Джеймс Патерсън и Макс Дилало

Готвачът

Кейлъб Руни #1

На Сузи и Джак, главните готвачи вкъщи.

Глава 1

— Два черпака, три клатушковци и една ръска!

Марлийн стои на няколко метра от мен и крещи следващата поръчка заради проклетия шум. Например пронизителното дрънчене на тигана с размерите на автомобилна гума, в който задушавам купчина прясно накълцан лук, целина и камби. И цвърченето и припукването на фритюрника ни, по-силни от градушка по ламаринен покрив. И ревът на вентилатора, който се мъчи да прогони целия дим.

И това е само във вътрешността на непоносимо горещата ни каравана за бързо хранене.

Отвън опашката от гладни клиенти се вие докъдето поглед стига, някои хора започват да се изнервят, да ни подвикват насърчително и да крещят поръчките си. Обедният трафик добавя какофония от двигатели и клаксони по Канал Стрийт, която се смесва с тракането на трамваите. Изведнъж, сякаш от нищото, на ъгъла изниква духов джазов квинтет, който свири заразителна мелодия и кара някои от чакащите на опашка да извадят телефоните си, за да запечатат поредния спомен от това вълшебно място.

Сблъсък на храна, музика, история, страсти, хаос… Мда, чудесно обобщение на природата на Ню Орлиънс. „Нолийнс“, както го наричаме ние, местните. НОЛА[1]. Градът на полумесеца. Голямото спокойствие. Различни имена за едно и също магическо, единствено по рода си кътче. Мой дом от трийсет и пет години. Столицата на света, ако питате мен. Град, в който може да се случи всичко и нищо никога не е каквото изглежда.

Понякога това е хубаво.

Друг път — но в момента не ми се говори по въпроса — е лошо.

Много лошо.

— Два черпака, три клатушковци и една ръска! — провиквам се към Марлийн на кулинарния жаргон, който сме си измислили през последните няколко години, откакто въртим заедно „Готвачът убиец“. Работата е тежка. Безкрайна. Изтощителна. Но аз обожавам всяка секунда от нея, обожавам да правя нещо толкова просто, което ми доставя такова удоволствие: да приготвям разкошна храна на приемливи цени за гладни, нетърпеливи хора.

Не мога да си представя по-подходящ съучастник в точно това престъпление от Марлийн, нищо че сме разведени от години.

Вземам шест от натрупаните една върху друга празни картонени кутии и ги подреждам на плота пред себе си, сякаш раздавам карти за покер. Изваждам органична зелена люта чушка халапеньо от найлоновото пликче, подаващо се от задния ми джоб, и я лапвам за доза енергия. Необичаен навик, знам, но е по-добър от пороците на много други готвачи, повярвайте ми. След което се захващам за работа.

Започвам с „черпаците“. Напълвам две кутии с пареща, току-що свалена от котлона царевична каша със сирене. Върху всяка купчина добавям здравословна — добре де, нездравословна — бучка масло, последвана от пълен черпак grillades. Това е гъста каджунска яхния от запечени телешки медальони, лук, чесън, говежди бульон и червено вино.

После идва ред на „клатушковците“. Изсипвам в три картонени кутии щедри порции „мръсен ориз“, чиито зрънца са с цвят на карамел, благодарение на подправените пилешки дреболии, с които е сготвен. После добавям върху всяка порция по една алигаторска boudin от цвърчащата плоча пред мен — сочна пушена наденица от месото на легендарния хищник, господар на делтата на Мисисипи. (Преди години, когато за първи път изпекох такава наденица на Марлийн, тя каза, че е толкова прясна и крехка, че почти очаква да се заклатушка извън чинията. Името остана.)

