищение на личното ми време. След това си зададох единствения разумен въпрос. А сега какво? Няма значение какво слага животът пред нас. Може да е златна мина. Може да е купчина лайна. Въпросът не се променя. А сега какво?

— Не те ли тревожи, че си сгрешил толкова с Бекерт?

Гелтър взе парченце мандарина и го огледа, преди да го пъхне в устата си.

— Животът продължава. Ако хората те разочароват, майната им. Проблемите могат да станат решения. Както в случая. По-добър кандидат от Бекерт си, което може би нямаше да осъзная, ако той още се навърташе наоколо. Това безполезно социалистическо лайно Мейнард Бигс няма никакъв шанс срещу теб.

— Толкова ли го мразиш?

Гелтър внимателно огледа ново оранжево парченце и лапна и него.

— Не го мразя. Изобщо не ми пука за този тип. Това, което мразя, е позицията му. Философията. Системата вярвания. За правата.

— Какви права?

— С главно П. Тези безполезни мръсници имат права! Право да правят каквото си искат. Няма нужда да работят, да спестяват, да издържат децата си. Няма нужда и пръста си да мърдат, понеже техните пра-пра-пра-пра-прадеди преди триста шибани години са били продадени от някакъв африкански боклук на търговец на роби. Тази древна история, видиш ли, им дава право да се възползват от плодовете на настоящия ми труд… — Марв извърна глава настрани и изплю мандариновото семенце на ориенталския килим.

Гърни сви рамене.

— Единственият път, когато видях Бигс по телевизията, становището му за расовото разделение ми се стори меко и разумно.

— Хубава опаковка на кутия със скорпиони.

— И ме виждаш като решение на това?

— Виждам те като начин да запазим кормилото на властта далеч от неподходящи ръце.

— Ако бъда избран с твоя помощ, какво ще ти дължа?

— Нищо. Поражението на Мейнард Бигс ще ми бъде отплата.

— Ще обмисля въпроса.

— Добре, но не мисли твърде дълго. Крайният срок за подаване на документи е след три дни. Съгласиш ли се, ти обещавам да спечелиш.

— Наистина не смяташ, че Бигс има шанс, така ли?

— Срещу теб — не. А и винаги мога да намеря няколко студенти, които да си спомнят случаи на неподходящи забежки на професора… — Гелтър се усмихна отровно.

Пристигна основното ястие — пъстроцветна bouillabaisse[14] за него, следван от бьоф бургиньона на Гърни, Ядоха предимно в мълчание и отказаха десерт.

Не повдигнаха темата на срещата си отново, докато не излязоха пред ресторанта, вече на път да се качат в колите си.

— Веднага щом се съгласиш — заяви Гелтър, — ще те покажем по „Важните новини“ и ще накараме Килбрик и Кронк да те представят на публиката. И двамата изгарят от желание да говорят с теб. — Когато Гърни не каза нищо, той продължи: — Само си помисли какво може да се постигне с властта и влиянието на щатската прокуратура. И с правилните връзки. Съвсем нов свят. Познавам хора, готови да убият за това място!

— Ще ти съобщя решението си.

— Възможността на живота ти е! — увери го Гелтър и заредената му с адреналин усмивка блесна отново, докато се качваше в червеното ферари.

51

Гърни отпи от кафето, което си направи веднага след като се прибра от Локенбери. Пурпурни щиглеци се бяха струпали на хранилката, която Мадлин слагаше на края на патиото. Тя самата стоеше до плота с мивката и режеше лук за супа.

— Е — каза безгрижно, — какво искаше той?

— Да се кандидатирам за главен прокурор.

Ножът спря над дъската за рязане, но жена му не изглеждаше изненадана толкова, колкото Гърни очакваше.

— На мястото на Дел Бекерт?

— Именно.

Тя кимна замислено.

— Предполагам, че иска някой истински герой на реда и законността да замени онзи, който му гръмна в лицето.

— Така каза и той.

— Не си е губил времето..

— Не.

— Умен, хладнокръвен и пресметлив.

— Точно така.

— И няма нужда да споменаваме, че има нужните връзки да те вкара в състезанието?

— Не само. Каза ми, че ще спечеля.

— А ти какво му отговори?

— Че ще си помисля.

— И какво си мислеше, когато му го каза?

— Мислех си, че след първите две минути, в които се чувствам поласкан, ще поумувам върху неизвестните фактори, ще си представя възможните проблеми, ще поговоря с теб по въпроса и после ще откажа предложението.

Мадлин се засмя:

— Интересен процес. А с какво се занимава главният прокурор?

— Сигурен съм, че на щатския уебсайт има описание на задълженията, но това, за което реалният човек ще реши да похаби времето си, е съвсем друг въпрос. Говори се, че последният обитател на кабинета се е чукал до смърт с проститутка в Лас Вегас.

— Значи наистина не се интересуваш?

— Да скоча в политическата цистерна с акули? С подкрепата на човек, с когото не ми е приятно дори да съм в една стая?

Мадлин любопитно вдигна вежди.

— Но се съгласи да обядваш с него.

— За да открия защо иска да обядва с мен.

— И сега знаеш.

— Знам. Освен ако плановете му не са по-сложни, отколкото предполагам.

Тя го погледна изпитателно и помежду им се възцари мълчание.

— О, между другото — продължи Гърни, след като допи кафето си, — снощи срещнах Уолтър Трешър на местопрестъплението в Уайт Ривър. Каза, че ще намине около пет следобед, за да поговорим за разкопките.

— Какво има да се говори за тях?

Гърни си даде сметка, че не е споделил с нея съобщението, оставено от Трешър.

— Направил е бързо проучване на предметите, които открих. Коментарите му бяха доста странни. Надявам се да изясним ситуацията, когато дойде.

Мълчанието на Мадлин красноречиво говореше за враждебността й към цялата тема.

Мисълта за Трешър напомни на детектива за апартамента на Джаксън и Крийл. Мадлин реагира на изражението му.

— Какво има?

— Нищо. Просто… малък спомен от снощи. Добре съм.

— Искаш ли да ми разкажеш?

Гърни не искаше, но с годините беше научил, че описанието на притеснително за него събитие разхлабва хватката върху мислите му. Затова й разказа за случилото се, като започна с откритието от файла с болничния персонал, че Блейз Джаксън и Чалис Крийл са регистрирани на един адрес, и завърши със сцената в апартамента — разлагащите се тела, спринцовките с пропофол, парите и отпечатъците, които ги свързваха с Дел Бекерт.

Съпругата му се усмихна.

— Сигурно те кара да се чувстваш добре.

— Кое? — попита той кисело.

— Това, че се оказа прав за Бекерт. Имаше притеснения за него от самото начало. А сега си събрал всички тези улики за участието му в… колко убийства станаха?

— Поне четири. Шест, ако е убил и двете жени. Седем, ако е натопил Джуд Търлок.

— Ако не беше ти, младият Пейн щеше да е в затвора.

Гърни поклати глава:

— Съмнявам се. Всеки добър защитник щеше да забележи, че уликите срещу него са подхвърлени. Що се отнася до доказателствата срещу Бекерт, извадихме късмет с ловното стопанство.

— Омаловажаващ постиженията си. Ти си човекът, който реши да отиде дотам и да провери. Ти си този, който преобърна целия случай. И именно ти се добра до истината.

— Извадихме късмет. Намерихме куршумите. Балистиката даде ясен резултат. Има ясни улики, че…

Мадлин го прекъсна.

— Не ми звучиш много горд от постигнатото.

— А ти се държиш, все едно говориш с някой от клиентите си в клиниката.

Съпругата му въздъхна.

— Просто се чудя защо не си по-доволен от напредъка, който постигна.

— Ще се почувствам доволен, когато всичко свърши.

* * *

Трешър пристигна в пет и двайсет, като внимателно маневрираше нагоре по пасището, очевидно пазейки лъскавото си ауди. След като слезе от колата, постоя няколко секунди загледан в околността и едва тогава се упъти към отворените плъзгащи се врати.

— Онези проклети строители, дето ремонтират пътя, не правят нищо друго, освен да затрудняват движението! — започна, когато Гърни го покани да влезе.

От входа на трапезарията огледа одобрително голямата кухня на селската къща. Задържа поглед върху камината на отсрещната стена.

— Хубава полица. Кестен е, нали? Уникален цвят. Този тип огнища са били популярни в началото на деветнайсети век. Проучи ли историята на къщата, когато я купуваше?

— Не. Смяташ ли, че има някаква връзка между тази къща и…?

— Останките от къщата до езерото? Божичко, не. Находката ти е с поне сто години по-стара от къщата… — Докторът остави куфарчето си на масата в трапезарията.

По коридора се зададе Мадлин, която се беше качила горе да упражнява пиеса на Бах на челото си.

Гърни я представи.

— Аспержи — заяви Трешър. — Умен избор.

— Моля?

— Забелязах аспержите в градинката ви. Те са единственият зеленчук, който си струва да се отглежда вкъщи. Когато са пресни, разликата във вкуса е огромна! — Докторът пак се озърна. — Може би е добра идея да седнем.

— Какво ще кажеш да се разположим тук? — предложи Гърни, като посочи столовете и масата. — Нямаме търпение да разберем за какво точно става дума — допълни.

— Добре. Надявам се интересът ти да надживее отговора.

Със заинтригувани изражения двамата с Мадлин седнаха един до друг на масата.

Трешър остана прав от другата страна.

— Първо, малко история. Както знаете, посветил съм се на съдебната медицина с фокус върху определянето на причините за насилствена смърт. Хобито ми обаче е проучване на североизточния колониален живот с фокус върху по-тъмните му аспекти, особено зловещата синергия на робството и психопатологията. Сигурен съм, наясно сте, че робството не е само южняшко явление. В колониален Ню Йорк от осемнайсети век почти половината домакинства са притежавали поне по един роб. Притежаването на роби — покупко-продажбата на човешки същества, над които собственикът има пълен контрол, — е било широко прието.

— Наясно сме с историята — каза Мадлин.

— Поразителен дефект на историята, която се преподава в училище е, че събитията от всяка една епоха се разглеждат само поотделно и в много големи мащаби, — примерно взаимодействието между напредъка на механизацията и миграцията на населението към манифактурните центрове. Четем за тези взаимодействия и мислим, че схващаме същността на дадената епоха. Или четем за робството в контекста на селскостопанската икономика и мислим, че го разбираме, когато всъщност няма нищо по-далеч от истината. Възможно е да прочетеш десетки книги и така и да не усетиш ужаса — дори да не съзреш злонамерената синергия, която споменах преди малко.

— Каква синергия? — попита Мадлин.

— Зловещият начин, по който се комбинират различните недъзи в едно общество.

— Какво намеквате?

— Миналата година написах статия по темата за едно списание по културна психология. Заглавието беше „Жертви за продан. Мъчения, сексуално насилие и серийни убийства в колониална Америка“. В момента работя върху друга — тя описва съвместяването на психопатичните разстройства и правната система, позволяваща на един човек да притежава друг.

— Какво общо има това с нас?

— И до това ще стигна. Представата на средния американец за колониална Америка не стига по-дълбоко от печални на вид пилигрими с големи черни шапки, щастливи индианци, братска любов, религиозна свобода и от време на време някой труден момент. Колониалната действителност, разбира се, е съвсем различно нещо. Мръсотия, страх, глад, неграмотност, болести, суеверия, вещерство плюс мъченията и обесванията на вещици, съдебни дела за ерес, жестоки наказания, изгнания, абсурдни медицински практики, болка и смърт навред. И разбира се, всички съществени умствени заболявания и насилнически черти, които процъфтяват и са напълно погрешно приемани. Психопати, които…

Мадлин се намеси нетърпеливо:

— Доктор Трешър…

Той не обърна внимание на прекъсването й.

— Събират се два големи потока зло. Желанието на психопата да упражнява пълен контрол върху друг човек — да използва, злоупотребява и убива. Представете си тази страст, съчетана с институцията на робството — система, която позволява лесната покупка на потенциални жертви на свободния пазар. Мъже, жени и деца за продан. Вещи, които носят удоволствие на собственика си. Човешки същества с правата на селскостопански животни. Човешки същества без никаква законова защита срещу постоянните изнасилвания и по-лоши изблици на насилие. Мъже, жени и деца, чиято смърт, случайна или преднамерена, малцина властимащи биха си дали труда да проучат сериозно.

— Стига толкова! — възкликна Мадлин. — Зададох ви въпрос. Какво общо има това с нас?

Трешър примигна изненадано, после отвърна спокойно:

— Старите основи, които Дейвид е открил, по мое мнение датират от самото начало на осемнайсети век. В тази част на щата по това време тук не е имало селище. Това е била гранична пустош, сърцевината на неизвестното — земя на диващина, на опасност и на изолация. Никой не би избрал да живее тук, така далеч от защитата на обществото, освен ако не е под постоянна възбрана.

— Възбрана ли?

— Хората, решили се да дойдат тук, биха го направили по една от две причини. Първата е, ако са се занимавали с дела, смятани за неприемливи от общността им — тогава биха дошли тук, за да избегнат евентуално разкриване. Втората възможна причина е, че са били разкрити и прогонени.

Последва мълчание, прекъснато от Гърни:

— За какви занимания говорим по-точно?

— Предметите, които си открил, намекват за увлечение по вещерството. Това би могло да е причина да са прогонени от дома си. Но смятам, че вещерството е било най-дребното от провиненията им. Смятам, че в същината си случвалото се в онази къща до езерото ви преди триста години е това, което днес бихме описали като серийни убийства.

Очите на Мадлин се разшириха:

— Какво?

— Преди две години ме повикаха близо до Марли Маунтийн, за да огледам заровените останки на къща от началото на осемнайсети век. Намерих предмети, свързани с магически ритуали, но по-важното е, че имаше железни окови и други свидетелства, че там са били държани в плен човешки същества. Имаше няколко устройства, които се използват за измъчване на затворници, включително такива за чупене на кости и изтръгване на нокти и зъби. Разкопките около онези основи разкриха частични останки от скелетите на поне десет деца. ДНК пробите на извадените им зъби проследиха произхода им до Западна Африка. С други думи — до търговията с роби.

В погледа, който Мадлин бе приковала в Трешър, се четеше нарастващо отвращение.

Гърни наруши мълчанието:

— Да не предполагаш връзка между къщата, за която спомена, и намереното тук?

— Дори на този ранен етап сходствата между твоите разкопки и тези в Марли Маунтийн са поразителни.

— Какво следва да направим според теб?

— Предлагам да докараме подходящо археологическо оборудване и персонал и да проучим находката с вниманието, което заслужава. Колкото повече сериозни доказателства намерим, за да документираме съществуването на психопатични елементи при отношението към робите, толкова по-точна става представата ни за историята.

Мадлин се намеси:

— Колко сте сигурен в думите си?

— За насилието и убийството на роби? Сто процента.

— Не, имам предвид колко сте сигурен, че това се е случвало тук, на нашата земя?

— За да съм абсолютно сигурен, трябва да се копае още. Затова съм тук. Да ви обясня възможността за проучвания и да помоля за сътрудничеството ви.

— Не питам това. Въз основа на видяното, колко сигурен сте в настоящия момент, че онези ужаси, които описвате, наистина са се случвали тук?

Трешър измъчено въздъхна:

— Ако трябва да определя нивото си на увереност само въз основа на изкопаното дотук, бих казал около седемдесет и пет процента.

— Добре — отвърна Мадлин с измъчена усмивка, — това оставя около двайсет и пет процента вероятност случващото се до езерото да не е имало нищо общо със серийното убийство на деца роби. Така ли е?

Трешър въздъхна недоволно.

— Горе-долу.

— Добре. Благодаря ви за урока по история, докторе. Беше изключително просвещаващ. Двамата с Дейвид ще обсъдим ситуацията и ще ви съобщим какво сме решили.

На Трешър му трябваше малко време, за да осъзнае, че разговорът е приключил.

52

Напрегнатото мълчание, последвало заключителната реплика на Мадлин, продължи много след като Трешър си тръгна. Напомни на Гърни за мълчанието в колата им по пътя към дома след часа при лекаря преди години, когато му съобщиха, че резултатите от ежегодния преглед биха могли да намекват за възможен рак и трябва да премине допълнителни тестове.

Толкова разтърсваща тема. Толкова неизвестни. И толкова малко за казване…

По време на кратката вечеря почти не разговаряха. Едва когато Гърни започна да разчиства масата, Мадлин се обади:

— Надявам се, че това, което му казах, и начина, по който го казах, няма да създаде проблем в професионалните ви взаимоотношения.

Гърни сви рамене:

— Няма особено значение какви са отношенията помежду ни.

Жена му го погледна със съмнение. Детективът отнесе чиниите до мивката, след това се върна и седна до нея.

— Двайсет и пет процента е много — отбеляза тя.

— Да.

— Значи има голяма вероятност да греши.

— Да.

Мадлин кимна, сякаш утешена от съгласието му, въпреки че той го даде без особена увереност. Стана от масата.

— Трябва да полея градината, докато е още светло. Новите делфиниуми от Снук изглеждат увехнали днес… — тя нахлузи гумените галоши, оставени до плъзгащата се врата, и тръгна към цветната леха, като подвикна през рамо: — Остави чиниите в мивката. Ще се погрижа за тях после.

Гърни остана на място, потопен в ужасяващите образи, породени от коментарите на Трешър по повод „зловещата синергия“ между психопатичните обсесии и възможността за закупуване на жертви за задоволяването им. Имаше нещо особено ужасно в баналната практичност на възможността да си купиш човешки същества за измъчване или убиване. Опита се да си представи невероятния ужас, изпитван от хората в подобно безпомощно състояние. Ужасът да си в пълната власт на някой друг.

Телефонът му звънна тъкмо навреме да го разсее.

Обаждаше се Хардуик.

— Мамка му, Гърни, впечатлен съм, че ми вдигна!

Гърни въздъхна.

— Какво има, Джак?

— Според РАМ ТВ, ти си човек, предопределен за велики дела!