Накрая правя „ръската“. Пускам няколко навити на спирала парчета тесто в кошницата на фритюрника и я свалям в нагорещеното олио. Щом тестото се запържи до златисто и пухкаво, го прехвърлям в картонената кутия и го поръсвам с пудра захар точно шест пъти. Повечето заведения в Ню Орлиънс сервират подобни beignets, които са доста по-популярни сладкиши. Аз обаче винаги съм предпочитал „ръските“, които по принцип се наричат ангелски криле. А и никога не съм бил овца, която сляпо следва стадото, нито тук, нито в другото ми амплоа.

— Готово! — провиквам се и плъзвам шестте кутии с храна към Марлийн.

Тя ги грабва, без да гледа, и слага във всяка салфетки и пластмасови прибори. После ги подава през прозорчето на групичка привлекателни жени, вече на градус въпреки ранния час, всяка с ярка лента през гърдите и тиара на главата. Моминско парти, предполагам, едно от хилядите в града.

— Благодаря, Готвачо убиец — казва една от жените и завърта около пръста си шарения си мънистен гердан. После добавя със свенлив кикот — Определено изглежда… вкусно.

Повечето ни клиенти идват заради великолепната храна. Какво да направя, ако някои искат и да пофлиртуват? Истината е, че какъвто съм изпотен, оплескан с манджа и вмирисан на олио, вниманието ми допада.

Преди да отвърна обаче, Марлийн отговаря вместо мен — с неприкрито извъртане на очите.

— О, миличка — казва тя с глас, пропит с житейски опит и сарказъм. — Не се подвеждай по деветдесетте килограма мъжественост на Кейлъб. Този мъж е като слънцето. Когато те огрява, е приятно топъл, но ако пробваш да се доближиш, ще те изпепели. Повярвай ми, знам.

Добрата стара Марлийн. Решението да отворим заедно ресторант на колела е едно от най-добрите, които някога съм вземал. Но женитбата ни? Хм, не съвсем.

Тъкмо се готвя да подхвърля на момичетата, че бившата ми жена доста прилича на лимон — наглед сладка, но по душа кисела, — когато нещо друго привлича вниманието ми.

Нещо, което ме смразява въпреки страшната жега в караваната.

В края на пресечката, на капака на черен форд „Експлорър“ с лъскави хромирани джанти са се облегнали четирима бели младежи, всичките на по двайсет и няколко. Подават си бутилка алкохол в хартиена торба. Шепнат си. Наблюдават колите. Наблюдават туристите, излезли на сутрешна разходка.

Но най-вече наблюдават мен.

Физиономиите им не са ми познати, за разлика от дрехите. Всеки носи нещо жълто. Кърпа за глава. Шапка. Суитшърт.

Цветът на бандата.

Момчетата са членове на „Войниците от Франклин Авеню“ — разрастваща се банда от квартал „Сейнт Рок“ на повече от десет километра оттук. Не съм очаквал да видя някого от тях толкова далеч от собствената им територия. Надявах се, че натоварената сутрешна смяна в караваната ще ме разсее, ще ми помогне да забравя за цялата тази гадост за няколко часа.

Трябваше да се досетя, че ще ме открият.

Особено днес.

— Ей, да не си заспал пак пред печката? — излайва Марлийн и ме връща в реалността. — Искам четири клатушковци, две ръски и три черпака!

Така минава остатъкът от сутринта. Опитвам се да се съсредоточа върху приготвянето на храната. Върху доставянето на удоволствие на клиентите. Върху широките усмивки, които отправям към хубавиците от опашката. Но всеки път, щом надникна през прозореца за сервиране, виждам, че момчетата от бандата не са помръднали. Гледат ме на кръв. Чакат да направя следващия си ход. Чакат ме да изляза и да се отдалеча от всички тези потенциални свидетели, наредени пред караваната.

— Тази беше последната — казва Марлийн много минути по-късно, докато последните двама доволни клиенти се отдалечават безгрижно и тротоарът пред караваната опустява. Тя избърсва ръце в престилката си. По нея има лекета в толкова много цветове, че прилича на абстрактна картина.

Аз вече съм развързал своята престилка и съм смъкнал потната черна тениска с логото на „Готвачът убиец“. Намокрям една чиста кърпа и си изтърквам гърдите, корема и ръцете в опит да избърша по-голямата част от потта. После протягам ръка към черния сак, хвърлен в ъгъла. Дърпам ципа и започвам да ровя из него. Марлийн изцъква раздразнено с език.

— Наистина ли няма да останеш и да ми помогнеш да приготвя продуктите за обедния наплив? Скатавка.

— Повярвай ми, Мар, сто пъти повече предпочитам да си остана тук и да се готвя на печката, вместо да ходя по живите въглени, които ме чакат — отвръщам и вадя дезодорант, с който се напръсквам щедро под мишниците. — Дори да се налага да ти търпя мрънкането.

Бившата ми жена се изкисква. В момента просто си разменяме шегички. Истината е, че наистина бих предпочел да правя каквото и да е, но не и това, което се налага да направя. И тя също го знае.

— Кейлъб — меко казва Марлийн и слага ръка на голите ми гърди. — Късмет.

— Благодаря — отвръщам. После изваждам от сака сгъната синя риза и пластмасов бадж, закачен на платнен шнур.

На баджа пише: РУНИ, КЕЙЛЪБ ДЖ. — ДЕТЕКТИВ — ПОЛИЦИЯ НЮ ОРЛИЪНС.

Имам и значка. Честна дума. И пистолет.

В момента обаче нито значката, нито пистолетът са в мен.

Дълга история.

Обличам ризата, пъхвам баджа в джоба си и поглеждам за последен път към бандитите на улицата.

За моя изненада, те са си тръгнали.

Би трябвало да изпитвам облекчение, но не е така.

Знам, че ще се върнат, когато и където те преценят.

И няма да се редят на опашка за прочутите ми ястия.

Глава 2

Излизам от караваната и вдишвам дълбоко от свежия въздух.

Температурата в онази консерва за сардини сигурно е била над четиресет градуса, но тук времето е меко и приятно. Наоколо се разхождат хора по тениски и къси панталони. Палмите по Канал Стрийт се люшкат леко от бриза. Ако питате мен, няма неподходящо време да посетите Ню Орлиънс, но февруари си остава най-подходящото сред подходящите, особено ако идвате от някое замръзнало парче земя като Минесота или Мейн.

Тръгвам на север от караваната и бившата си жена. След няколко крачки чувам зад гърба си метално стържене и дрънчене. Обръщам се и виждам яркожълтото и червеното на старомодния трамвай, който тъкмо забавя на спирката. Ако се затичам, сигурно ще успея да го хвана. Бездруго съм поел в същата посока. Но решавам да не го гоня. Не бързам. Освен това ми се иска да използвам трикилометровата разходка, за да помисля малко.

Едно от нещата, за които ще мисля, е посещението на „Войниците от Франклин Авеню“.

Ето защо продължавам да вървя, да се оглеждам и да се ослушвам. Навсякъде текат трескави приготовления за Карнавала — двете диви седмици преди Марди Гра, който пък е най-великият купон на планетата, поне според собственото ми напълно пристрастно мнение.

Карнавалът започва довечера и вече се усеща във въздуха, вижда се, накъдето и да погледнеш. Собствениците на магазините окачват лилави, зелени и златисти гирлянди, знаменца и други украси по витрините си. По улиците се събират нетърпеливи, развълнувани туристи. Нюорлиънската полиция пък слага делта бариери по ключовите кръстовища из града — големи, бели механични барикади, които отклоняват колите от маршрута на Карнавала и местата, през които ще минават пешеходците. Положението нерядко загрубява, когато Карнавалът се развихри, но редът, законът и сигурността винаги остават на първо място.

В момента мисля за собствената си сигурност.

Не само в едно отношение.

Докато вървя и оглеждам улицата за спотайващи се в сенките момчета от Франклин Авеню, репетирам наум онова, което предстои.