— За какво говориш?

— „Важните новини“ току-що пуснаха интервю с Кори Пейн. Той съобщи на всички, че си спасил живота му. Но това е нищо в сравнение с казаното от Стейси Килбрик за теб.

— Какво е казала?

— Не бих си и помислил да ти развалям изненадата. Само ще кажа, че за мен е чест да говоря с човек от твоя калибър!

Обичайното притеснение на Гърни при публичното споменаване на името му се усили от факта, че това е станало по РАМ. Определено не биваше да го пренебрегва, особено след коментара на Марв Гелтър на обяд. Влезе в кабинета, отвори сайта на лаптопа си и щракна на актуалното предаване на „Важните новини“. Използва плъзгача на таймера във видеопрозорчето, за да пропусне рекламните съобщения и стигна до момента, в който Стейси Килбрик и Рори Кронк със загрижени изражения предаваха важна новина от бюрото в новинарското студио. Аудиото се включи насред репликата на Килбрик:

— … научих днес, че в Уайт Ривър е имало още две подозрителни убийства. Труповете на Блейз Лавли Джаксън, лидер на Алианса за расова справедливост, и на сестра й Чалис Джаксън Крийл са били намерени в апартамента им от детективите Марк Торес и Дейвид Гърни — човек, за когото ще говорим и по-късно в предаването. От окръжната прокуратура, която води разследването, смятат смъртта на жените за възможно убийство… — Тя се обърна към Кронк: — Ужасното клане в Уайт Ривър продължава. Какви са според теб шансовете тези „възможни“ убийства да се окажат наистина такива?

— Бих казал деветдесет и девет процента. Но засега прокуратурата не е изнесла почти никаква конкретна информация. Подозирам, че прокурорът иска пълна сигурност, преди да признае за още две убийства под носа му — две нови убийства в случай, който и бездруго е странен.

Килбрик кимна мрачно:

— От друга страна, Кори Пейн, синът на загадъчно изчезналия полицейски комисар, беше много откровен за своята гледна точка към създалата се ситуация.

— И още как, Стейси! Чух интервюто ти с него и този младеж определено не си поплюва. Нека покажем на зрителите за какво говорим!

Кадърът се смени със семплата обстановка, в която Гърни бе видял Кронк да интервюира Клайн. Най-очебийната разлика в случая беше ъгълът на камерата, нагласен така, че да показва и късата червена пола на журналистката и дългите й елегантни крака.

Пейн приличаше на студент в кафяво спортно сако, светлосиня риза с разкопчано най-горно копче и кафяв панталон. Косата му отново беше прибрана на конска опашка, но изглеждаше по-щателно сресана, отколкото Гърни си спомняше. Беше и прясно избръснат.

— Какво гледаш?

Гласът на Мадлин на вратата зад него го изненада. Не я бе чул да влиза.

— Кори Пейн. Интервюират го. В онова предаване — „Важните новини“.

Тя си придърпа втори стол до бюрото и съсредоточено загледа екрана.

Килбрик беше отпуснала на скръстените си крака клипборд и химикалка. Наведе се напред с изражение на приветливо дружелюбие:

— Добре дошъл във „Важните новини“, Кори! Оценявам идването ти тук. Ти си в центъра на най-обезпокоителния криминален случай, който някога съм срещала като журналист. Наред с останалите ужасни събития собственият ти баща те обвини в убийство, и то в национален ефир. Не мога да си представя как си се почувствал. Понякога използваме с лека ръка израза „най-лошия момент в живота ми“. Но в този случай би ли казал, че е верен?

— Не.

— Не? — Килбрик примигна, очевидно объркана.

— Беше най-вбесяващият — обясни Пейн, — но далеч не най-лошият.

— Е… това поражда очевиден въпрос.

Той я изчака да го зададе.

— Кажи ни, Кори, кой е най-лошият момент в живота ти?

— Онзи в училищния интернат, когато ми съобщиха, че майка ми е починала. Това беше най-лошото. Нищо друго дори не се доближава до него.

Килбрик се консултира с клипборда си.

— Това се е случило, когато си бил на четиринайсет?

— Да.

— По това време баща ти вече е бил важна фигура в силите за опазване на реда. Така ли е?

— Да.

— И неведнъж официално е обвинявал за смъртта на майка ти незаконните наркотици, по-конкретно хероина. — Репортерката вдигна поглед от клипборда: — Така ли беше?

Пейн я премери с леден поглед:

— Все едно да обвиняваш въжето за смъртта на обесения.

Килбрик видимо се оживи:

— Интересен отговор. Би ли го обяснил?

— Хероинът е просто средство. Като въжето. Или куршума.

— Тоест, казваш, че за смъртта на майка ти са виновни и други фактори освен свръхдозата.

Пейн тихо отвърна:

— Казвам, че той я е убил.

— Баща ти е убил майка ти?

— Да.

— С наркотици?

— Да.

Килбрик се изненада:

— Защо?

— По същата причина, поради която е убил Джон Стийл, Рик Лумис, Марсел Джордан, Върджил Тукър, Блейз Джаксън, Чалис Крийл и Джуд Търлок.

Репортерката гледаше недоумяващо събеседника си.

— Според него те заплашваха бъдещето му — обясни Кори.

— Заплашвали са го… как по-точно?

— Знаеха разни неща за него.

— Какво например?

— Че не е такъв, за какъвто се представя. Че е нечестен, жесток, манипулативен. Че е изтръгвал насила признания, подправял е улики и е съсипал живота на хората, за да изгради репутацията си. Да затвърди позицията си. Да си докаже колко е могъщ. Той беше наистина зъл човек. Убиец. Чудовище!

Килбрик се взираше изумено в младежа. Погледна към клипборда си, после пак се обърна към Кори.

— Спомена… струва ми се… че е убил Джуд Търлок?

— Да.

— Според информацията, с която разполагаме от прокуратурата, във връзка с убийството на Търлок се търсят братята Горт.

— Баща ми винаги е използвал други да му вършат мръсната работа. Братята Горт са били удобен инструмент да се разправи със заместника си.

— Твърди се, че Джуд Търлок е бил дългогодишен приятел на баща ти. Защо би…

Пейн я прекъсна:

— Послушен негов инструмент и бияч. Не „приятел“. Татко нямаше приятели. Приятелството изисква да те е грижа за друго човешко същество. Баща ми никога не се е интересувал от друг освен от себе си. Ако искате да знаете защо би уредил да убият Търлок, отговорът е прост. Надживял е ползата си.

Килбрик кимна и погледна извън кадър да провери как са с времето.

— Това беше… забележително. Нямам повече въпроси. Има ли нещо, което би искал да добавиш, преди да приключим?

— Да — Кори се обърна право към камерата. — Искам да благодаря на детектив Дейвид Гърни с цялото си сърце и душа. Той беше човекът, прозрял през мрежата фалшиви улики, които представяха ситуацията така, все едно аз съм убил онези двама полицаи. Без неговите прозрения и настоятелност светът вероятно никога нямаше да научи истината за Дел Бекерт — истината какъв е и какъв е бил винаги. Човек, който съсипва живота на другите. Алчно за власт чудовище, корумпиран убиец. Искам да благодаря на Дейв Гърни за истината и искам всички да знаят, че му дължа живота си!

Гърни направи гримаса.

Картината се смени с новинарското студио.

Кронк се обърна към Килбрик:

— Еха, Стейси, поразително интервю!

— Пейн несъмнено има много за казване и не се колебаеше да го сподели.

— Забелязах, че пак се появи името на Дейв Гърни, при това в много благосклонна светлина — точно както и при интервюто ми с Шеридън Клайн.

Килбрик кимна.

— И аз го забелязах. И знаеш ли какво си мисля? Малко далечен изстрел е, но… мисля, че Дейв Гърни би бил чудесен за поста главен прокурор. Ти как смяташ?

— Великолепна идея!

— Чудесно — Килбрик се обърна с усмивка към камерата: — Не сменяйте канала. Следващият ни гост…

Гърни затвори прозореца с видеото и се обърна към Мадлин.

— Имам зловещото чувство, че Гелтър използва Килбрик и Кронк, за да пробута идеята си за поста на главен прокурор.

— Смяташ, че има подобно влияние в РАМ ТВ?

— Подозирам, че е напълно възможно да е собственик на канала.

53

На следващата сутрин времето подхождаше на настроението на Гърни — сиво и променливо. Неспокойният ветрец все менеше посоката си и люлееше стръковете аспержи насам-натам. Дори Мадлин изглеждаше неспокойна. Смесената облачност замъгляваше слънцето и Гърни с изненада забеляза на стария часовник с махало на стената в кухнята, че вече минава девет. Докато дояждаха овесената си каша, Мадлин се намръщи и наклони глава към плъзгащата се врата.

— Какво има? — попита детективът. Имаше нормален слух, но нейният беше изумителен и обикновено тя долавяше приближаването на звуци по-рано от него.

— Идва кола.

Гърни отвори плъзгащата се врата и скоро чу звука — наистина по пътя откъм града се качваше кола. Пред очите му се появи голям джип. Забави ход и спря между хамбара и езерото. Когато Гърни излезе, за да разгледа по-добре новопристигналия автомобил, видя тъмнозелен рейндж роувър, който блестеше дори в лишения от слънце ден.

Шофьорът слезе — едър мъж със син пуловер и сиви панталони. Отвори задната врата и отвътре излезе жена. Беше облечена със спортно яке, бричове за езда и високи до коленете ботуши. Постоя няколко секунди загледана в ливадите и горите и нагоре през пасището към къщата на Гърни. След като запали цигара, с шофьора й се качиха обратно в зеления джип.

Гърни проследи как се спускат полека през пасището към къщата му и паркират недалеч от субаруто, което в сравнение с рейндж роувъра изглеждаше миниатюрно. Шофьорът отново слезе първи и отвори задната врата на дамата, която — вече се виждаше — вероятно беше в края на четиридесетте. Сламенорусата й коса бе подредена в къса асиметрична прическа, скъпа и агресивна на вид. След едно последно дръпване непознатата захвърли цигарата си и я смачка на земята с носа на ботуша, който изглеждаше също толкова скъп, колкото и прическата й.

Докато гостенката с недоволно изражение проучваше имота наоколо, шофьорът й забеляза, че Гърни стои на патиото. Каза й нещо, тя погледна натам и сетне му кимна. Запали нова цигара.

Шофьорът се приближи до домакина. Имаше суровото безизразно излъчване на бивш военен. Крачките му бяха леки и атлетични за едър човек.

— Дейвид Гърни?

— Да?

— Госпожа Хейли Бекерт желае да говори с вас.

— Съпругата на Дел Бекерт?

— Точно така.

— А дали желае да влезе?

— Госпожа Бекерт би желала да остане на открито.

— Добре. Можем да говорим и тук — Гърни посочи дървените столове.

Шофьорът се върна при рейндж роувъра и тихичко предаде предложението му на жената. Тя кимна, смачка втората цигара също като първата, после заобиколи градинката с аспержите и цветната леха, за да стигне до патиото. Застана лице в лице с детектива и го погледна със същото презрение, с което бе погледнала и околния пейзаж, но и с искрица любопитство.

И двамата не посегнаха да се ръкуват.

— Желаете ли да седнете? — попита Гърни.

Гостенката не отговори.

Той чакаше.

— Кой ви плаща, господин Гърни? — Госпожа Бекерт притежаваше сладкия като сироп глас и твърдия поглед на много политици от Юга.

Той отвърна искрено:

— Работя за окръжния прокурор.

— И за кого още?

— Няма други.

— И какво излиза — че историята, която пробутахте на Клайн, тази измислица, че най-уважаваният полицейски комисар в Америка е сериен убиец, че обикаля наоколо да стреля по хора, да ги бие и един бог знае какво още… Цялата тази жлъчна глупост е продукт на честно разследване? — гласът й преливаше от сарказъм.

— Продукт на улики е.

Гостенката излая откос смях:

— Улики, несъмнено открити от вас. Казаха ми, че от първия ден сте правили всичко по силите си да отслабите доказателствата срещу онова малко влечуго Кори Пейн и постоянно сте се старали да противоречите на съпруга ми.

— Уликите срещу Пейн бяха съмнителни. Уликите, че е бил натопен — много по-убедителни.

— Играете опасна игра, господин Гърни. Ако някой е натопен, това е Дел Бекерт. Ще се добера до дъното на тази история, обещавам ви. И ще съжалявате за участието си в нея. Дълбоко и трайно ще съжалявате!

Той не реагира, просто продължи да я гледа в очите.

— Знаете ли къде е съпругът ви?

— Ако знаех, вие щяхте да сте последният човек, на когото ще кажа.

— Бягството му не ви ли се струва странно?

Хейли Бекерт стисна зъби. Изгледа го продължително с отровен поглед и заяви:

— Казаха ми, че един новинар е споменал снощи името ви във връзка с изборите за главен прокурор. Нима интересът ви към тази длъжност не обяснява нападенията срещу съпруга ми?

— Нямам интерес към тази длъжност.

— Понеже, ако всичко е заради това, ще ви съсипя. От тъй наречената ви репутация на суперченге няма да остане нищо. Нищо!

Гърни не виждаше смисъл да се мъчи да й обяснява своята гледна точка.

Жената на Бекерт се извърна и решително тръгна към големия джип. Качи се на задната седалка и шофьорът затвори вратата. След няколко секунди колата безшумно се спусна по неравния път към хамбара и шосето към града зад него.

Гърни постоя известно време на патиото, като преиграваше мислено сцената — напрегнатото изражение, скованият език на тялото, обвинителният тон. През годините бе провеждал хиляди разпити на членове на семействата на бегълци и други изчезнали хора и се беше научил да разчита поведението им. Почти сигурен беше, че гневът, който Хейли Бекерт демонстрираше, е резултат от страх, а този страх е резултат от събития, които не разбира.

Студеният влажен вятър не само продължаваше да мени посоката си, но и се усилваше, създавайки чувството за предстояща буря. Детективът влезе вътре и затвори плъзгащата се врата. Мадлин седеше на едно от креслата пред камината и четеше книга. Беше запалила малък огън, който примигваше вяло. Гърни изпита желание да пренареди цепениците, но знаеше, че намесата му няма да бъде оценена по достойнство. Седна в креслото срещу съпругата си.

— Предполагам, чу всичко, нали? — попита той.

Тя не отклони очи от книгата.

— Трудно беше да не чуя.

— Какви са впечатленията ти?

— Свикнала е да става на нейното.

Той погледа известно време огъня, като потискаше желанието да го оправи.

— Добре. Какво според теб трябва да направя?

Мадлин вдигна очи:

— Предполагам, зависи от това дали смяташ случая за текущ или за приключен.

— Технически е текущ, докато не намерят Бекерт, не го осъдят и…

Мадлин го прекъсна.

— Нямах предвид технически, исках да кажа вътре в главата ти.

— Ако говориш за усещане за завършеност, още съм далеч.

— Какво липсва освен самия Бекерт?

— Не мога да преценя. Все едно се опитвам да почеша сърбеж, който непрекъснато се мести.

Тя затвори книгата.

— Имаш съмнения за вината на Бекерт?

Гърни се намръщи:

— Доказателствата срещу него са сериозни.

— И тези срещу сина му изглеждаха такива.

— Не и за мен. Съмнявах се във всичко. От самото начало.

— Но нямаш същите притеснения относно уликите срещу бащата?

— Не. Нямам.

Мадлин наклони глава с интерес.

— Какво има? — попита детективът.

— Възможно ли е това да има нещо общо с теорията ти „Еврика“?

Гърни не каза нищо. Знаеше, че не трябва да избързва с отговора, когато някой въпрос го подразни.

54

Преди време, когато провеждаше семинари за криминални разследвания, Гърни винаги включваше дискусия за невидимия следователски капан, който бе нарекъл „Заблудата Еврика“. Казано простичко, това беше тенденция да придаваш на собствените си открития повече тежест, отколкото на тези, направени от другиго, особено ако твоята находка е била скрита нарочно (оттук и терминът „еврика“, гръцката дума за „Намерих го!“). Тази първичната човешка склонност собствените възприятия да се считат за обективни и точни, а чуждата гледна точка да се възприема като субективна и склонна към грешки бе способна да изкара от релсите всяко разследване и беше в основата на многобройни погрешни арести и съдебни дела.

Макар да бе напълно наясно за явлението, Гърни се съпротивляваше да види проявата му в своите изводи. Умът има силна защита срещу съмнението в себе си. Но тъй като Мадлин беше повдигнала темата, той се застави да помисли по-задълбочено. Дали всъщност не прилагаше двоен стандарт при определяне на достоверността на доказателствата срещу Пейн и на тези срещу Бекерт? Не мислеше, но това не означаваше нищо. Налагаше се да прегледа уликите една по една, за да е сигурен, че подхожда към тях еднакво внимателно и критично.

Стана от креслото до камината, отиде до бюрото в кабинета си, извади папката с документи по случая и собствените си бележки и започна нов преглед, този път с надеждата да е обективен.

* * *

Малко след дванайсет, когато Мадлин го прекъсна, за да му съобщи, че тръгва за следобедна смяна в клиниката, Гърни беше стигнал до две заключения.

Първото, успокоително непроменено спрямо предишното, беше, че всяко едно доказателство срещу Кори Пейн може да бъде обяснено и свалено, а сменената дръжка на казанчето се явява възможно най-убедителното свидетелство за натопяване, което човек бе в състояние да си представи.

Второто му заключение, по-неприятно, беше, че доказателствата срещу Бекерт и/или Търлок имат същите слабости, като тези срещу Пейн. Всички те бяха преносими и следователно подменими. Дори предметите с отпечатъци по тях — химикалката, намерена в тревата до къщата на Поултър Стрийт, найлоновото пликче в апартамента на Блейз Джаксън — можеха да бъдат взети при невинни обстоятелства за по-късна употреба като осъдителни. Накратко, макар да нямаше доказателство за това — нямаше еквивалент на сменената дръжка на казанчето — беше възможно Бекерт също да е бил натопен. Вярно, сценарият беше твърде невероятен. Но наличните улики срещу комисаря далеч не бяха толкова твърди, колкото изглеждаха на пръв поглед. Всъщност умен адвокат би могъл да ги изкара наистина безпочвени.