Знам какво видях. Знам, че постъпих правилно. И знам какво искам да кажа.

Защо тогава все още имам чувството, че вървя към бесилото?

Не след дълго свивам наляво по Саут Броуд Авеню. Продължавам напред до Тюлейн — не университета, а булеварда. Пред мен се издига Окръжният наказателен съд, една от най-грозните сгради в този иначе красив град, кошмарна бетонна крепост, оградена с бодлива тел.

След като пресичам Грейвиър Стрийт, пред погледа ми се появява крайната точка, към която съм се запътил. Разделена от улицата с помощта на просторен двор, тази постройка е мястото, в което съм прекарал стотици часове от живота си и където съм участвал в забележителни разследвания. Днес обаче централата на полицията на Ню Орлиънс ми изглежда различна. Странна. Мрачна.

Чудя се дали да вляза през някоя от страничните врати, или през служебния паркинг. И двата варианта ще ми помогнат да избегна вероятността за суматоха.

Само че така ще изглеждам като човек, който има какво да крие.

Майната му.

Спирам за секунда, за да се овладея. После закрачвам директно през двора и нагоре по стълбите към главния вход. Както и съм очаквал, там е пълно с репортери. В мига, в който ме виждат, те се спускат към мен като лешояди. По-рано всички наминаха през „Готвачът убиец“, но Марлийн им се разкрещя, че ако не ни оставят на мира, ще им забрани завинаги достъпа до караваната. Свърши работа.

— Детектив Руни! Детектив Руни! — крещят. — Някакви последни думи преди…

— Последни думи ли? — сопвам им се. — Това не е екзекуция. Просто разстрел.

От задната част на сбирщината журналисти се чува вик:

— Вярно ли е, че сте се отказали от правото си на представител от полицейския профсъюз или друг правен защитник?

— Пред вас стои невинен човек — заявявам твърдо.

Почти съм стигнал вътрешните стъклени врати. Почти съм влязъл. Точно поради тази причина скоростта, с която се сипят въпросите, се увеличава до какофония, сякаш журналистите се опитват да ме препънат с думи.

— Какъв развой на събитията очаквате днес, детективе?

— Как ще отговорите на обвиненията, че цялото разследване е за замазване на очите?

— Съжалявате ли за някое от действията си?

— Искате ли да кажете нещо на семейството на жертвата?

Хващам металната брава на вратата и се обръщам към гъстата тълпа репортери, някои от които познавам добре от минали разследвания. Човек би си помислил, че ще проявят някаква деликатност, някаква учтивост, вместо да се присъединят към глутницата, канеща се да ме разкъса.

Но човек би сбъркал.

За тях вече съм история. Бизнес и нищо друго. Нищо лично.

Най-сетне репортерите се укротяват и млъкват, насочили камерите и телефоните си, готови да започнат да снимат.

Много неща искам да кажа. На всички.

Но не тук. Не сега.

Кимам на тълпата и влизам вътре с ясното съзнание, че когато най-сетне изляза от тази огромна сграда, с която ме свързват толкова спомени, няма да бъда същият мъж.

Което едновременно ме плаши и въодушевява.

Глава 3

Обикновено изслушванията пред Борда за разглеждане на случаи с прилагане на сила се провеждат вътрешно, на третия етаж, в задушна конферентна зала, обзаведена със стара овална маса и куп неудобни столове. Знам го, защото през четиринайсетте ми години в управлението съм свидетелствал на три такива изслушвания в полза на колеги.

Но днес, при четвъртото ми появяване пред Борда, звездата съм аз.

Чувството не е особено приятно.

Обикновено тези изслушвания се провеждат при закрити врати освен в случаите, когато управлението иска да даде пример за назидание в опит да подобри общественото мнение за себе си.

Като този път.

Оставят ме да чакам почти двайсет минути в коридора пред просторната зала за брифинги, избрана за днешното събитие. Униформеният полицай, излъчен да играе ролята на пристав по време на изслушването — наглед току-що завършил Академията, с толкова розово, детско лице, че сигурно му искат лична карта в киното, ако филмът е за над осемнайсетгодишни, — ми казва, че членовете на Борда първо трябва да се занимаят с някакви „административни дела“.

— Звучи ми като изсмукано от пръстите — добавя тихо момчето. Очевидно се старае да се сближи с мен, да се отърка в по-опитен полицай. — Ако питаш мен, Руни, цялата тази работа е изсмукана от пръстите. И всички го знаят. Стрелбата ти беше по-чиста от задника на монахиня.

Подсмивам се от любезност на опита му да се пошегува, но усмивката ми в отговор на изразената подкрепа е искрена. Напълно съм съгласен с хлапето. Всеки случай на стрелба от страна на полицай трябва да се разследва подробно, но това, което ми причинява управлението в момента, е абсурдно. Всичко е заради политиката. Заради пиара.

Но и това е част от професията. Понякога просто ти идва редът да станеш „пример за назидание“ и сега е дошъл моят.

Този факт толкова ме вбесява, че понякога не мога да заспя по цяла нощ. Вместо това лежа и отново и отново прехвърлям случилото се наум: гонитбата, изстрела, последвалите събития.

Всеки път си казвам, че съм постъпил правилно.

Но днес фактите няма да имат значение.

Днес значение ще има как изглеждат нещата отвън.

Най-сетне младият полицай отваря вратата на залата и аз влизам. Зад полирана дървена маса в предната част на помещението са се настанили петима висши офицери от полицейското управление на Ню Орлиънс. По чин варират от лейтенант до голямата клечка, заместник-старши полицейски офицер по полевите операции Чарлс Босет, едър афроамериканец, който отдалеч лъха на авторитет.

Горе в галерията са се нагъчкали двайсетина души. Докато сядам на масата, предназначена за мен, оглеждам публиката. Тя е смесица от зяпачи, репортери, няколко колеги от отдела и представители на профсъюза, както и приятелите и близките на покойния Лари Грант.

Именно неговата смърт, предизвикана преди един месец от мен чрез употребата на законно притежавано служебно оръжие — което в момента е заключено в стоманена клетка в дълбините на архива с веществени доказателства в управлението заедно със значката ми, — е причината, поради която сме се събрали тук.

— За протокола — започва заместник-суперинтендант Босет със строг глас — детектив Кейлъб Джеймс Руни току-що се присъедини към нас.

— Добър ден — казвам с учтиво кимване.

Босет продължава.

— Продължаваме със случая, при който детективът е използвал смъртоносна сила при изпълнение на служебните си задължения срещу Лорънс Кристофър Грант, двайсет и девет годишен, приблизително в 23:43 часа вечерта на 10 януари 2018 — случка, за която всички знаем, че предизвика значителен медиен интерес както в местен, така и в национален мащаб.

Не думай, мисля си. Точно заради това управлението организира целия този цирк. Не заради фактите около стрелбата, която беше направо по учебник. Всичко случващо се е опит полицията да си върне частица от общественото уважение след лавината от негативни материали в медиите през последните няколко години.

Държах Грант под око няколко месеца. Беше Войник от Франклин Авеню на средно ниво, както и наркодилър, добре известен на полицията. Но освен това беше и всеотдаен баща, треньор на детския баскетболен отбор, в който играеше малкият му братовчед, и на всичкото отгоре ходеше на вечерно училище в близкия обществен колеж „Делгадо“. He беше точно обичайната престъпна отрепка.

Аз също не съм точно обичайното ченге. Пробвайте да намерите друг детектив от „Углавни престъпления“, който в свободното си време работи като готвач, носител на няколко награди, в прочутата си каравана за бързо хранене.