Гърни остана на бюрото известно време след заминаването на Мадлин — взираше се през прозореца на кабинета и се чудеше дали е разумно да подема тази тема пред Клайн. Нямаше да бъде посрещната добре. Реши първо да говори с Торес.

Отговори му незабавно.

— Ей, Дейв, тъкмо се канех да ти звънна. Голяма сутрин е тук, сума неща пристигат накуп! Първо лошите новини. Няма съвпадение в системата с ДНК за онзи използван кондом, намерен близо до детската площадка в Уилард Парк. Така че сме в задънена улица там. Но намирането на очевидец на събитията от онази нощ и бездруго беше изстрел в тъмното. Сега добрите новини. Имаме доклад от компютърната лаборатория в Олбъни за онзи лаптоп, който намери под матрака в хижата. Ключовото откритие са поредица търсения за структурата на мозъка, конкретно за нещо, наречено „продълговат мозък“, и на защитата, предлагана от съседните костни структури. Тази информация — и анатомичните диаграми — биха потрябвали, ако човек реши да забие шиш за лед в нечий мозъчен ствол. Изглежда, създава солидна връзка между Бекерт и убийството на Лумис.

Гърни не беше сигурен колко е солидна, но определено беше многозначителна.

— И това не е всичко — продължи Торес. — Лабораторията ни изпрати отчет за телефона, намерен залепен под дъските на пода. Разпечатката потвърждава обяснението на Пейн защо се е намирал в района на Бридж Стрийт в нощта, когато е бил убит Стийл. Той твърди, че е получил поредица съобщения, с които някой му определя среща зад жилищния блок, след това я мести от другата страна на моста и накрая я отменя. Тези съобщения били пратени от телефона, който е намерен в хижата.

— Интересно — съгласи се Гърни. — Клайн реагира ли на тази информация?

— Прелива от щастие. Казва, че се чувства така, все едно връзва панделката на подаръка.

Представата на Гърни за „панделка на подаръка“ би било достоверно самопризнание от Бекерт. Използването на метафората за подаръчната опаковка от страна на Клайн за описване на събраните нови късчета подвижни улики, които лесно може да се подхвърлят, превръщаше търсенето на извършителя в послепис на целия случай. Което можеше да се окаже извънредно сериозна грешка.

Гърни приключи разговора с Торес и набра номера на Клайн.

— Дейвид, какво мога да направя за теб? — припреният тон на прокурора подсказваше, че най-желаният отговор е „нищо“.

— Искам да споделя едно притеснение.

— Така ли? — в това възклицание имаше повече тревога, отколкото любопитство.

— Мислех си за уликите, които привидно обвиняват Бекерт.

— Привидно?

— Именно. Уликите срещу Кори Пейн имаха слабости, които един добър защитник би могъл да използва по време на дело. И то успешно, бих казал.

— Какво намекваш?

— Че доказателствата срещу Бекерт имат някои сходни слабости.

— Глупости. Доказателствата срещу комисаря са много стабилни.

— Така казваше допреди три дни и за тези срещу Пейн.

Клайн се сопна студено и сърдито:

— Защо водим този разговор?

— За да не влезеш в съда с мисълта, че разполагаш с нещо повече от наличното.

— Нали не предполагаш, че Бекерт е бил натопен точно като Пейн, а? Кажи ми, че не си толкова луд.

— Казвам ти само, че този случай не ти е в кърпа вързан, както си мислиш. От гледна точка на доказателствата…

Прокурорът го прекъсна:

— Добре. Схванах идеята. Нещо друго?

— Не ти ли е хрумвало, че уликите са прекалено много? — В последвалото мълчание Гърни ясно си представи смесицата от гняв и учудване, изписала се на лицето на Клайн. — Когато топиш някого, се стараеш да изглежда по-черен от сатаната. Така че се престараваш. Не мога да докажа, че случаят е такъв, но не трябва да пренебрегваш подобна възможност.

— Твоята „възможност“ е най-откаченото предположение, което някога съм чувал. Само се виж. Твърдиш, че някой е натопил Кори Пейн за стрелбата по Стийл и Лумис, а след това е натопил и Дел Бекерт за същите нападения? Плюс тези на Джордан и Тукър? И Джаксън и Крийл? Чувал ли си за подобен случай изобщо някога през целия си живот?

— Не.

— Значи… просто ей така си измислил най-невъзможния сценарий на Божията земя? И си решил да ми го стовариш в скута?

— Виж, Шеридън, не твърдя, че имам представа каква е тази каша в Уайт Ривър, казвам само, че трябва да бъде проучена по-внимателно. Трябва докрай да разберем кой го е сторил, какво е направил и защо. Жизненоважно е да намерим Бекерт и…

— Задръж! Задръж дотук! Нашата цел не е „докрай да разберем“ каквото и да било. Възхищавам се на процеса на криминалното разследване, обвинение и осъждане. Но не съм шеф на някой психологически клуб за пълната истина. Що се касае до намирането на Бекерт, възможно е и никога да не го открием. Честно казано, това няма да е най-лошият вариант. Той може да бъде осъден и в негово отсъствие. Ако случаят приключи с обявяването му за виновен беглец, това ще е адекватен финал. Надлежно разгласената съдебна присъда може да доведе до същото усещане за успех на силите на реда, както и присъдата, дадена по време на шумен процес. Ще ти кажа само още едно нещо. Нежелателно е да оповестяваш публично лишената си от основи теория за двойното натопяване. Тя няма да помогне с нищо, освен да създаде още хаос и противоречия — да не споменаваме загубата на подкрепа за моята служба и лично за теб. Дискусията ни по тази тема приключи!

В ретроспекция Гърни не откри нищо изненадващо в реакцията на Клайн. Навлизането на случая в поредния му обрат просто не беше приемливо. Общественият имидж на прокурора беше неговата най-важна грижа. Гладката процедура — ключова цел. Изненадите не бяха желани. Поредният обрат трябваше да се избегне на всяка цена.

Ако се налагаше някой да преобръща случая отново, осъзна Гърни, именно той беше човекът, длъжен да намери отговорите на въпросите, повдигнати от собствената му невероятна хипотеза — първият от които беше и най-озадачаващ.

Cui bono?

Кой би имал полза да натопи и Пейн, и Бекерт?

55

При все понякога дразнещия скептицизъм и неприлични приказки на Хардуик Гърни уважаваше ума и прямотата му, които го правеха ценен пробник за теории.

Вместо да се опитва да обясни новите си грижи по телефона, след като се чу с Хардуик, за да се убеди, че си е у дома, детективът реши по-късно следобед да се отбие до къщата му на хълмовете над Дилуид.

Предизвикателната усмивка, която Гърни познаваше толкова добре, вече грееше на лицето на Хардуик, когато отвори вратата. Държеше две бутилки „Гролш“. Връчи на Гърни едната и го поведе към малката кръгла маса в ъгъла на гостната.

— Е, Дейви, какво те мъчи?

Гърни отпи от бирата, остави бутилката на масата и се зае да обобщи съмненията и размишленията си. Когато завърши, Хардуик го погледа втренчено, преди да отбележи:

— Правилно ли чух? Предполагаш, че след като някой е накиснал Пейн за утрепаните полицаи, е набедил и Бекерт за същите изпълнения? За какъв дявол? Резервен план, ако първата схема се издъни? Това му е бил шибаният план Б? Да топне и комисаря за убийството на Джордан и Тукър? Както и за Джаксън и Крийл?

— Осъзнавам, че звучи малко пресилено.

— Малко ли? Изобщо няма никакъв шибан смисъл. Така де, що за дяволски план е това? И кой, да му се не види, би имал полза от него?

— Точно това се питам и аз. Може би някой е мразел и двамата и не му е пукало кой ще падне жертва? Може би се е опитвал да всее раздор помежду им? Може би просто ги е сметнал за удобни изкупителни жертви?

— Може би, може би, може би… — Хардуик продължително и свирепо се втренчи в бирата си. — Виж, схващам факта, че някой е накиснал Пейн. Не може да се спори с дръжката на тоалетното казанче. Но какво те кара да си толкова сигурен, че и Бекерт е жертва на натопяване? Фактът, че има прекалено много улики срещу него? Това е най-абсурдната причина да считаме някой заподозрян за невинен, която някога съм чувал.

— Не опира само до прекалено многото улики. Просто всичко е прекалено удобно. Дори патроните с метална обвивка, които са идеални за балистичната експертиза. И лекотата, с която… — Гърни не довърши тази мисъл.

Хардуик вдигна поглед от бирената бутилка:

— Какъв е проблемът?

— Замислих се колко лесно се сдобихме с уликите. Сметнахме го за късмет. Но ако се окаже, че намеренията на стрелеца са били такива?

— Намеренията ли?

— Помниш ли онзи видеоклип на Стийл, който ме притесняваше? Лазерната точка?

— Какво за нея?

— Отлагането. Две минутната пауза между прицелването на снайпериста в точката върху темето на Стийл и фаталния изстрел. Защо е чакал толкова дълго?

— Кой знае, мамка му!

— Ами ако е чакал Стийл да премине пред онзи бор в края на ливадата?

— С цел?

— Да се увери, че ще можем да извадим куршума.

Хардуик се намръщи — изражението на крайно недоверие беше негова запазена марка.

Гърни продължи:

— Същата логика е приложима и към изстрела по Лумис, само че в случая е бил по-прибързан, понеже той е излязъл от къщата си и се е насочил към колата. Изстрелът е произведен, когато входната врата е била точно зад гърба му. Също лесен за изваждане куршум. Бях там, когато Гарет Фелдър го извади. Същото се отнася и за стрелбата по задната ми веранда. Поредният лесен за изваждане куршум, заседнал удобно в подпората.

Хардуик изкриви лице в обичайната си кисела гримаса.

— Значи имаш три ситуации с общ фактор. Но това не е доказателство за нищо. Всъщност ми звучи като онези лайна, в които задълбават адвокатите, за да омаят съдебните заседатели.

— Знам, че не е убедително. Но изглежда много удобно да извадиш три съвършено непокътнати куршума с ясна балистика, която да ги свързва директно с пушката в хижата на Бекерт… — Гърни замълча, преди да продължи. — Същото важи и за найлоновото пликче с парите. Защо найлоново? Е, за разлика от хартиените на него просто остават съвършени отпечатъци. Всеки с достъп до дома или кабинета на Бекерт е могъл да вземе пликче, използвано за нещо друго, а после да сложи парите в него и да го остави в апартамента на Джаксън.

— Убиецът просто наминава през кухнята на Бекерт, вади пликче от фризера, уверява се, че има хубав отпечатък на него, после се насочва към дома на Джаксън и…

Гърни го прекъсна:

— Не. Мисля си, че цялата тази история в Уайт Ривър е планирана отдавна. Нямаше нищо спонтанно или опортюнистично в нея. Просто така е направено да изглежда. Помисли си само. Бяло ченге е застреляно по време на расова демонстрация. След това двама чернокожи са пребити и удушени. После е застрелян втори бял полицай. Алиансът за расова справедливост е обвинен за убийствата заедно с Кори Пейн. А белите расисти близнаците Горт, заедно с така наречените Рицари на изгряващото слънце, го отнасят за убийството на Джордан и Тукър. Следват нашите открития в ловното стопанство — пушката, въжето и дамгата, които предполагат, че Бекерт и Търлок са извършили и четирите убийства, но са натопили Пейн и Горт. Ами ако всички улики от ловното стопанство са били подхвърлени? Цялата дяволска история показва признаци на щателно конструиране — пласт върху пласт измама, всички предварително оркестрирани. Сваляме един фалшив пласт и откриваме друг фалшив пласт. Никога не съм виждал подобно нещо!

— Дяволско обобщение — промърмори кисело Хардуик. — Просто му липсват няколко подробности. Като например кой, мамка му, е подредил нещата и каква, мамка му, е целта на всичко това?

— Не мога да отговоря на тези въпроси. Но знам, че ако някой се опитва да натопи Бекерт, трябва да има достъп до хижата му. Можем да започнем оттам.

— Ама разбира се. Нека да проверим най-слабо вероятния вариант първи. Това има страшно много смисъл, да знаеш!

— Угоди ми.

— Добре. Да приключваме. Обади се на жена му. Тя вероятно знае с кого е бил близък.

Гърни поклати глава:

— Хейли Бовил Бекерт гледа на всичко случило се в Уайт Ривър като на гигантска конспирация, в която съпругът й е жертвата, а всички ние останалите сме конспиратори. Съмнявам се, че в този момент ще ни обърне внимание. Но Кори може да знае някои имена.

Хардуик въздъхна нетърпеливо.

— Добре. Обади се на дребното копеле.

Гърни извади телефона. Докато търсеше номера на Пейн, чу по стълбите от втория етаж да слизат тихи стъпки. Няколко секунди по-късно в стаята влезе Ести Морено — приятелката на Хардуик, с която той все късаше и се събираше отново.

Беше поразително привлекателна млада дама още по-привлекателна в този момент заради късите изрязани шорти, тясната тениска и лъскавата абаносова коса, мокра от душа. Беше и кораво ченге под прикритие.

— Дейвид! Колко се радвам да те видя!

— Здравей, Ести. И аз се радвам да те видя.

— Не ми обръщайте внимание, работете си. Слязох само да си взема една такава — тя посочи бирата на Гърни, мина през дневната и влезе в кухнята.

Детективът се обади на Пейн.

— Имам спешен въпрос, Кори. Да знаеш дали баща ти изобщо е водил и други в ловното стопанство? Освен теб. И освен Търлок.

Последва кратка пауза.

— Почти сигурен съм, че всеки ловен сезон е качвал там „специалните“ си хора.

— Специални хора ли?

— Онези, които биха могли да са му полезни. Това е единственото, което би превърнало някого в специален за него.

— И тези хора са… кои точно?

— Прокурорът Клайн, шерифът Клуц, кметът Шакър, съдия Пукет…

— И кой друг?

Последва още една кратка пауза.

— Май това са. Също и онзи богаташ. Марвин някой си. Отвратителен милиардер, живее в Локенбери.

— Гелтър?

— Същият.

— А хора от управлението? Там има ли „специални“?

— Очевидно Търлок. Също и капитанът и неколцина от лейтенантите, които правеха практически всичко, което той пожелаеше.

— Като например?

— Да спретват фалшиви случаи срещу членове на АРС. Да лъжат в съда. Такива гадости.

— А ти откъде знаеш всичко това?

— Казаха ми го от АРС. Точно в разни такива работи се ровеха Стийл и Лумис… също и Джордан и Тукър… което очевидно е причината да бъдат убити.

— Трябват ми имената им — на капитана и сподвижниците му.

— Джо Белц, Мич Стакър, Бо Лъкман.

Гърни ги записа.

— Знаеш ли някой друг, който би могъл да има достъп до хижата на баща ти?

— Нямам идея. Предполагам, жена му.

— Един последен въпрос. Баща ти притежаваше ли други недвижими имоти? Лятна вила, друга хижа, нещо от този род?

— Аз поне не знам да е имал. Но това не означава нищо. Баща ми е айсберг. По-голямата част от него се крие под повърхността. Защо питаш?

— Навярно би отишъл на такова място. Някъде, където да се спотаи. А имот под наем? На изплащане? Място, което използва за ловни или риболовни забежки?

— Не мисля, че си пада по риболова.

— Добре, Кори. Благодаря за помощта. Ако се сетиш за още някого, който е имал достъп до хижата му, съобщи ми.

— Разбира се.

Гърни затвори.

Хардуик вдигна бирата си и отпи голяма глътка.

— Малкото копеленце беше ли от полза?

— И да, и не. Като изключим растящия списък неприятни индивиди, всеки от които би могъл да види къде Бекерт държи ключа от хижата, не съм сигурен дали знам повече, отколкото досега. Би трябвало да се свържа с Марк Торес, да проверя дали той не знае нещо за съратниците на Бекерт…

— Проклета загуба на време! — Хардуик подчерта коментара си с твърдо изтракване при оставянето на бутилката на масата. — Фокусирането върху хората с достъп до хижата няма общо с друго освен с твоята идея за двойното натопяване, която определено е в най-налудничавия край на спектъра хипотези.

— Може и да си прав. Но не вреди да си задам въпроса… — Гърни отпи от своята бира и набра Торес: — Марк, опитвам се да си създам представа за хората, с които е бил близък Бекерт. Споменаха ми имената на трима членове на екипа на управлението — Белц, Стакър и Лъкман. Можеш ли да ми кажеш нещо повече за тях?

Първоначалната реакция на следователя беше притеснено колебание.

— Чакай малко. Само да се уверя… че наоколо не се навърта нечий чифт уши. Добре. Всъщност не мога да ти кажа кой знае колко освен факта, че прекарваха много време в кабинета на Бекерт — повече от останалите, които му докладват. Може и да си въобразявам, но изглеждат доста нервни, откакто той изчезна.

— Трябва да бъдат разпитани. Знаеш ли дали Клайн е стигнал вече до тях?

— Нямам представа. Той не ни споделя много.

— Колко негови хора работят по изчезването на Бекерт?

— Активно да го търсят ли? Николко, доколкото ми е известно. Приоритетът му е изцяло върху физическите улики. Смяташ ли това за грешка?

— Честно казано, да. Бекерт е свързан с всичко станало. И ролята му в този случай може да не е такава, каквато изглежда. Намирането му би могло да разреши някои въпроси.

— Какво според теб трябва да направим?

— Всичко възможно, за да го намерим. Ще ми се да знам дали притежава друг имот в тази част на щата. Място, където ще отиде, ако не иска да го намерят.

— Можем да накараме общината да потърси името му в списъците за данъците…

— Ако успееш да освободиш някой униформен, прати го да проверява и съседните окръзи. Трябва да търсят също имената Бовил, Търлок и Блейз Джаксън. Тя изглежда е замесена от самото начало.