Сайтовете и вестниците направо се размазаха от удоволствие. Историята се разчу навсякъде. Заглавията направо се пишеха сами. ГОТВАЧЪТ УБИЕЦ СТАВА ЧЕНГЕ-УБИЕЦ. ПОЛИЦИЯТА НАТЯСНО СЛЕД ИЗСТРЕЛ НА ДЕТЕКТИВА-ГОТВАЧ. ГРАДЪТ КЪМ ПОЛИЦИЯТА: ИЗПЪРЖЕТЕ ГОТВАЧА-ЧЕНГЕ.

Никога не съм се опитвал да скрия двойствения си живот от когото и да било. Нито от хората, нито от шефовете си. „Готвачът убиец“ осигурява храната за полицейския бал три години поред, както и менюто за сватбата на племенницата на прекия ми началник. Разбирам, че правилата за прилагане на сила от полицията в момента се гледат под микроскоп из цялата страна. Точно поради тази причина в рамките на една нощ аз се превърнах в срам за цялото полицейско управление на родния ми град Ню Орлиънс. Превърнах се в пречка. Подкрепата, на която можех да разчитам преди от страна на колегите и висшестоящите, пресъхна за миг.

И ето ни тук.

— Бордът има възможността да прочете официалното ви изявление относно събитията от онази нощ, детективе — казва Босет. — Преди да започнем с въпросите, има ли нещо, което бихте искали да добавите към разказа си? Ако има, направете го сега.

Разказът ми. Все едно съм заподозрян, привикан на разпит!

Каква жалка история. Какво предателство.

Знам обаче, че ако искам да си получа пистолета и значката, нямам друг избор, освен да играя по правилата.

Поемам си дъх с ясното съзнание, че всичко — животът ми, бъдещето ми, двойната ми кариера, дявол го взел, дори вероятността за присъда — зависи от това, което ще кажа сега.

Глава 4

— Благодаря, сър — отговарям и стисвам подлакътниците на стола си, за да овладея надигащия се гняв. — Заставам зад разказа си на сто процента. Но да, има нещо, което бих искал да добавя, преди да започнем.

В залата се спуска пълно мълчание, всички чакат да чуят какво ще каже обвиняемият.

Завъртам се в стола си, за да мога да се обърна към семейство Грант, които са се настанили в края на първия ред. Сред лицата виждам кротката му вдовица Кристъл с подути от плач очи. До нея седи по-малкият брат на Грант, Тай, изкривил лице от ненавист. Не е случайност, че е облечен в бледожълта риза и вратовръзка с цвят на горчица, символи на принадлежността му към бандата от Франклин Авеню. Предупреждение — сякаш ми трябва такова след джипа на улицата от сутринта, — че бандата ме наблюдава.

— Лари Грант може и да е вземал погрешни решения през живота си — казвам кротко. — Като например да продава крек. Или да извади пистолет срещу полицай. Въпреки това преждевременната му смърт е трагедия и за роднините му, и за града ни. Искрено се надявам, че споменът за него ще продължи да живее, както и че добрините, които е направил за семейството си и общността ни, ще послужат за вдъхновение на други. Благодаря.

Публиката реагира с приятно изненадан шепот. Дори Кристъл и Тай изглеждат изумени. Не чувствам необходимост да се извинявам на когото и да било, че съм следвал протокола и съм обезвредил опасен престъпник. Но, разбира се, съжалявам за смъртта на човек. Нали и аз съм човек. За жалост, в днешно време рядко се случва полицай да си го признае публично.

— Много добре, детективе — казва Босет, малко учуден от изявлението ми. Размества някакви хартии пред себе си. — За начало… Бихте ли ни казали, моля, защо решихте да продължите да гоните заподозрения Грант, въпреки че според редица критерии ситуацията е предполагала да прекратите преследването, позовавайки се на Раздел 458.3 от Ръководството на полицията на Ню Орлиънс? Сред тях са: били сте разделен от останалата част от отряда си и, както сте информирали диспечера по радиото, не сте знаели точното местонахождение на Грант, както и своето собствено. Правилно ли предавам фактите?

Сега аз съм хванат неподготвен. Босет започва със силен удар. Не очаквах изслушването да е леко, но и не мислех, че ще ме прекара през месомелачката.

— Да, сър — отвръщам. — Но, доколкото си спомням, точната формулировка от Раздел 458.3 гласи, че полицаят трябва да обмисли възможността за прекратяване на преследването. Дали ще го направи, или не, е въпрос на личен избор.

Босет се намръщва. И двамата знаем, че съм прав.

— Значи, макар да сте били съвсем сам, в пълен мрак, в непозната част на града…

Прекъсвам го.

— Всъщност, сър, бях част от отряд, който в продължение на седмица наблюдаваше заподозрения Грант из целия квартал „Сейнт Рок“. Можех да се ориентирам в района. А и през онази нощ имаше доста светлина от уличните лампи и от дворното осветление на околните къщи. Имаше и пълнолуние.

— Аз искам да задам един въпрос, детектив Руни — обажда се майор Дебора Кац, единствената жена в борда, дребна, с коса, опъната толкова силно назад и вързана на такъв стегнат кок, че изглежда гладка и лъскава като стъкло. — В доклада ви се казва, че сте гонили заподозрения с оръжие в ръка. Което също е против правилата на управлението. Смята се, че ако сте извадил оръжието си и го държите в готовност… е по-вероятно да го употребите.

Усмихвам се учтиво на майора.

— Това въпрос ли беше, госпожо?

Тя веднага ми връща удара.

— А имате ли отговор, детективе?

— Вярно е, че държах глока си в ръка — защото го бях извадил секунди по-рано. С колегите ми тъкмо бяхме тръгнали към заподозрения и съучастниците му, след като ги видяхме да продават наркотици в запуснат парцел близо до Туро Стрийт. Когато Грант побягна, избрах да не губя и секунда, за да прибера оръжието си. Знаех също и че може да се наложи да го използвам.

Очите на майор Кац видимо се разширяват.

— Значи признавате, че сте били склонен да използвате оръжието си?

Стисвам зъби. Търпението ми с това представление на добродетелността започва да се изчерпва.

— Признавам, че бях подготвен. Грант беше бияч от Франклин Авеню. Беше известно, че е въоръжен и опасен — което, макар да изглежда, че този факт се е загубил някъде по пътя, се оказа вярно.

Босет се включва.

— Да, като споменахте пистолета, за който се предполага, че е намерен на мястото…

Предполага се? Не може да бъде. Наистина ли ще намекне, че съм го подхвърлил?

— Няколко свидетели ни споделиха, че след стрелбата са ви видели да слагате оръжието в близост до заподозрения — продължава той. — Как ще отговорите?

Това вече минава всички граници. Направо е обидно. Още една мисъл за бъдещето ми започва да настоява за внимание.

— При цялото ми уважение, сър, това е абсурдно — отвръщам, като полагам усилия гласът ми да остане спокоен и равен. — Всички тези свидетели са членове на същата банда като заподозрения. И никой не е показал и една снимка или видеокадър в подкрепа на казаното.

Усещам как се нахъсвам, затова продължавам.

— Нека за момент да поговорим за самото оръжие. — Гласът ми се повишава. — По-рано бях научил от информатор, че според слуховете Грант носи пистолет със златно покритие, правено по поръчка. Информацията е записана в доклада ми два дни преди стрелбата. Именно такова оръжие намерих на мястото на престрелката: позлатен деветмилиметров „Хеклер и Кох“ с гравирани букви: Л-К-Г. Същия пистолет, който той насочи към мен, преди аз да изстрелям два куршума по него.

На ръба съм да изгубя самообладание и знам, че трябва да се успокоя, но не мога да се спра. Това не е изслушване. Това е церемония с човешко жертвоприношение, убийство на един добър полицай с цел да се потуши чуждият гняв.