— Добре, ще накарам някой да се заеме.

— Преди да си кажем довиждане, имам и въпрос за безшумната алармена система в хижата. Каза, че списъкът с номера, на които е програмирана да се обажда, е защитен с някаква парола…

— Точно така и от компютърната лаборатория дойде резултат. Номерата са били три, мобилни. На Бекерт, на Търлок и анонимен предплатен. Третият няма начин да се проследи.

— Не до собственика му, но до най-близката мобилна кула, когато е получил аларменото позвъняване. Това може да се окаже полезно. Всъщност хубаво би било да вземеш локациите на получаване и на другите два. Интересно би било да се знае дали Бекерт още се е намирал в района сутринта по време на убийството на Търлок.

— Няма проблем. Веднага ще се свържа с телефонната компания.

След като Гърни приключи с разговора, Хардуик попита:

— Къде е той според теб?

— Нямам представа, само се надявам все още да е някъде наоколо.

— Клайн пуснал ли го е за издирване?

— Да, но нищо повече… — Гърни замълча. — Мислех си за нещо, което ми каза миналата седмица. За семейните проблеми на Бекерт. Спомена онова военно училище, в което е пратил Кори. Знаеш ли в коя част на Юга се намира? Или как се е казвало?

— Мога да го открия. Познавам онзи тип от щатската полиция, който го препоръча на Бекерт.

— Чудех се дали не е във Вирджиния. Като училище на комисаря. И на семейството на жена му. Това е щат, който той може би познава добре и ще тръгне натам, ако иска да изчезне за известно време…

Хардуик огледа детектива над ръба на бутилката с бира.

— Какво намекваш?

— Просто си мисля на глас.

— Глупости на търкалета. Молиш ме да проуча този вирджински вариант, да започна да проверявам всички места, на които може да се е скрил Бекерт. Което си е гигантски трън в задника…

Гърни сви рамене:

— Просто хрумване, нищо повече. Докато Торес проверява данъците в градчетата наоколо, аз ще проуча наемите. Няма достъпен публичен регистър за имената на наемателите, но „Акме Риълти“ може би разполага с база данни на наематели в района на Уайт Ривър. Ще намина покрай Лаура Конуей утре сутрин…

— Какъв е проблемът да й звъннеш?

— Личните срещи винаги са по-резултатни.

56

На следващия ден Гърни стана пръв. Успя да изпие първата си чаша кафе и да зареди хранилките за птици, преди Мадлин да се появи за закуска. Носеше виолончелото си, което му напомни, че струнната й група има утринен концерт в местен старчески дом.

Докато жена му си приготвяше купа домашно мюсли, Гърни разби три яйца. Двамата седнаха заедно на масата за закуска.

— Говори ли с Трешър? — попита тя.

— Не. Не съм сигурен какво да му кажа. Предполагам, трябва да го обсъдим.

Мадлин остави лъжицата си.

— Да го обсъждаме ли?

— Да обсъдим дали да му разрешим да продължи да проучва находката.

— Наистина ли смяташ, че това трябва да се обсъжда?

Гърни въздъхна и остави вилицата си:

— Добре. Ще му кажа, че отговорът ни е отрицателен.

Мадлин го изгледа настоятелно.

— Ние живеем тук, Дейвид. Това е домът ни!

Изчака я да продължи. Но тя не каза нищо повече.

* * *

Пътуването по магистралата мина без проблеми както винаги. Гърни спря точно преди изхода за Уайт Ривър и вкара адреса на „Акме Риълти“ в джипиеса си. Шест минути по-късно навигацията го доведе до редица витрини на Бридж Стрийт, на няма и една пресечка от мястото на покушението по Стийл.

Гърни сметна този факт за интересен, след това го отхвърли като съвпадение от типа, който обикновено в крайна сметка няма значение. С годините беше научил, че една от малкото грешки на следователя, по-лоши от неуспеха в разпознаването на важните точки, е свързването на несъществени случайности.

Детективът слезе пред офиса и се зае да разглежда списъците, залепени на прозорците. Повечето бяха имоти за продан, но имаше и такива под наем — както еднофамилни къщи, така и апартаменти. Районът, покрит от агенцията, се простираше и извън Уайт Ривър, чак до съседните градчета.

Предната врата се отвори. Отвътре излезе пълничък господин с шоколадовокафяво тупе и усмивка на търговец.

— Прекрасен ден, нали?

Гърни кимна любезно.

Мъжът вдигна пухкава ръка към списъците.

— Нещо конкретно ли търсите?

— Трудно е да се каже.

— Е, дошли сте на точното място. Ще ви улесним. Нали затова сме тук. От покупка или от наем се интересувате?

— Всъщност вече съм говорил с госпожица Конуей. Тя тук ли е?

— Да. Ако вече работите с нея, ще ви оставя в нейни ръце. Тя е от най-добрите ни агенти… — мъжът отвори вратата. — След вас, господине!

Гърци се озова в застланата с килим приемна с празна рецепция, автомат за вода и дъска за съобщения с накачени по нея бележки, както и две големи тропически растения. По протежение на задната стена бяха наредени четири офиса със стъклени врати и име на всяка.

Гърни си беше представял агентката млада и руса. Лаура Конуей се оказа на средна възраст и брюнетка. Носеше разноцветни пръстени и на десетте пръста. Яркозелена огърлица привличаше вниманието към и бездруго впечатляващото й деколте. Когато вдигна очи от бюрото си, обеците й — златни дискове с размер на сребърен долар, се разлюляха. Огледа детектива с оценяващ поглед и усмихна щедро начервените си устни.

— Какво мога да направя за вас в този прекрасен ден?

— Здравей, Лаура! Аз съм Дейв Гърни.

Отне й секунда да си спомни името. Блясъкът на усмивката значително намаля.

— О, да, детективът. Проблем ли има?

— Може ли? — той придърпа един от свободните столове.

— Разбира се — тя събра длани пред себе си на бюрото и сплете пръсти.

Гърни се усмихна.

— Прекрасни пръстени!

— Какво? — тя сведе очи към накитите. — О, благодаря!

— Съжалявам, че пак те притеснявам, Лаура. Както сигурно си видяла по новините, тази налудничава история в Уайт Ривър става все по-странна.

Агентката кимна.

— Чу ли, че се опитват да издирят Дел Бекерт, бившия шеф на полицията?

— По новините само за това говорят.

— Точно така. Ето какво искам да попитам — подозираме, че той може още да е в района на Уайт Ривър. Проверяваме дали притежава имоти наоколо. Това е лесна задача. Но е възможно и да е наел нещо, а няма регистър на наемите, който да прегледаме. И тогава си спомних, че вие управлявате повечето жилища под наем в района. И предположих, че ако някой може да ни помогне, това си ти.

Агентката го погледна озадачено.

— Каква помощ по-точно искаш?

— Най-обикновен преглед на базата данни с наематели. Бекерт може лично да е наел имот или пък да е отседнал в къща или апартамент на името на свой близък. Ще ти дам няколко имена, ти ги пусни в базата и ще видим дали ще откриеш нещо. Съвсем просто е. Вече знам за апартамента на Бридж Стрийт и къщата на „Поултър“, просто искам да науча дали има други освен тях… — Гърни направи пауза и после добави: — Между другото, и огърлицата ти е прекрасна. Нефритена е, нали?

Агентката нежно помилва украшението с върха на пръстите си.

— Най-високо качество нефрит.

— Очевидно е. И прекрасно си отива с пръстените!

Тя се усмихна доволно.

— Смятам, че външният вид има значение. Не всички днес са съгласни с това.

— Те губят — сви рамене детективът.

Лаура се усмихна.

— Носиш ли тези имена?

Той й връчи списък с Бекерт, Бовил, Търлок, Джаксън и Джордан, плюс тримата високопоставени офицери от Уайт Ривър, чиито имена му даде Пейн. Тя постави листа пред клавиатурата, намръщи се замислено и се захвана за работа. Четвърт час по-късно принтерът оживя. От него излезе една страница, която агентката връчи на Гърни.

— Освен двата споменати има само три имота под наем, които излизат във връзка с тези имена.

Първият се оказа едностаен апартамент на Бейкън Стрийт в района на „Гринтън“. Едногодишен наем на името на Марсел Джордан беше започнал да тече преди четири месеца. Името на агента беше Лили Флак. Бележките й показваха, че целият наем от 4800 долара е платен авансово в брой от представителката на наемателя — Блейз Л. Джаксън.

Вторият имот беше еднофамилна къща на място, наречено Рапчър Хил. Тя също беше наета преди четири месеца за едногодишен период от отдела по иззети имоти на една от банките в Уайт Ривър. Името на подписалия наема беше Блейз Л. Джаксън. Агентката, отново Лили Флак, беше отбелязала, че госпожица Джаксън е платила пълната сума на наема — 18 000 долара, в брой.

Третият имот — апартамент в „Гринтън“, бе даден под наем на Марсел и Таня Джордан преди шест години и оттогава договорът бе подновяван ежегодно. Според Гърни той едва ли имаше нещо общо с възможното местонахождение на Бекерт.

Другите две жилища обаче му се струваха интересни за оглед. Той сгъна листа и го пъхна в джоба на якето си.

Лаура Конуей го наблюдаваше внимателно.

— Това ли искаше?

— Да — отвърна той. Но не направи опит да стане от стола.

— Има ли нещо друго?

— Ключовете. За първия апартамент и за къщата.

Усмивката на Лаура помръкна.

— Не мисля, че мога да ти дам ключовете.

— Искаш ли да попиташ шефа си?

Тя вдигна телефона. После остави слушалката и излезе от офиса.

След няколко минути мъжът, който беше поздравил Гърни на улицата, се появи нацупен на вратата.

— Аз съм Чък Брамбълдейл, управителят. Поискали сте от Лаура ключовете за два имота под наем.

— Може да се наложи да влезем там и бих предпочел да го направя, без да предизвиквам излишни щети.

Мениджърът се ококори:

— Имате ли… заповед?

— Не съвсем. Но доколкото знам, съществува споразумение за сътрудничество.

Брамбълдейл се втренчи в нищото за няколко секунди.

— Изчакайте тук!

Останал насаме в офиса, Гърни стана и огледа рамкираната награда на стената. Беше сертификат от Регионалната асоциация на професионалните агенти на недвижими имоти отпреди десет години, в който обявяваха Лаура Конуей за агент на годината.

Брамбълдейл се появи с два ключа.

— Сребърният е за апартамента — на последния етаж, 4Б. Медният е за къщата в Рапчър Хил. Знаете ли къде е?

— Не.

— Намира се северно от Уайт Ривър. Нали знаете къде е ловното стопанство? Е, само на няколко километра оттам.

— Близо до Клап Холоу, така ли?

— Между Клап Холоу и Бас Ривър. В средата на нищото. — Управителят с очевидна неувереност връчи ключовете на Гърни. — Странно място.

— Защо?

— Имотът навремето е бил собственост на една от сектите за края на света, оттам е получил и името Рапчър Хил[15]. След това сектата изчезнала. Просто се изпарила от лицето на земята. Прибрали ги на небесата, казват някои от местните. Други твърдят, че членовете й пресекли пътя на братята Горт и сега до един са погребани някъде из каменоломните. Единственото, което се знае със сигурност, е, че не е имало кой да плаща ипотеката и банката взела къщата. Трудно се продава толкова отдалечен имот с шантава история, така че решили да го дават под наем.

— Цветята са страхотни! — Лаура Конуей изникна до Брамбълдейл. — Самата къща не е нищо особено, но само почакай да видиш цветята!

— Цветя ли? — изуми се Гърни.

— Като част от услугите ни по управлението проверяваме имотите си под наем поне веднъж месечно и когато бяхме там преди два месеца, открихме, че наемателят е накарал Снук от разсадника да засади страхотни лехи с петунии. Има и множество висящи кошници пред къщата.

— Блейз Джаксън е наела Снук да сади петунии?

Конуей кимна.

— Предполагам, за да развесели къщата. След тази история с изчезването на сектата там горе винаги е изглеждало доста страховито.

Блейз Джаксън? Петунии?

Озадачен, Гърни благодари и на двамата за съдействието и се върна в колата си.

Макар че имотът в Рапчър Хил определено беше по-интригуващ, логично беше да посети първо апартамента на Бейкън Стрийт. Провери разпечатката, която Конуей му беше дала, и въведе адреса в джипиеса си.

Пристигна на мястото за по-малко от три минути.

Бейкън Стрийт се отличаваше с повсеместния недостатък на западащите квартали — колкото по-светъл бе денят, толкова по-зле изглеждаше. Но поне беше избегнала спорадичните палежи, направили някои улици в „Гринтън“ напълно необитаеми. Номерът на сградата, която Гърни търсеше, се оказа по средата на пресечката. Той паркира на забраненото място до пожарния кран и слезе. Удобно, когато човек е тръгнал по полицейска работа, но с недостатъка всички да видят, че си дошъл по полицейска работа…

Мъж с татуирани рамене и червена кърпа на главата се трудеше върху един от прозорците на приземния етаж. При приближаването на Гърни коментира:

— Мамка му! Това се казва добра изненада.

Тонът му бе груб, но не и враждебен.

— Ченге си, нали?

— Точно така. А ти кой си?

— Домоуправителят за всички сгради в това каре. Викат ми Пол Паркман.

— Какво те изненадва толкова, Пол?

— Доколкото си спомням, за първи път пращат някого още на същата сутрин, в която съм се обадил.

— Звънял си в полицията? Защо?

Домоуправителят посочи откъртената защитна решетка на прозореца.

— Копелетата са нахълтали през нощта. Празен апартамент= Нищо за крадене. Така че срали на пода. Двама. Две отделни купчинки лайна. Може би ще вземеш ДНК проба?

— Интересна идея, Пол. Но не съм дошъл за това.

— Така ли? — Домоуправителят се изсмя остро. — Тогава за какво си тук?

— Трябва да погледна един от другите апартаменти. 4Б. Знаеш ли дали е зает?

— И да, и не.

— В смисъл?

— Да, официално има наематели. Не, никога не са тук.

— Никога?

— Поне аз не съм ги виждал. Какво искаш да провериш? Да не смяташ, че вътре има труп?

— Съмнявам се. Някакви спънки по стълбите?

— Поне аз не знам за такива. Искаш ли да се кача с теб?

— Няма нужда. Ще звънна, ако ми потрябваш.

Гърни влезе в сградата. Настланото с плочки фоайе беше относително чисто, стълбите — относително осветени, а твърде познатите миризми на зеле, урина и повръщано — благословено слаби. Площадката на най-горния етаж дори изглеждаше измита в недалечното минало, а вратите на двата апартамента бяха надлежно обозначени — 4А в единия край, 4Б в другия.

Гърни извади беретата от кобура на глезена си, вкара един патрон и свали предпазителя. Застана встрани от вратата на 4Б и почука. Не получи отговор, нито чу някакъв шум отвътре. Почука по-силно и подвикна:

— Полиция! Отворете вратата!

Нямаше реакция.

Гърни вкара ключа, завъртя го и бутна вратата да се отвори. Удари го задавящият мирис на жилище, чиито прозорци не са отваряни от много дълго време. Сложи предпазителя и пъхна пистолета в джоба на якето си. Включи лампите в тесния коридор и започна обиколка на миниатюрния апартамент.

Имаше малък кухненски бокс, малка дневна и малка спалня, а банята беше с размер на килер — всички с изглед към обрасъл с плевели празен парцел. Нямаше мебели, нито следи от обитатели. Но въпреки това Блейз Джаксън, предполагаемо от името на Джордан, бе платила наема за една година в брой.

Дали апартаментът вече бе изиграл ролята си и стоеше изоставен? Или бе предназначен за бъдеща употреба? Гърни постоя пред прозореца в дневната, потънал в размисли. Гледката от този прозорец включваше част от „Гринтън“, част от „Блустоун“, тесен сектор от Уилард Парк и — за малко да го пропусне през зацапаното стъкло — фасадата на сградата на полицейското управление. Пред очите му от главния вход излезе униформен полицай, качи се в колата си на паркинга и замина.

Хрумна му логичното обяснение, че апартаментът е бил нает като място за потенциално трето покушение. Защо са били използвани другите два вместо него беше въпрос, който изискваше повече размисъл. В момента обаче по-важно му се струваше посещението на Рапчър Хил. Може би ако ги разгледа в цялост, целта на всяко отделно жилище щеше да се изясни.

57

По природа Гърни следваше любопитството си, без да се престарава с осигуряване на подкрепление. Странностите и несъответствията привличаха вниманието му и пробуждаха желание да ги проучи по-внимателно дори при условия, които биха възпрели повечето хора. Всъщност имаше намерение да се отправи директно към къщата в Рапчър Хил и без съмнение щеше да го направи, ако Мадлин не му бе звъннала, докато караше натам.

Каза, че няма специална причина за обаждането, просто й се отворила секунда и се чудела какво прави той. Докато детективът й отговаряше относително подробно, тя мълчеше; стори му се, че описваното положение й се струва притеснително. Накрая жена му каза:

— Не мисля, че трябва да ходиш там сам. Твърде изолирано е. Не знаеш на какво може да се натъкнеш.

Права беше, разбира се. В друг случай вероятно щеше да отхвърли възраженията й, но сега бе склонен да я послуша. На следващото кръстовище отби пред изоставена селскостопанска сергия. На лющещата се табела още се четеше избелял надпис „Тикви“.

Гърни обмисли вариантите за подкрепление. Всички решения, включващи Клайн, полицейското управление или службата на шерифа, щяха да доведат до други неприятности. Реши да опита Хардуик.

— Рапчър Хил? За какво, мамка му, говориш?

— Говоря за къща насред нищото, където евентуално се е окопал Дел Бекерт.

— Какво те кара да мислиш така?

— Къщата е била наета от Блейз Джаксън, която почти сигурно има някаква връзка с Бекерт. Платила е осемнайсет хиляди долара годишен наем в аванс. Съмнявам се тя самата да е разполагала с толкова много пари, но съм сигурен, че за комисаря не са проблем. И къщата е само на няколко километра от бензиностанцията, където са забелязали дюрангото му ден-два след бягството. Струва си да се погледне.

— Ако нямаш против да си губиш времето, иди гледай.

— Така и възнамерявам да направя.

— Е, какъв е проблемът?

— Възможен комитет по посрещането.

Хардуик се замисли за момент:

— Искаш чичо Джак отново да ти е навигатор, за да ти прикрива страхливия задник?

— Нещо такова.

— Ако кучият син е там, може би ще намеря причина да го гръмна.

— Бих предпочел да не го правиш.

— Уби всичко детско в мен! Единственият плюс на това да си навигатор е да можеш да навигатираш някой куршум до нечия глава.

— Е, може и да ти се отвори възможност, ако се натъкнем на Горт…

— Добре. Къде да те търся?

* * *

Мястото, което Гърни избра за срещата, след като се консултира с „Гугъл мапс“ на телефона си, бе кръстовище на криволичещ третокласен път, наречен Роктън Уей, и началната точка на Рапчър Хил Роуд. Когато стигна там, паркира на буренясалия банкет между асфалта и боровата гора.

Според часовника на таблото вече беше минал четвърт час от разговора с Хардуик. Предположи, че трябва да отпусне на Джак още половин час за пътуването от Дилуид. Пребори желанието да продължи сам поне още малко нагоре към Рапчър Хил. Не само че щеше да обезсмисли обаждането до Хардуик, но и щеше да увеличи риска, на който се подлагаше, без никаква полза, освен да научи онова, което имаше да научава, трийсет минути по-рано.

Гърни наклони седалката си назад и зачака, като се захвана с разнообразни вариации на проблема кой кого може да е насадил за всяко от седемте убийства и защо. Стигаше все до един и същи въпрос, който го измъчваше от известно време. Дали убийствата изискваха очевидното натопяване, или то беше целта, довела до необходимостта от извършването на убийствата? И дали един и същи отговор важеше за седемте случая?

След двайсет и пет минути чу познатото ръмжене на червеното Джи Ти О на Хардуик, което спря зад него. Слезе от колата да се здрависат.

Любимото оръжие на частния детектив, неговият „Зиг Зауер“, беше закопчано над черната му тениска, превърнала се в също толкова характерна негова част, колкото и обезпокоителните му светлосини очи. В лявата си ръка носеше АК-47 с оптически мерник.

— Просто в случай че стане интересно — подхвърли с маниакален блясък в очите, способен да притесни всеки не така добре запознат с нрава му като Гърни.

— Благодаря, че дойде.

Хардуик изкашля храчка и я изплю на черния път.

— Преди да забравя да го спомена — свързах се с интерната, в който е бил пратен Кори във Вирджиния, също и със старото училище на Бекерт. И на двете места никой няма представа дали комисарят притежава имоти в района. Говорих с половин дузина общински чиновници около тези училища и в областта, където се намират тютюневите ферми на семейство Бовил, но никой от тях не каза нищо ценно. Толкова по въпроса — освен ако не искаш да прекараш следващата седмица от живота си вдън гори тилилейски в онзи щат и да преравяш данъчни декларации. Което, според мен, би било дяволски тъпа идея.

— Никой не ти каза нищо, така ли?

— Психоложката в интерната на Кори спомена, че момчето било досущ като баща си.

— В какъв смисъл?

— Със силна воля. Целеустремен. Прецизен. Маниакално властен.

— Без подробности?

— Закон за запазване на личните данни. Най-близкото до конкретни подробности беше споменаването на факта, че смъртта на майка му е оказала голямо влияние върху него.

— Това и бездруго го знаем. Точно сега се интересувам повече от Бекерт. Предполагам, че е участвал в събеседването за прием на сина си. Тя каза ли нещо за него?

— Със силна воля. Целеустремен. Прецизен. Маниакално властен.

— Ясно. Стига толкова. Да се надяваме, че посещението ни тук няма да е поредната задънена улица.

Хардуик надзърна към дълбоките коловози, които навлизаха в боровата гора.

— Колко далеч е къщата?

— Според сателитната карта на няма и два километра. Все нагоре по склона.

— Пеша ли сме, или с колите?

— Пеша. По-малък шанс има да заседнем, а и който и да е там, е по-вероятно да не забележи нашето… — Детективът спря, когато забеляза малък отблясък отразена светлина в короната на дърво недалеч от пътя. — Я виж това? Май можем да забравим за елемента на изненадата…

Хардуик проследи погледа на Гърни.

— Охранителна камера?

— Така изглежда.

Скоро откриха, че отблясъкът наистина идва от охранителна камера — сложен модел, качен на около пет метра над земята на ствола на грамаден бор.

Хардуик я огледа с интерес.

— „Аксиън 500“ — отбеляза с възхита и притеснение. — Записът се активира от движение, предаването е сателитно. Искаш ли да вкарам един куршум в нея?

— Няма смисъл. Влязъл съм в обхвата й преди половин час. Ако има някой в къщата, вече знае, че сме тук.

Хардуик кимна недоволно и продължиха нататък.

С увеличаването на стръмнината на склона и забавянето на напредъка им, в ума на Гърни започна да се оформя нова теория. Реши да я обсъди с Хардуик по време на изкачването.

— Да речем, че Бекерт е бил мишената от самото начало.

Хардуик направи гримаса:

— Имаш предвид, че всички са изтрепани само за да може полицейският комисар по прякор Светеца да бъде накиснат за убийствата им?

— Не знам за „всички“. Но да речем, че жертвите са Стийл, Лумис, Джордан и Тукър. Може да се окаже, че Търлок, Джаксън и Крийл са били просто висящи конци, които е трябвало да се подрежат.

— Ако Бекерт е бил мишената, тогава защо и Пейн? Защо са натопили първо него?

— Може би крайната цел на случващото се не е имала нищо общо със самия Пейн. Да речем, че е било начин да навредят на баща му.

— В какъв смисъл?

— Политически. В наше време синът ти да се окаже убиец на полицаи като цяло слага край на кариерата. Който го е измислил, не е имал начин да се досети, че Бекерт ще успее да го превърне в плюс…

Хардуик не изглеждаше убеден.

— И какво тогава?

— Тогава убиецът осъзнава, че номерът със злия син няма да мине както е планирано, взема всички физически улики, свързани с първите четири убийства, и ги подхвърля в хижата, като прави не само да изглежда, че Бекерт е убиецът, но и че се е опитал да накисне собствения си син за Стийл и Лумис, а братята Горт — за Джордан и Тукър.

Хардуик се изсмя звучно:

— Ама че дяволско въображение имаш!

— Казвам само, че е възможно да е станало така. Нямам доказателства.

Спътникът на Гърни се намръщи.

— Струва ми се… дяволски жестоко. Ако си прав, онзи, който е подготвил капана, не е имал угризения за убийствата и няма угризения спрямо възможността Кори да прекара остатъка от живота си в затвора. И прави всичко това само за да оплеска живота на Бекерт? Изглежда ми прекалено.

— Дори ако греша за мотива или за това, че крайната цел е Бекерт, факт е, че най-малко седем души са паднали жертва и някакво зло копеле ги е избило до крак.

Помежду им се възцари тишина, нарушена от звъненето на телефона на Гърни.

На екрана пишеше, че се обажда Торес.

Детективът спря на място, за да приеме обаждането.

Следователят заговори тихо и припряно:

— Ново развитие на ситуацията. Клайн току-що се е чул с Бекерт. Иска да се предаде.

— Кога?

— Днес. Точният момент зависи от това колко бързо ще успеем да уредим споразумението, което иска.

— Споразумение?

— Бекерт държи да присъстват определени хора — такива, които смята за достойни за доверие свидетели. Казал, че не възнамерява и него да го сполети случилото се на Търлок.

— Кои са тези свидетели?

— Съпругата му Хейли; богат политически спонсор на име Марвин Гелтър; шерифът Клуц; кметът Шакър и капитанът от полицейското управление, за когото ме попита.

— Голям комитет по посрещането. И къде се очаква да се предаде комисарят?

Последва кратко колебание.

— На мястото, на което се е крил, откакто е изчезнал от радара.

— Това не е точен отговор.

— Знам. Съжалявам за което. Клайн подчерта, че случващото се е конфиденциално и не бива да разпространяваме абсолютно никакви подробности. Изрично забрани да се говори с теб.

Гърни видя възможност да провери дали се намира на правилното място.

— Клайн не иска да знам за къщата на Рапчър Хил Роуд?

Последва мъртвешка тишина.

— Какво каза?

— Чу ме добре.

— Но… как… откъде…

— Няма значение. Номерът е, че в момента вървя към къщата. Кажи на Клайн, че съм тук и искам да знам какъв е планът му, за да не го прецакам.

— Исусе. Чакай да го намеря. Ще го помоля да ти се обади!

Гърни се обърна към Хардуик и го осведоми за ситуацията.

— Бекерт иска да се предаде ли? И после какво? Ще признае седем убийства, после все пак ще се кандидатира за главен прокурор на база на впечатляващата искреност на признанието?

— Надали в момента някой знае какво…

Телефонът звънна отново и на екрана се изписа името на Клайн.

— Гърни на телефона.

Клайн почти крещеше:

— Как, по дяволите, разбра къде се намира Бекерт? И защо не ми съобщи на мига, щом си го узнал?

— Не знаех къде се намира. Просто карах по интуиция.

— А къде, по дяволите, се намираш ти?

— На Рапчър Хил Роуд, недалеч от къщата.

— Не се доближавай повече. Всъщност не прави нищо, по дяволите. Сделката за предаването на Бекерт е голяма работа. Най-голямата! Лично ръководя операцията. Нищо не бива да се случва, преди да стигна дотам. Разбра ли?

— Може да се случи нещо, което изисква реакция…

— Нямах това предвид. Не действай по самоинициатива! Никаква. Ясно?

— Ясно.

— Хубаво. Повтарям: Не прави нищо. Идвам!

58

Гърни предаде на Хардуик казаното от прокурора. Спътникът му оголи зъби с отвращение:

— Клайн е патетично малко лайно.

— Но е прав, че това е голяма работа — възрази Гърни. — Особено ако Бекерт се предаде и направи самопризнания.

— Което ще ликвидира твоята теория за него като жертва.

— Нямам нищо против, стига да открием истината.

— И какво ще правим до пристигането на кавалерията? Ще седим тук да се чешем по топките?

— Ще се махнем от пътя, няма да се правим на герои, ще доближим къщата. След това… ще видим.

Докато напредваха през гората, теренът започна да се изравнява. Скоро между боровете започна да се очертава окосена от човешка ръка поляна. Двамата използваха ниските клони за прикритие и се приближиха дотолкова, че да имат добра видимост към простичка бяла фермерска къща в средата на яркозелена морава. До къщата имаше барака с размер на гараж. Почти цялото пространство отпред беше пълно с цветни лехи и висящи кошници с червени петунии.

— А сега какво? — промърмори Хардуик.

— Ще се държим, все едно сме в засада. Ще дебнем кой влиза и кой излиза.

— А ако се появи някой?

— Зависи кой е.

— Ясно ми е като тъмна нощ.

— Като в живота. Да заемем позиции диагонално, така че да можем да виждаме къщата, без камерите да виждат нас… — Гърни посочи между дърветата. — Ти заобиколи оттам до точката, откъдето виждаш лявата стена на къщата и задната й фасада. Аз ще държа под око предната и дясната стена. Обади ми се, като избереш удобно място!

Гърни нагласи телефона си на вибрация, така че да няма вероятност звъненето да издаде позицията му. Хардуик направи същото.

Детективът се насочи между дърветата към място, което му осигуряваше удобно прикритие и същевременно достатъчно добра гледка към къщата и бараката. От това място виждаше малка и много нова на вид сателитна чиния, монтирана на ъгъла на къщата. Долови и приглушеното бръмчене на генератор. Щом ушите му привикнаха със звука, осъзна, че чува глас. Беше твърде слаб да различи отделните думи, но докато слушаше, заключи по тона, че това е новинар. Предвид напрегнатата ситуация, му се стори странно, че Бекерт гледа телевизия, освен ако не очакваше някакво съобщение за предстоящото си предаване.

Телефонът на Гърни извибрира. Беше Хардуик.

— Докладвам, както поиска. Току-що вдишах проклета муха. Шибаната твар е в белия ми дроб!

— Поне не е стършел.

— Или птица. Така или иначе, на позиция съм. А сега какво?

— Я ми кажи… Ако се вслушаш внимателно, чуваш ли нещо, което напомня телевизионно новинарско предаване?

— Чувам генератор.

— Само това?

— Само това. Но ми хрумна нещо, свързано с теорията ти за двойното натопяване. Идеята ти, че цялата простотия около Уайт Ривър в крайна сметка е измислена, за да съсипе Бекерт, поражда голям въпрос за това кой ще спечели от всичко.

— Наясно съм, благодаря.

— А знаеш ли отговора?

— Не. Но ми се струва, че ти го знаеш.

Хардуик направи драматична пауза, преди да отвърне.

— Мейнард Бигс.

Гърни не остана впечатлен. Представата му за Бигс като за честен и умен, състрадателен човек, го правеше слабо вероятен кандидат за масов убиец.

— Защо точно той?

— Единствен той изглежда да има каквато и да е практическа печалба от съсипването на Бекерт. Премахни знаменития полицейски комисар и Бигс печели изборите за главен прокурор, без дори да се припоти.

Не звучеше както трябва, но Гърни беше решен да подходи отворено към всеки вариант.

— И това е възможно. Проблемът е… — той млъкна при звука на превозно средство, може би повече от едно, който се носеше откъм черния път. — Задръж, Джак, имаме посетители.

Гърни се премести между дърветата, за да вижда по-добре просеката, където пътят излизаше на поляната. Първата появила се кола беше фордът на Марк Торес. Втората — небелязан черен микробус, следван от тъмен безличен джип. Паркираха в редица на края на поляната, обърнати към къщата. От тях не слезе никой.

Гърни продължи телефонния си разговор с Хардуик:

— Виждаш ли ги от мястото си?

— Да. Микробусът май е на Специалните сили. Какво според теб планират?

— Нищо особено, докато не пристигне Клайн. А има и други поканени гости на партито, ако предположим, че е успял да се свърже с тях. Нека се чуя с Торес и ще ти звънна.

Торес вдигна на първото позвъняване.

— Дейв? Къде си?

— Наблизо, но стоя скрит и бих предпочел да си остане така за известно време. Вие имате ли план?

— Клайн раздава заповедите. Нищо не бива да се случва, преди всички да стигнат дотук.

— Кого си довел сега?

— Специалните сили и капитан Белц. Кметът и шерифът пристигат с колата на шерифа, кара един от заместниците му. Господин Гелтър ще дойде отделно. Шофьорът на госпожа Бекерт ще я докара.

— Ами Клайн?

— Идва насам. Сам, поне доколкото знам.

— Някой друг?

— Не. Е, да, в известен смисъл. Новинарите от РАМ.

— Какво?

— Поредното условие на Бекерт. Повече свидетели.

— Клайн съгласи ли се?

— Да се е съгласил ли? Направо е на седмото небе.

— Боже!

— Поредната новина. Нали попита за местоположението на телефоните, които са получили обаждания от алармената система в хижата на Бекерт, когато с Хардуик бяхте там? Обажданията са били към телефона на комисаря, към този на Търлок и към анонимна предплатена карта. Този на Бекерт е бил изключен през цялото време, което има смисъл, ако вече се е криел, така че за него нямаме локация. Този на Търлок е бил включен и обаждането е получено чрез мобилната кула в Ларвейшън, която е най-близо до къщата му. Би обяснило защо се е появил в ловното стопанство онази сутрин. Няма изненада. Интересно е обаждането до предплатената карта. Получено е чрез кулата в Уайт Ривър и трийсет секунди по-късно от същия предплатен телефон е направено обаждане до телефон, регистриран на Езекия Горт.

Това не изненада Гърни, тъй като вече беше приел, че братята Горт са били уведомени от някого, уверен в появата на Търлок на мястото, но потвърждението му се стори окуражително.

— Благодаря, че си отделил от времето си, Марк. Освежаваща промяна е, когато нещо в този проклет случай добие смисъл.

Приключиха обаждането под съпровода на поредната кола, която се задаваше по хълма.

На поляната излезе виненочервен „Кадилак Ескалейд“ и спря до форда. Един заместник-шериф слезе и почука на стъклото на Торес. След като си поговориха няколко секунди, той се върна в кадилака. През следващия четвърт час в редицата коли не се наблюдаваше друго движение и не се чуваше нищо освен настоятелното бръмчене на генератора и поне от страната на Гърни, почти нечленоразделната реч от кабелната новинарска програма.

След това Клайн пристигна в своя линкълн, слезе с решителното излъчване на командир на бойно поле и набързо обиколи всички останали автомобили. Носеше твърде голямо яке, изработено от коравия тъмносин плат, любим на повечето агенции за защита на реда. На гърба е удебелени букви пишеше ОКРЪЖЕН ПРОКУРОР.

Върна се до линкълна и застана пред него с широко разкрачени крака — въплъщение на героя победител, стига да не беше прекалено голямата дреха, която го караше да изглежда необичайно дребен. От мястото си в края на гората Гърни внимателно следеше как Клайн вдига телефона си.

Този на Гърни завибрира. Той погледна екрана и вдигна.

— Здравей, Шеридън. Какъв е планът?

Клайн огледа поляната.

— Къде си?

— Стоя настрани и държа къщата под око.

— Това е доброволно предаване, не е битка.

— Той призна ли нещо?

— Всичко. Всичко освен убийството на Търлок.

— Защо би признал?

— Какво значение има? Факт е, че го направи. Имаме го в писмен вид.

— В писмен ли? Как…

Клайн нетърпеливо го прекъсна:

— В есемес. С прикачен електронен отпечатък.

— Ти изобщо говори ли с него?

— По телефона, за кратко. На заден фон се чуваше шум — вероятно този генератор — и не го чувах ясно. Не исках никакви бъдещи спорове по веднъж казаното. Затова го накарах да го напише в съобщение, което и направи.

— И в него призна шест убийства?

— Точно така.

— И това не те притеснява?

— Напротив, радва ме. Очевидно не и теб. Сигурно защото разбива на пух и прах идеята ти, че той е бил безпомощна жертва, натопена от някакъв гениален Макиавели?

Гърни пренебрегна сарказма.

— Притесняват ме две неща. Първо, какъвто и да е Бекерт, той не е глупав. А признаването на множество убийства без сделка на масата е глупаво. Кара ме да се чудя какво става. Второ, мислех си за онова, което на първо място ме привлече към случая — онова съобщение на телефона на Стийл. Почти сигурен съм, че не е било това, което изглежда.

Гласът на Клайн прозвуча рязко и гневно по телефона.

— Беше точно това, което изглежда — предупреждение да си пази гърба, оказало се извънредно добър съвет. Просто не го е получил навреме.

— Може това да е била целта.

— Това пък какво ще рече?

— Съобщението е изпратено на личния му телефон, след като е тръгнал на работа, където използва даденото му от управлението блекбери. Може би целта е била есемесът да не бъде прочетен преди смъртта му.

— А след нея ли? С каква цел?

— Да привлече внимание към управлението и в крайна сметка към Бекерт. Което, разбира се, би означавало, че изпращачът поначало е знаел, че Стийл ще умре. Така нареченото предупреждение може да е било първата внимателно положена улика в плана за елиминиране на Бекерт.

— Много хитро. Само за това те бива, нали, Гърни? Една дяволски хитра теория след друга! Твърде жалко, че тази е очевидна глупост. Може би не си ме чул добре. ИМАМЕ ПРИЗНАНИЕ! Трябва ли да продължа да го повтарям?

С надеждата, че ще успее да предаде притесненията си лице в лице, Гърни приключи разговора, измъкна се от скривалището си сред дърветата, в което започваше да се чувства малко глупаво, и се насочи към Клайн, чието притеснено изражение никак не го окуражаваше.

— Виж, Шеридън, разбирам положението ти… — поде Гърни, като се стараеше да говори максимално кротко. — Просто мисля, че…

Прекъсна го дълбокото ръмжене на отлично центрован дванайсетцилиндров двигател. Марв Гелтър пристигаше с класическото си червено ферари.

В мига, в който Клайн видя Гелтър, махна пренебрежително с ръка към Гърни и закрачи към ферарито. Когато милиардерът слезе от колата, двамата проведоха кратък намръщен разговор. Клайн сочеше многозначително към къщата. Гелтър обаче забеляза детектива и дойде при него, като остави прокурора зазяпан подире си.

Усмивката му беше сурова като стържещия тембър на гласа му.

— Времето лети, приятелю. Дължиш ми отговор. Надявам се да е правилният.

Гърни отвърна на настоятелния му тон с безразлично свиване на рамене.

— Боя се, че от мен ще излезе лош кандидат и още по-лош главен прокурор.

— Ха! Точно такова изказване ще доведе до избирането ти. Колебливият герой. Без претенции. Като скромен шибан астронавт. Какъв дар! А ти дори не знаеш, че го притежаваш. В това му е чарът.

Преди Гърни да успее да изрази по-твърд отказ, на поляната излезе медиен микробус, оборудван със сателитна антена, следван от голям шевролет, и двата брандирани с еднакви рекламни надписи в червено, бяло и синьо: „РАМ ТВ — на мястото, където се раждат новините“..

Клайн побърза да отиде при Стейси Килбрик още със слизането й.

— Време е за цирк! — възкликна Гелтър. Смигна на Гърни и отиде да се присъедини към прокурора и репортерката.

Започваше да се надига неспокоен ветрец. Гърни вдигна глава и видя полека от запад да се задават облаци. Потъмняващото небе придаваше студен визуален ефект на ситуацията, която все повече го притесняваше. Фактът, че явно никой не споделя лошите му предчувствия, ги влошаваше допълнително.

59

Случилото се през следващите петнайсетина минути се стори на Гърни по-скоро като хореография на медийно събитие, отколкото обезопасяване на място за полицейска операция.

Докато Клайн, Гелтър и Килбрик се съвещаваха, една от асистентките се погрижи за прическата на репортерката, а член на новинарския екип закрепи микрофон за яката на пуловера й. Друг от подвижното студио работеше с оператора на камерата за избор на място, където тя да застане така, че да се виждат къщата и множеството кошници с цветя на заден фон.

През това време кметът Шакър и шериф Клуц излязоха от кадилака и застанаха до него. Клуц люшкаше белия си бастун напред-назад като метроном. Шакър похапваше поничка. Капитан Белц се беше облегнал на отворената врата на колата си и пушеше цигара с мощни дръпвания.

Килбрик зае мястото си пред камерата, придаде си извънредно оживено и загрижено изражение, прочисти си гърлото, кимна на оператора и започна да говори:

— Стейси Килбрик е с вас от мястото на събитието в специално издание на „Важните новини“. Поради необикновено развитие на случая с многобройните убийства в Уайт Ривър отлагаме празничните интервюта за Деня на майката, първоначално насрочени за този слот в програмата. Вместо това ви показваме — на живо и без монтаж — финалния странен обрат в този сензационен случай. Току-що научихме, че беглецът, комисар Дел Бекерт, предполагаемо виновен за поне шест или седем пресни убийства в Уайт Ривър, се кани да се предаде на окръжния прокурор Шеридън Клайн, който е тук до мен.

Клайн опъна прекалено голямото си яке и следвайки безмълвните напътствия на член на снимачния екип, застана отдясно на Килбрик.

Тя се обърна към него:

— Казаха ми, че ловът на Дел Бекерт приключва.

Клайн се усмихна мрачно:

— Така изглежда. Така или иначе стеснявахме кръга около него и предполагам, че сам е осъзнал каква съдба го очаква.

— Вярно ли е, че сте получили признание?

— Да. В най-общи линии. Разполагаме с важните точки и очакваме, че той ще ни снабди с подробностите през следващите дни.

— Кога се очаква Бекерт да излезе от къщата и да бъде арестуван?

— Веднага щом пристигне съпругата му. Споразумението е за мирно предаване и пълно признание, но идва с молба това да се случи в присъствието на доверени свидетели. Твърде иронично е, че човекът, иззел юздите на закона в ръцете си, сега се страхува някой да не му спретне същия номер.

Докато Клайн даваше интервю, на поляната влязоха още две превозни средства. Спря ги Торес, който поговори с двамата шофьори и после ги насочи към колоната от вече пристигнали коли. Гърни разпозна внушителния зелен рейндж роувър на Хейли Бовил Бекерт. Втората кола беше бежова „Тойота Камри“, която приличаше на кола под наем.

От нея излезе Кори Пейн, обърна се към Гърни и вдигна ръка в настоятелно повикване. Двамата се упътиха един към друг и се срещнаха до подвижното студио на РАМ.

Пейн изглеждаше развълнуван и от него направо бликаше нервна енергия.

— Получих адски странно съобщение от татко. Струва ми се, че напълно е откачил!

Показа на Гърни съобщението на екрана на айфона си, като в същото време го прочете на глас: „Сторих каквото сторих за по-висша цел. Принципните хора трябва да действат. Ще се предам и ще обясня всичко на Рапчър Хил в 15:00“.

Гърни сметна съобщението за объркващо кратко и смущаващо като съдържание. Преди да успее да го коментира, до тях застана Клайн и поиска да знае защо е дошъл Пейн.

Младежът му показа съобщението.

Прокурорът го прочете два пъти и поклати глава. Видимо се вълнуваше все повече с всяка изминала минута.

— Виж, очевидно с него става нещо. Умствено. Емоционално. Все тая. Но сега не му е мястото и времето. Факт е, че се предава. Това е най-същественото в случая. Да не се разсейваме. Кори, съветвам те да стоиш някъде настрани. Всъщност това е заповед. Не искам никакви изненади! — Клайн си пое дълбоко дъх и огледа поляната. — Хората, които Бекерт поиска, пристигнаха. След няколко минути ще ги съберем пред къщата. В този момент той би трябвало да се покаже… и проклетият кошмар да приключи!

Той въздъхна и се упъти към джипа, за да поздрави жената на Бекерт.

Килбрик интервюираше Дуейн Шакър на мястото, избрано от телевизионния екип, на около петнайсет метра от къщата. Като видя, че Клайн й дава знак, Стейси завърши интервюто и погледна право в камерата:

— След няколко важни съобщения ще се върнем на събитието, което всички очакваме — драматичното предаване на убиеца от Уайт Ривър.

Килбрик отиде да застане до Клайн заедно с трима от екипа си. По жестовете им и ако се съди как се захванаха да премерват голямо пространство пред къщата, Гърни заключи, че преценяват как да отразят с максимална яснота и драматично въздействие предстоящата поява на Бекерт, разполагането на свидетелите и самото попадане на престъпника във властта на Клайн. Дори чу оператора на камерата да пита колко от кадъра да бъде отделено за цветята пред къщата.

В същото време Торес говореше с поръчания от Бекерт комитет по безопасното предаване: съпругата му Хейли, шериф Клуц, капитан Белц, Марв Гелтър, както и кметът Шакър, току-що появил се след прекъснатото интервю с Килбрик.

Четиримата членове на специалния полицейски отряд излязоха от небелязания си бус и се облегнаха на него — нащрек, но безразлични. Небето потъмняваше и кошниците с петунии се полюшваха съвсем леко под поривите на вятъра. Генераторът продължаваше тихичко да бръмчи, почти заглушавайки едва доловимото бръщолевене на гласа на телевизионния водещ.

Имаше нещо ужасно сбъркано в цялата работа, което изправяше Гърни на нокти.

Медийният аспект, разбира се, беше сюрреалистичен. Но се явяваше само част от цялото. Самата ситуация изглеждаше безумно изкривена — по-скоро кошмар, отколкото кулминация на успешно разследване.

Точно тогава детективът чу Клайн да казва на Килбрик и хората й, че смята да премести колата си в по-добра позиция, за да прибере Бекерт, след като го ескортира от входната врата на къщата.

Пресрещна го, когато прокурорът се отдалечи и тръгна към своя линкълн. Въпреки че собствените му мисли бяха прекалено объркани и въпреки че Клайн се държеше като кон с капаци, Гърни все пак се чувстваше длъжен да сподели притесненията си.

— Шеридън, трябва да поговорим!

Клайн го огледа студено.

— Сега пък какво?

— Вслушай се. Кажи ми какво чуваш.

— Какво значение има?

— Два звука. Генераторът. И телевизор.

Прокурорът почервеня от яд. Но се вслуша и кимна нетърпеливо.

— Добре, чувам нещо. Радио или телевизор, все тая. И какво?

— Сигурен съм, че това е телевизионно предаване. И очевидно се чува от къщата.

— Добре. И какво от това?

— Не ти ли се струва странно Бекерт да прекара последните няколко минути от живота си на свобода в гледане на телевизия?

— Може да гледа новините и да проверява какво казват за него.

— Надали е особено приятно. Той е представен като самия дявол. Разкъсват го на парчета. Изобразяват го като сериен убиец, самовлюбен маниак, който проваля живота на невинни жертви, абсолютен измамник. Имиджът му, а той значеше всичко за него, е напълно съсипан. Светът научава, че Дел Бекерт е отвратителен луд престъпник и животът му е лъжа от начало до край. Смяташ ли, че би искал да слуша точно това?

— Боже мили, Гърни! Откъде да знам какво иска да слуша? Може да е форма на мазохизъм. Да се самонаказва. Кой го знае, по дяволите! Всеки момент ще го арестувам. Край на историята.

Клайн бутна Гърни и стигна до джипа си. Изкара го от мястото му в редицата коли и го премести така, че камерата да проследи движението на Бекерт от входната врата през цветната алея и през петнайсетметровата морава до отворената задна врата на колата.

Докато гледаше как Клайн се подготвя за звездния си миг на заснета слава в името на реда и закона, притесненията на Гърни нарастваха и възможните варианти се множаха в ума му.

Ами ако всичко това, включително признанието на Бекерт, беше някаква сложна измама?

Ами ако и представата на Клайн за случая, и тази на Гърни бяха грешни?

Ами ако комисарят дори не беше в къщата?

С нарастването на списъка с „ами ако“ детективът стигна до особено притеснителната възможност, внушена му още от първия му ментор в нюйоркската полиция. Представи си суровата ирландска физиономия и ярките му сини очи и чу ироничната нотка в гласа му: Ами ако мръсникът е искал да откриеш всичко, което си открил, за да те отведе там, където се намираш в момента?

Докато Клайн се връщаше към Килбрик, Гърни отново го спря с нарастващо притеснение:

— Шеридън, наистина трябва да премислиш риска в случая! Може да е по-голям, отколкото смяташ.

— Ако се притесняваш за безопасността си, чувствай се свободен да си тръгнеш.

— Притеснявам се за безопасността на всички присъстващи!

Докато говореха, Торес подкарваше избраните петима свидетели към къщата. Загриженият поглед на Хейли Бекерт подсказа, че е чула коментара на Гърни.

— Боже — промърмори Клайн, — говори по-тихо!

— С по-тихото говорене няма да намаля заплахата!

Сега вече прокурорът избухна:

— Имам напълно екипиран отряд от Специалните сили ей там. Плюс капитан Белц. Плюс детектив Торес. Имам и оръжие. Предполагам, ти също. Смятам, че сме в състояние да се справим с всякакви изненади! — С тези думи Клайн решително се отдалечи.

Детективът подвикна след него:

— А да ти е хрумвало, че всички основни поддръжници на Бекерт са тук?

Клайн спря и се обърна:

— И какво от това?

— Да речем, че не са събрани с целта, за която ти мислиш. Ами ако грешиш напълно за всичко случващо се?

Прокурорът пристъпи към Гърни и понижи глас:

— Предупреждавам те: ако саботираш сделката, ако сториш каквото и да е, което затруднява предаването на Бекерт, лично ще те съдя за възпрепятстване на правосъдието.

— Шеридън, признанието няма смисъл. Нито това да се предаде доброволно. Случва се нещо ужасно, което не виждаме!

— Дявол го взел! Само още една дума… една сричка налудничаво бръщолевене… и ще те отстраня!

Гърни стисна зъби. Видя, че Хейли Бекерт го наблюдава със задълбочаваща се умислена гримаса. Отдели се от групата, събрана от Торес в полукръг около входа на къщата, и тръгна през моравата към детектива и Клайн.

Миг по-късно светът се взриви.

60

На Гърни му отне известно време да осъзнае мащаба на експлозията.

Оглушителен взрив, физическа шокова вълна се удари в онази част от тялото му, обърната към къщата; бузата и шията му сякаш бяха нажилени от стотици сачми; във въздуха се понесоха буци пръст, прахоляк и задушаващата миризма на динамит — и всичко това последвано от остър звън в ушите, от който виковете около него звучаха така, като че ли идваха от много далеч.

Когато прахолякът започна да сляга, ужасната сцена постепенно дойде на фокус.

Насред димящата и смачкана трева на поляната лежаха Дуейн Шакър, Гудсън Клуц и Джо Белц — разпознаваеми предимно по незасегнатите участъци облекло, останали по осакатените им тела. Дори от известно разстояние Гърни с пристъп на гадене видя, че носът и челюстта на Шакър са изчезнали. Цялата глава на Белц липсваше. Вътрешностите на Клуц бяха на показ. Дясната му ръка още стискаше белия бастун, но китката се намираше на метър от кървящия й чукан. Марвин Гелтър беше проснат по гръб и покрит с толкова много кръв, че беше невъзможно да се познае откъде идва.

Торес още стоеше на крака, но се крепеше с мъка. Бавно пристъпи към касапницата, очевидно проверяваше за следи от живот като лекар на обсипано с жертви бойно поле.

Хейли Бекерт беше паднала на пет метра от Гърни. Гърбът й, покрит с пръст, се надигаше трескаво при всяко плитко вдишване. Шофьорът й пристигна на бегом от джипа и коленичи до нея. Каза нещо и тя кимна. Озърна се и се разкашля.

Слухът на Гърни бавно се върна и той долови зад гърба си потиснати болезнени пъшкания. Обърна се и видя, че четиримата полицаи от Специалните сили, които се бяха облягали на буса, също са пострадали. Очевидно и четиримата бяха гледали към групата пред къщата и в момента на взрива бяха ударени в лицето и очите от литналия прахоляк и боклуци.

Единият беше изтървал автомата си и пред очите на детектива се препъна в него и падна на земята с ругатни. Друг, който не държеше оръжие, се беше превил, гримасничеше и се опитваше да си изтърка очите. Трети се въртеше в кръг, стиснал автомата с една ръка, притискаше другата към затворените си очи и редуваше стенания през стиснати зъби с викове:

— Какво стана, мамка му?

Четвъртият бе опрял гръб в буса, примигваше учестено, стенеше, опитваше се да държи оръжието си в позиция за стрелба и крещеше непрестанно:

— Отговорете ми! Някой да ми отговори!

Кори Пейн беше на колене до колата си и опипваше земята за нещо, което бе изтървал.

Гърни притича до него.

— Добре ли си?

Младежът вдигна глава, целият омацан с прахоляк и със сълзящи полузатворени очи.

— Какво, по дяволите, стана?

— Взрив!

— Какво? Има ли пострадали?

— Да.

— Кой?

— Нямам представа.

Кори дишаше учестено и в гласа му прозвуча паника:

— Виждаш ли телефона ми?

Гърни се озърна.

— Не!

— Трябва да го намеря!

Торес, застанал насред човешките останки, извика на Гърни с треперещ глас:

— Тук има пулс! Напипвам го! И диша. Плитко, но диша. Исусе! — Беше коленичил до просмуканото с кръв тяло на Гелтър, опрял връхчетата на пръстите си в шията му. — Не мога да видя откъде кърви. Какво да правя?

— Обади се в управлението — извика му Гърни. — Кажи им да уведомят местната бърза помощ, щатската полиция и шерифската служба. Предай следното: мащабно покушение, силни експлозиви, многобройни убийства. Шерифът, кметът и полицейският капитан са сред жертвите!

Торес се изправи тежко задъхан и извади телефона си. Гърни, разбира се, би могъл да се обади и лично, но знаеше, че изпълнението на прости заповеди успокоява, а му се струваше, че младежът има нужда да се съсредоточи върху нещо.

В този момент забеляза, че предните прозорци на къщата са вкарани навътре от взрива. Осъзна, че нещо липсва. Висящите кошници с петунии бяха изчезнали. Унищожени. И повечето от куките, на които висяха, също бяха разбити. Сега вече беше ясно къде са се намирали експлозивите. И защо искането за „достоверни свидетели“ е определяло, че трябва да бъдат доведени пред къщата.

След като Торес изпълни задачата, Гърни го помоли да направи още нещо — да се обади на свръзката на отдела в телефонната компания и да организира незабавно засичане по три мобилни клетки, за да се определи точното настоящо местоположение на телефона на Бекерт.

Торес го погледна изненадан:

— Не е ли логично да е с него в къщата?

Гърни нямаше време за обяснения.

— Просто нареди тази проверка да се направи веднага.

Докато Торес изпълняваше молбата му, детективът продължи бързия оглед на местопрестъплението. Двама членове на телевизионния екип се държаха за предната врата на буса на РАМ. Операторът на Килбрик обаче още въртеше камерата. Обикаляше поляната с аурата на полеви журналист във военна зона, спираше тук-там, съсредоточаваше се върху трупове и телесни части, заснемаше всичко. Самата Килбрик изглеждаше като вкаменена. Единствените й движения, които Гърни можеше да долови, бяха леки и подобни на тръпки. Изглеждаше така, сякаш ококорено зяпа нещо в краката си.

Точно тогава се чу воят. Идваше някъде откъм гората. Разстоянието и посоката трудно можеха да се определят. Най-вероятно бяха койоти, обезпокоени от взрива. Или глутницата питбули на Горт, което бе далеч по-ужасяваща възможност. Гърни провери беретата в джоба на якето си. В продължение на дълъг като халюцинация миг, докато оглеждаше гората наоколо, му се стори, че вижда близнаците в тъмните сенки на боровете — единият висок, другият нисък, и двамата изпити и брадясали. Но когато се вгледа по-внимателно, не забеляза никого.

Насочи вниманието си към случващото се на самата поляна. Освен прозорците на къщата взривът беше отнесъл и вратата на съседната барака. Вътре се виждаше дюрангото с отличителния номер CBIIWRPD. Мъчителен миг на дежавю нахлу в и бездруго претовареното съзнание на Гърни. Беше сигурен, че няма нищо общо с номера, показан в последното интервю на Клайн по РАМ. Каквато и да беше връзката, не беше пряка. Но в момента нямаше време да се замисля. Разкриването на това кой и защо стои зад случилото се беше дяволски по-важно.

Видя, че Клайн се приближава към него. Вероятно взривът и породеното от него клане най-сетне бяха отворили ума му за нови възможности. В погледа му се четеше див потрес.

— Съобщи ли на службите?

— Торес се обади.

— Добре. Ще… получим подкрепления, нали?

Гърни го погледна изпитателно и осъзна, че събеседникът му е изпаднал в шок и не е съвсем на себе си. Може би започваше да го осенява чувството за лична отговорност за случилото се и съзнанието му беше изключило. По всичко личеше, че в момента няма особена полза да ангажира Клайн в разговор.

Линейката на „Бърза помощ“ щеше да се погрижи за прокурора след пристигането си. А междувременно Гърни му предложи да стои до колата си, така че да е под ръка, когато потрябва на някого. Прокурорът явно го сметна за добра идея. Гърни имаше чувството, че все още ги дебне сериозна опасност. Огледа се и се опита да прецени следващия ход.

Пронизително стенание привлече вниманието му към Стейси Килбрик и той се насочи към нея. Все още беше втренчена в нещо на земята — предмет с размерите на пъпеш, но с неправилна форма. Нашарваха го червени и бели ивици. Когато Гърни осъзна какво гледа, спря толкова рязко, че за малко да се препъне.

Беше главата на Джо Белц, която отвръщаше на погледа на Килбрик. Униформената фуражка още беше на темето му, макар и килната под дързък ъгъл настрани. Едното му око беше широко отворено. Другото — затворено, все едно главата намигаше на репортерката.

Килбрик, която изглеждаше вкаменена на място, жално изскимтя още веднъж. Гърни пристъпи между нея и обекта на ужаса й, стисна я за рамото, обърна я и решително я отведе до буса на РАМ. Настани я на предната дясна седалка и нареди на двамата застинали до вратата ужасени членове на снимачния екип да се погрижат парамедиците да я прегледат.

Продължи нататък по редицата до черния бус на спецчастите и четирите ченгета, които се опитваха да си възвърнат зрението. Побърза да се представи като старши член на следователския екип на окръжния прокурор и заяви, че двамата с детектив Торес са поели контрол, тъй като и двамата не са пострадали, а прокурорът изглежда дезориентиран в резултат от взрива.

Каза им, че е видял градински маркуч и воден кран отстрани до бараката. Веднага щом успеят да си възстановят зрението достатъчно, за да се придвижват безопасно, трябваше да установят контрол върху къщата и върху Бекерт, ако наистина е вътре.

Кимайки в съгласие, четиримата се отправиха към бараката, водени от този с най-малко пострадалото зрение. Гърни се свърза с Хардуик, който вдигна незабавно.

— Какво, по дяволите, става, мамка му?

— Хубав въпрос. Ти къде си?

— В гората. Предпочетох да стоя настрана. Елемент на изненада, който може да се окаже полезен.

— Добре. Тук е досущ като във филм на ужасите. Мисля, че има само един начин да се тълкува случилото се. Цялата история — от убийството на Стийл чак до този взрив — е една гигантска манипулация.

Хардуик шумно се окашля.

— Гигантските манипулации обикновено имат гигантски цели. Някакви идеи по въпроса?

— Не още, но…

Коментарът му беше прекъснат от вой в гората, този път по-силен и по-продължителен. Секна така внезапно, както и започна.

Гърни приключи обаждането, разтърсен от вълна нервно изтощение. Натрупаният от случая ужас вземаше своето. Вдовиците на Стийл и Лумис. Зловещите методични убийства на Марсел Джордан и Върджил Тукър. Разкъсаният труп на Джуд Търлок. Блейз Лавли Джаксън и Чалис Крийл, облечени за излизане, мъртви и гниещи на дивана си. А сега и това — тази кървава касапница на Рапчър Хил…

С най-новите жертви труповете ставаха поне десет.

И за какво?

Когато детективът търси мотиви за убийство, често се спира на някой от четирите основни: алчност; власт, похот и завист. Обикновено присъстваше поне един или повече от тях. Но имаше и пети мотив, който Гърни бе започнал да смята за най-важен от всички. Омразата. Чиста, кипнала, маниакална омраза.

Омразата беше скритата сила, която долавяше в основата на всички тези убийства и нещастия.

Това обаче не беше от онези практични прозрения, които водят до незабавно идентифициране на основния заподозрян, тъй като омразата на такова патологично ниво често е добре прикрита.

В търсенето на по-прост подход към истината, Гърни реши да опита процес на елиминиране. Започна със съставянето на списък на всички, които имаха основно значение за случая. Първите отпаднали, естествено, бяха десетте жертви на убийствата, плюс Марвин Гелтър, който едва ли беше предизвикал експлозията, оставила го на ръба на смъртта.

Канеше се да отстрани и Хейли Бекерт поради същата причина, но се поколеба. Тя беше излязла от смъртоносния обхват на взрива миг преди да се случи и вероятно това щеше да се окаже щастливо съвпадение. Но поне за момента тя трябваше да остане в списъка.

Дел Бекерт, поне доколкото на Гърни му беше известно, все още беше жив. Ако съобщението, получено от Клайн, наистина беше от него, той се явяваше основен заподозрян, че и отгоре. Но това беше едно голямо „ако“. Гърни продължаваше да смята, че има голяма вероятност Бекерт да е бил натопен. А дори и да беше виновен за предишните убийства, то изтребването на малцината, за които имаше шанс още да са на негова страна, нямаше никакъв смисъл.

Кори беше жив и присъстваше, а увреждането на зрението нямаше да го свали от списъка с потенциалните заподозрени. Това, което го сваляше оттам, беше накисването за двете първи убийства. Гърни беше убеден, че същият гениален ум, залегнал зад тях, беше виновен и за всички последвали.

Клайн беше жив и също присъстваше, но детективът сметна за невъзможно да си представи умерено продажния, умерено интелигентен и склонен към параноя прокурор в ролята на зъл гений.

Торес също беше жив и на мястото на взрива. Гърни го счете за по-интересен потенциален заподозрян, но това се дължеше само на факта, че му се струваше толкова честен, безвреден и наивен.

Близнаците Горт, от друга страна, нямаше как да бъдат обвинени в честност, безвредност и наивност. Почти със сигурност бяха забъркани в кървавия край на Търлок, вероятно се явяваха и източник на динамита, а пресекливият вой в гората може би принадлежеше на кучетата им. Но Гърни беше почти сигурен, че действат като инструмент на същия неизвестен манипулатор, подхвърлил доказателствата за РИС в имота им в опит да ги натопи за Джордан и Тукър и в същото време да представи Джуд Търлок като онзи, който ги е накиснал. Това беше единственият наистина смислен сценарий.

Мейнард Бигс, както Хардуик посочи, изглежда печелеше най-много от цялата работа — особено ако Бекерт се окаже обвиняем поне за част от убийствата. Всъщност, ако имаше един ясен отговор в чия полза се развиват нещата, това беше Мейнард Бигс. Гърни обаче се съмняваше във възможността той да е виновен — вероятно защото щеше да разбие увереността в собствената му способност да чете характери.

И накрая, трябваше да помисли за пастора от епископалната църква „Свети апостол Тома“ Уитакър Кулидж — човекът, осигурил посмъртна реабилитация на Джордан и Тукър, който беше главен защитник на Кори Пейн, враг на Дел Бекерт и голям фен на Мейнард Бигс. Беше също и лично свързан със случая, който Гърни намираше за най-неясен.

След като състави списъка, детективът откри, че не е повдигнал дори крайчето на завесата. Никой не изпъкваше по очевидно убедителен начин. Вероятно най-основният подход, при който се тръгваше от мотива, средствата и възможността — щеше да стесни списъка, особено частта със средствата и възможността, тъй като те бяха по-лесни за определяне.

Гърни тъкмо беше започнал да мисли за списъка от този ъгъл, когато го прекъснаха четиримата от специалните сили, завръщаха се от чешмата при бараката с мокри лица и просмукани с вода предници на якетата. Докладваха за готовността си, макар и със зачервени и присвити очи.

Гърни се надяваше зрението им да е достатъчно прочистено.

— Приоритетите в момента са: първо, да се убедите, че никой няма да влезе или да излезе от мястото без мое разрешение; второ, да установите охранявана зона в непосредствената околност на взрива и ранените; и трето, да претърсите и да обезопасите къщата. Това е най-деликатната задача. Не знаем дали Бекерт е вътре, или не е, нито какви са намеренията му.

Най-близкият до Гърни полицай отвърна:

— Тъкмо в тази област ни бива.

— Хубаво. Само ме осведомявайте какво се каните да правите, преди да го предприемете.

Четиримата се упътиха към буса, като се съвещаваха тихичко.

Намръщен срещу телефона си, към Гърни се приближи Торес.

— Телефонната компания е засякла телефона на Бекерт. Но не знам дали можем да вярваме на резултата. Показва, че телефонът е извън къщата.

Гърни бе по-скоро развълнуван, отколкото изненадан.

— Знаеш ли какъв телефон използва? — попита той.

— Блекбери. Като всички други в управлението.

— Къде засичат координатите му?

— Общо взето, където сме ние.

— Бъди по-конкретен!

— Не мога. Казаха, че заради разстоянието между мобилните антени местоположението може да се определи в радиус седем метра около централната точка. Така че разполагаме с кръг с диаметър четиринайсет метра, който включва цялата редица коли и района около нас.

— Добре. Значи вече знаем, че блекберито на Бекерт е у някого другиго. Така че сме наясно и че съобщението, което Клайн е получил от този номер, е дошло от другиго, а не от комисаря, включително така нареченото признание, предложението да се предаде и списъкът с хора, които трябва да присъстват, трима от които вече са мъртви.

Торес се втренчи в него:

— Изглеждаш все едно си на ръба да проумееш теорията за относителността на Айнщайн!

— Даже нещо по-хубаво. Май най-сетне проумях целия безумен случай. Ела с мен.

Гърни почти изтича до буса на специалните сили. И четиримата членове на отряда бяха вътре. Трима проверяваха пълнителите на оръжията си. Четвъртият вадеше от калъфа му таран.

— Няма да ви трябва артилерията — увери ги Гърни. — Ще откриете Бекерт в къщата, в стаята, в която е телевизорът. Гледа РАМ. Няма да ви трябва и таранът — той бръкна в джоба си и връчи на ченгето ключа, който му бяха дали от агенцията за недвижими имоти сутринта. — Не влизайте в къщата, докато не ви кажа. Първо трябва да намеря нещо!

Ченгетата от отряда изглеждаха не по-малко озадачени от Торес.

— Просто чакайте да дам знак — обясни детективът, — и всичко ще е наред… — обърна се към Торес. — Трябва да намерим липсващ телефон.

— Блекберито?

— Не, айфонът на Пейн.

Гърни го поведе покрай редицата коли към бежовата хонда. Пейн все още лазеше на четири крака и надзърташе и опипваше под шасито.

— Не си ли го намерил още? — попита Гърни.

Пейн погледна към него, присвил очи.

— Не. С целия прахоляк в очите ми…

Детективът го прекъсна:

— Има ли нещо конкретно, заради което ти трябва?

— Искам да се опитам да звънна на татко.

— Не мислех, че си говорите.

— Не, не си говорим. Поне досега не сме си звънели. Но си помислих, че… може би… ако е отговорен за взрива… някак ще разбера какво става.

Гърни обиколи колата. Втори път. И трети, във все по-широк кръг. На четвъртия най-сетне забеляза лъскавия правоъгълник на около три метра зад задната броня, близо до края на поляната. Вдигна го и видя, че наистина е айфон. Насочи се към Торес и каза спокойно:

— Нареди на момчетата в буса да действат незабавно!

Младият полицай, кимна и се отдалечи.

Гърни вдигна телефона така, че Пейн да го види.

— Това ли търсеше?

— Да, моят е! — Кори се изправи на крака и посегна към него. — Сигурно съм се объркал къде съм стоял, когато гръмна взривът…

Гърни огледа с интерес телефона.

— Имаш ли нещо против да го разгледам?

Пейн не възрази.

Детективът се вторачи в екрана и се престори, че натиска една от иконките.

— Не прави така! — обади се Пейн остро. — Наредил съм си нещата по определен начин. Точно както ги искам.

Гърни кимна:

— А смяташ ли, че баща ти е задействал тази експлозия?

— Ами… аз… възможно е, нали? Така де, съобщението му звучеше доста странно… — Младежът се поколеба, присвил очи срещу щетите по къщата и труповете на земята пред къщата. — Каза, че имало пострадали. Има ли убити?

— Да.

— Кой?

— Не и мащехата ти. Тя е добре. В случай че си се притеснил.

Пейн не показа реакция. Обърса очи с опакото на дланта си.

— Ще ми дадеш ли телефона?

Гърни не обърна внимание на молбата му.

— Така… ако отворя списъка с контактите… чий ли номер трябва да избера… за да задействам последния заряд динамит?

— Какво?

— Последният динамит. Ако исках да гръмне…

— За какво говориш, по дяволите?

Гърни сви рамене:

— Свърши работа за динамита в кошниците с петунии, така че предполагам, би свършил работа и за динамита в къщата.

Пейн го зяпна, а по лицето му се сменяха неясни изражения.

— Почти успя да се измъкнеш — продължи детективът. — Джон Стийл… Рик Лумис… Марсел Джордан… Върджил Тукър… Джуд Търлок… Блейз Лавли Джаксън… Чалис Крийл… Дуейн Шакър… Гудсън Клуц… Джо Белц…

— За какво говориш? — попита Кори странно спокойно, почти безразлично.

— Десет убийства. И за малко да ти се размине. Толкова внимателно планиране. Толкова щателно изпълнение. Такъв контрол! И накрая да забравиш да си затвориш очите. Толкова глупава грешка след цялото това внимание към подробностите! Ако не ти беше влязла всичката тази пръст в очите, нямаше да си изтървеш телефона. И ако не го беше изгубил, щеше да взривиш баща си на парчета…

Младежът поклати глава:

— Ти си човекът, който ми спаси живота. Ти си човекът, който доказа невинността ми!

— Не съм доказал невинността ти. Доказах, че си бил натопен.

— Играеш си с думите. Те означават едно и също.

— Известно време и аз така мислех. Това беше моята глупава грешка. Дръжките на казанчето ме подведоха. Изобщо не ми хрумна, че може ти да си човекът, който ги е сменил. Те бяха доказателство, че някой те е натопил. Което те превръщаше в привидно невинна жертва на истинския убиец. И веднага подлагаше на съмнение всички други доказателства срещу теб. Това вероятно е най-хитрият престъпен план, на който някога съм попадал.

Докато говореше, Гърни не откъсваше поглед от очите на Пейн. Беше научил отдавна, че всяко внезапно физическо движение се предава първо чрез очите. Не видя признаци на предстоящо движение, но онова, което видя, бе дори още по-обезпокоително. Относително нормалният набор изражения на лицето на Пейн застина в нещо не съвсем човешко. В описанията на убийците често се прекалява с използването на думата „чудовище“, но тя изглеждаше доста сдържано описание на фона на немигащото изчадие, което отвръщаше на погледа на Гърни.

Детективът стегна хватката си върху беретата в джоба на якето и точно тогава някъде отзад се разнесе зловещ гърлен писък и покрай него се метна някакво тяло, което блъсна Пейн в калника на колата му. На Гърни му трябваха секунда-две, за да осъзнае, че Хейли Бовил Бекерт бясно рита и удря Пейн с животински бяс и пищи:

— Ти, мръсно копеленце такова!

Детективът извади оръжието си, направи бърза оценка на ситуацията и реши, че изчакването на подходящия момент би било по-безопасен вариант, отколкото да се опитва незабавно да арестува Пейн.

Това решение се оказа грешка.

След като остави Хейли да изтощи прилива си на гневна енергия, Кори я обърна, хвана я през врата и с удивителна бързина я помъкна заднешком от колата към края на поляната, като едновременно с това в свободната му ръка се появи деветмилиметров „Глок“.

Гърни остана на място и стабилизира беретата на покрива на хондата в очакване на възможност за чист изстрел в главата на Пейн.

— Всичко приключи, Кори. Не влошавай положението!

Пейн не отвърна. Изглеждаше наясно с целта на Гърни.

Справяше се добре с прикриването на тялото си зад Хейли и постоянно люлееше главата й насам-натам с резки движения, за да превърне стрелбата в неприемлив риск.

Гърни пак извика:

— Пусни я, Кори, и хвърли пистолета. Колкото повече се бавиш, толкова по-зле ще стане!

Изумително — или може би предвидимо за естеството на РАМ ТВ — обикалящият оператор зае позиция, в която образува триъгълник с Гърни и Пейн на другите два върха. След бърз поглед към детектива постепенно премина към близък план на младежа и жертвата му.

Гърни опита отново:

— Колкото по-дълго я държиш, толкова повече влошаваш положението!

Пейн избухна в смях:

— Всичко е за добро. Всичко е за добро! — Само че не говореше на детектива. Обръщаше се към камерата. Което ще рече, че говореше на Бекерт чрез телевизора в къщата.

Грозната истина, която Гърни беше сглобил чрез поредица от наблюдения, включително и чисто новата сателитна чиния в ъгъла на къщата, беше, че докато Пейн е държал баща си в плен на Рапчър Хил, го е заставял да гледа РАМ и да стане свидетел на спектакъла на собственото си съсипване.

— Всичко е за добро! — повтори Пейн, изкривил уста в зловеща усмивка, прицелена в камерата, с поглед мъртъв и студен като на акула. — За добро е! Нали това каза, след като уби майка ми? Нарече я „безполезна наркоманка“. Каза, че смъртта й от дрогата била за добро. След това я замени с тази жлъчна смрадлива кучка. Посмя да я замениш с това — тази гнила, изтумбена курва! Всичко е за добро! — Той тръсна свирепо главата на Хейли, преди да продължи с речта пред камерата. — Кроеше фалшиви обвинения на слаби, уплашени хора, за да ги махнеш от улиците. Твоите улици. Пращаше безпомощните нещастници да умират в затвора. Все за добро! Натика приятелката, която обичах, в адска дупка, където я насилиха и я убиха. Все за добро. Караше копоите си да разстрелват дребни дилъри на дрога насред улицата за „съпротива при арест“. Все за добро… — Той се взря през камерата с нечовешките си очи. — Ето защо мисля да сторя същото. Крушата не пада по-далеч от дървото. Ще вкарам куршум в главата на тази курва. Все за добро. Честит Ден на майката, кучко!

Гърни изскочи иззад колата, стреля във въздуха и изкрещя:

— Насам, отрепко!

В мига, в който глокът се отклони от слепоочието на Хейли към детектива, твърдо металическо дрънчене отекна почти едновременно с шумния откат от изстрел в гората и пистолетът излетя от ръката на Пейн. След първоначалната си изненада той бутна Хейли към Гърни и с бързината на спринтьор се стрелна сред тъмните борове. Няма и минута по-късно гората се изпълни със странен вой, който нарастваше равномерно по сила и свирепост, внезапно премина в дълбоко, зверско ръмжане, докато високочестотната свирка не породи абсолютна тишина.

В този момент спецчастите изведоха от къщата изпития Дел Бекерт с хлътнали очи. Към стомаха му с тиксо бяха овързани три пръчки динамит с детонатор. Командирът на отряда се обади на щатската полиция, за да се увери, че сред идващите подкрепления има специалист по експлозиви. Междувременно, Бекерт и съпругата му се гледаха от разстояние, на лицата и на двамата се четеше шок и отчаяние.

Хардуик излезе на поляната между дърветата, гушнал своя АК-47. Когато се приближи достатъчно, Гърни попита спокойно:

— Е, каква беше цялата тази дяволия с показното като по уестърните?

Хардуик изглеждаше засегнат:

— Моля?

— Да избиеш така оръжието от ръцете на Пейн. Никой не прави подобни каскади!

— Знам.

— Е, защо тогава опита?

— Не съм. Целех се в главата и не улучих.

Скоро до поляната достигна звукът от приближаващи сирени. Изглежда, идваха отвсякъде. Хардуик направи гримаса:

— Класическата лудница е напът да започне.

Слънцето отдавна бе затъмнено от ниския облачен фронт. Над поляната лъхна студен вятър и се изсипа порой, който превърна наръсените по земята смачкани цветове от петунии в милиони алени късчета, сякаш вместо дъжд от небето се лееше кръв.

Епилог

Предсказаната от Хардуик лудница наистина се състоя. В разказа, който в крайна сметка превзе медиите, случаят в Уайт Ривър и цялото му хаотично развитие нямаше ясни герои. „Колосално фиаско на силите на реда“ беше сред типичните заглавия. Един от по-пиперливите новинарски блогове го нарече „Фатално осиране“. Фокусиран върху кървавите финални събития, новинарският екип на РАМ говореше за „клането на Рапчър Хил“.

Окръжният прокурор Клайн не излезе с чест от положението. Беше показан като човек, чиито постоянни грешки са довели до катастрофата. Като цяло негативните емисии в медиите, слуховете, че е получил нервен срив на местопрестъплението, и нарастващото недоволство на обществеността доведе до оттеглянето на политическите му приятели и скоро след това до оставката му.

Криворазбраният съюз на Кори Пейн с братята Горт завърши зле. Разпилените му останки, разкъсани от питбулите на близнаците, бяха открити в боровата гора в подножието на Рапчър Хил. С манипулирането на братята да убият Търлок и да му осигурят динамит за плана да взриви на малки парченца баща си и всичките му поддръжници — Кори очевидно бе надценил вярата на двамата Горт в него. Психолозите по дневните токшоута седмици наред обсъждаха изпълнения с мъки живот на Пейн и зловещите му мотиви. За живота му бе написана книга със заглавие „Сляпа мъст“. Правата за филмирането й бяха откупени.

Близнаците Горт и кучетата им не се появиха повече. Въпросите без отговор около изчезването и злощастната им връзка с Пейн осигуриха почва за множество статии по таблоидите. Твърдеше се, че от време на време били забелязвани от туристи в горите, а разказите за тях разтреперваха не един къмпингуващ, но достоверни доказателства за присъствието им нямаше. Като същинска природна стихия бяха потънали безследно в дивата пустош, където и бездруго бяха прекарали голяма част от живота си.

Броят на жертвите на Рапчър Хил нарасна на четири, след като седмица по-късно Марв Гелтър почина в болницата от сепсис.

Членовете на Алианса за расова справедливост, временно без лидер, отказаха всякакви публични изявления. Същото направи и Карлтън Флин, който очевидно не успя да измисли достатъчно провокативна политическа тема за случая.

Ролята на Гърни бе споменавана рядко, но в положителна светлина. Точната му финална оценка на положението и безстрашната конфронтация с Кори Пейн получиха нужното признание. Хейли Бекерт бе сред тези, които огласиха опитите му да предупреди Клайн за истината за случващото се.

Една вечер на заспиване Гърни внезапно разпозна усещането за дежавю, което бе получил, когато видя табелата на колата на Бекерт — CBIIWRPD[16]. Частта със СВИ, която означаваше Кордел Бекерт II, го бе довела до подсъзнателния спомен, че истинското име на Кори Пейн е Кордел Бекерт III. Което означаваше, че първоначалните му инициали са КБ III. Много приличаше на К6111. Тежко пострадал на носилка, който се опитва да надраска бележка, като нищо може да придаде на буквата Б вид на 6, а буквата 3 и числото 3 и бездруго не се различаваха. Така че бележката на Рик Лумис всъщност гласеше: „КБ III ЗНАЕ“, и беше опит да осведоми Гърни, че Кори Пейн е наясно с нещо. Това повдигаше въпроси, отговорът на които детективът никога нямаше да открие със сигурност. Не беше необичайно в случаите с убийства. Твърде често единствените хора, които знаеха цялата истина, се оказваха мъртви.

Бръчките от скръб се вдълбаха в лицето на Ким Стийл. Тежестта на мъката й бе осезаема. Но тя продължи да живее.

Хедър Лумис, от друга страна, се предаде. След като бе научила за смъртта на съпруга си, състоянието й се бе влошило от депресия до почти пълна кататония. Прехвърлиха я за дългосрочно лечение в голяма клиника за умственоболни в Нова Англия. Роди преждевременно и бебето беше поверено на брат й и съпругата му. Хедър не показваше интерес към детето или към полаганите за него грижи.

Марк Торес довери на Гърни, че възнамерявал да подаде оставка, за да следва социални науки. Детективът му предложи да посвети на отдела още една година. Вярваше, че полицаи като Торес могат да подобрят бъдещето на силите за опазване на реда.

Таня Джордан напусна Уайт Ривър, без да говори с никого.

За първи път в живота си Дел Бекерт твърдо отказваше всякакъв контакт с медиите. По време на отвличането се беше състарил с години и стресът обещаваше да продължи да го гнети. Следователите от Министерството на правосъдието и щатската прокуратура на Ню Йорк подеха внимателна ревизия на личното му участие в предполагаеми нарушения на гражданските права, подправяне на улики и възпрепятстване на правосъдието.

В рамките на месец след като смени починалия Гудсън Клуц новият шериф Фред Китини беше арестуван и обвинен в седем случая на склоняване към фалшиви показания под клетва.

Специалист по бързо писане на книги за сензационни престъпления, катастрофи и знаменитости създаде роман, наречен „Лавли“, който разглеждаше фаталния съюз на Блейз Лавли Джаксън с Кори Пейн. На корицата се виждаше облечена в кожени дрехи фигура с каска, яхнала червен мотоциклет — точно като онзи, собственост на Джуд Търлок, който Джаксън бе откарала от мястото на стрелбата на Поултър Стрийт като част от сложния заговор на Пейн.

Без особен шум преместиха статуята на полковник Езра Уилард от обществения парк в частното имение на богаташ, самоописващ се като специалист по история на Гражданската война. Той не криеше симпатиите си към каузата на Конфедерацията, което породи у мнозина неприятни мисли относно решението на проблема. Някои хора щяха да са далеч по-щастливи, ако статуята бе надробена и използвана за баластра. Но мнозинството в градския съвет се задоволи да одобри далеч по-малко драматичен ход и да се отърве от поне една назряла причина за расов конфликт.

Мейнард Бигс беше назначен от губернатора като временно изпълняващ длъжността главен прокурор до предстоящите специални избори, за спечелването на които сега беше фаворит.

Преподобният Уитакър Кулидж изнесе поредица добре приети публични проповеди за разрушителната сила на омразата. Той я описа с фразата, с която Мейнард Бигс описваше расизма: „бръснач без дръжка, който реже онзи, който го държи, също толкова дълбоко, колкото и жертвата“. И винаги успяваше да вкара в проповедите си обобщение от осем думи за живота и смъртта на Кори Пейн: Омразата му го направляваше. Омразата му го уби.

* * *

Известно време след кървавата кулминация на Рапчър Хил, последвана от показания на Гърни пред щатските и федералните следователи, които се струпаха в Уайт Ривър, двамата с Мадлин видимо нямаха желание да обсъждат случая.

Често на лицето на съпругата му се изписваше умислено изражение, но детективът знаеше от дългия си опит, че е най-добре да не я разпитва — щеше да сподели какво я мъчи, когато е готова.

Случи се една вечер в началото на юни. Тъкмо бяха приключили спокойната си вечеря. Плъзгащата се врата беше отворена и топлият летен ветрец носеше уханието на прецъфтяващите люляци. След известно мълчание Мадлин заговори:

— Смяташ ли, че нещо ще се промени?

— Имаш предвид расовото напрежение в Уайт Ривър?

Тя кимна.

— Ами… случват се неща, каквито не е имало преди. Гнилите ябълки отпадат от полицейското управление. Преглеждат се стари случаи, особено инцидентът с Лакстън Джоунс. В ход е по-прозрачен процес на прием на граждански оплаквания. Статуята я няма. Водят се дискусии за създаване на специална комисия, която…

Мадлин го прекъсна:

— Знам всичко това. Съобщенията. Пресконференциите. Така де… не ти ли звучи като поредния пример на пренареждане на шезлонгите по палубата на „Титаник“?

Гърни сви рамене:

— Това им е работата на моряците.

— Какво имаш предвид?

— Не е ли това задачата на хората, които избираме да решават проблемите ни? Те не разрешават нищо, просто пренареждат елементите, за да намалят политическото напрежение и да изглежда, че правят нещо значимо. Истинските промени не се случват по този начин. Не са така управляеми или предвидими. Получават се само когато хората видят нещо, което не им е попадало преди; когато истината, независимо от причината, ги удари достатъчно силно и достатъчно шокиращо, за да им отвори очите.

Мадлин кимна по-скоро на себе си, отколкото на него. След малко стана от масата и отиде до отворената врата, за да погледне към долното пасище, хамбара и езерото.

— Смяташ ли, че това иска да направи Уолтър Трешър?

Въпросът изненада Гърни.

Той помисли известно време.

— Да, така смятам. Има естествено влечение към това да вади подробностите на бял свят и да разкрива истината, дори когато е грозна, може би особено когато е грозна.

Мадлин си пое дълбоко дъх.

— Ако му позволим да направи това, което иска… може да не намери нищо.

— Така е.

— Или пък да открие нещо ужасно.

— Да.

— И след това ще пише за тези ужасии.

— Да.

— И хората ще четат написаното… и някои от тях ще проумеят ужаса.

— Така мисля.

Мадлин погледа близо минута към мястото на разкопките, преди да каже почти недоловимо:

— Може би трябва да му позволим да го направи.

Благодарности

С нарастването на броя книги в поредицата криминални трилъри за Дейв Гърни расте и благодарността ми към хората, допринесли за успеха й.

Благодарности отправям към прекрасната си агентка Моли Фридрих и великолепните й сътрудници Луси Карсън и Кент Улф. Мъдрите им прозрения, внимателният прочит на ръкописите, креативните предположения и сърдечната подкрепа бяха безценни.

Благодаря и на разкошния си редактор Дан Сметанка, чиито изострени инстинкти за драматична структура, герои и темпо наред с таланта за умел хумор са направили книгите ми по-добри, по-стегнати и по-силни. Благодаря и на коректорката Меган Джендъл, чието око за жизненоважните подробности в езика, тона и последователността са довели до безброй подобрения.

Благодаря също и на съпругата си Наоми, която прави всичко това възможно.

И накрая, моите благодарности към всички читатели на романите за Дейв Гърни. Вашият ентусиазъм към тези книги е един от най-ярките елементи в живота ми на писател.

Бележки под линия

1

Буквалният превод на White River от англ. ез. е Бяла река. — Б.р.

2

Американска актриса и модел, родена през 1971 г., с разстояние между предните зъби (диастема). — Б.р.

3

Да вървим! (ит. ез.) — Б.р.

4

Professional Standards Unit (англ. ез.) — полицейски отдел, който разследва оплакванията на граждани от действията на полицията. — Б. пр.

5

Планината Ръшмор (Mount Rushmore) — известно възвишение и национален паметник в САЩ, в чиито скали са издялани лицата на четирима американски президенти. — Б.р.

6

От англ. ез. FMJ — Full Metal Jacket, названието се използва и у нас за двуелементни куршуми с обвивка от метал и оловна ядка. — Б.р.

7

Обозначението 30–06 означава калибър 0,30 инча = 7,62 милиметра (в случая 0,308 инча), образец 06 — 1906 година. — Б.р.

8

По името на Езекия (Хезекия) описан в Стария завет като праведен цар на народа на Юда, и на библейския пророк Езекил (Йезекиил). — Б.р.

9

Термин в медицината, с който се означава парализа на четирите крайника. — Б.р.

10

Gerbil (англ. ез.) — песчанка, вид дребен гризач, подобен на хамстер. — Б.р.

11

Reloading (англ. ез.) — презареждане. Терминът е навлязъл и се е установил в ловната терминология у нас и в другите славянски езици като „релоудинг“ (домашен релоуд на боеприпаси). — Б. пр.

12

Яркоцветна памучна риза с бродерии, носена предимно в Западна Африка. — Б. пр.

13

Пиле във вино (с гъби и лук), гъска конфи (сготвена в собствената си мазнина), говеждо във винен сос. — Б. пр.

14

Марсилска рибна супа (буябес). — Б. пр.

15

От Rapture — термин, който според някои учения описва възнасянето към небето на вярващите при Второто идване на Христос, и Hill — хълм (англ. ез.). — Б.р.

16

CBIIWRPD е абревиатура на Cordel Beckert White River Police Department — в превод от англ. ез. Кордел Бекерт II Полицейско управление Уайт Ривър. — Б.р.

Content

Джон Вердън
Запали реката
Дейв Гърни  #6

I. Клокочеща стихия

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

II. Третият участник

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

III. Доверие никому

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

IV. Като филм на ужасите

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

Епилог

Благодарности

Бележки под линия