— Нима бордът предполага, че четиресет и осем часа преди стрелбата някак съм проследил позлатения пистолет, гравиран с инициалите на Лари Грант, и съм го пъхнал в безжизнената му ръка, без нито един от свидетелите да ме снима или запише на видео… и то само за да оправдая стрелбата си по случаен дилър, когото не съм виждал никога преди?

Оставям въпроса да увисне във въздуха за миг. После завършвам.

— Искам всички да се замислите за това — казвам. — А после искам да помислите за досието ми през последните четиринайсет години. Да се замислите кой съм. Какво правя в свободното си време. И да се запитате дали, ако бях просто поредното ченге, целият този цирк изобщо щеше да се случва.

Краткият ми монолог ме оставя без дъх, но същевременно оставя Босет и останалите членове на борда временно онемели. После те започват да шепнат помежду си. След няколко секунди заместник-старши полицейския офицер се прокашля. Мисля, че долавям нотка на угризение в гласа му, когато изрича:

— Детектив Руни, Бордът няма повече въпроси.

Ставам от стола с желанието да усетя триумф, но изпитвам единствено облекчение, че всичко е свършило.

Глава 5

Излизам от залата с около пет сантиметра по-висок, отколкото бях на влизане, а Тай скача на крака и вика: „Мамка ти, Руни, мъртъв си!“.

Опитвам се да игнорирам шумотевицата, която се разразява след напускането ми, включително как Босет се мъчи да успокои публиката и повишава глас. Игнорирам и опита на ухиления до ушите пристав да чукне юмрук в моя.

Вижте, загинал е човек. И от двете страни на барикадата се вихрят бурни чувства. Пресата пък си умира от удоволствие, защото по случайност обичам храната толкова, колкото и правосъдието. Разбирам всичко това. Наистина. Но нито един от тези фактори не оправдава начина, по който управлението се отнесе с мен. Което, мисля — надявам се, — че заявих достатъчно ясно на изслушването.

Убеден съм, че Бордът ще отсъди как употребата ми на сила е била оправдана. Само че, преди да оповестят окончателното си становище, след което ще ми върнат значката и пистолета, технически погледнато съм в принудителен отпуск.

Макар изслушването да е приключило, има още нещо, което трябва да свърша. За моя изненада, решението се появява, когато излизам от залата и оставям зад гърба си виковете, проклятията и обидите.

Докато прекосявам фоайето на сградата на път за асансьорите, разменям поздрави с множество офицери, детективи и административни служители. До един се опитват да се държат безгрижно, но виждам, че са малко стреснати от факта, че ме виждат. Всички знаят, че днес е било изслушването ми. Да гледаш как трият сол на главата на колега, никога не е лесно. Чувствам се като заразноболен, от когото всички странят, за да не се разболеят и те.

Качвам се с асансьора на четвъртия етаж, свивам наляво и се насочвам към отдел „Углавни престъпления“. Минавам покрай бюрото си, което обикновено е обсипано с дебели папки и купчини хартия, но днес е зловещо празно, и продължавам към ъгловия кабинет.

В главата ми нахлуват стотици спомени от отдела с вечната му навалица, спомени за дълги дни и още по-дълги нощи, безкрайни телефонни разговори и търсене на информация, разговори със скърбящи роднини и намусени заподозрени, спомени за работа, с която целя да служа и пазя града, който обичам, и неговите жители.

През отворената врата на ъгловия кабинет виждам началника на отдела Брайън Кънингам, който седи зад бюрото си и лае в телефонната слушалка. Този умен, решителен, шкембест, оплешивяващ полицай на средна възраст ми е шеф от шест години. Добър шеф, при това. Страстта му към разкриването на престъпления и опазването на града може да се мери с моята. В мига, в който Кънингам ме вижда, той затръшва слушалката с трясък и ме подканва да вляза.

— Кейлъб! — провиква се. — Влизай, влизай. Свърши ли вече изслушването? Как мина?

— Можеше и сам да видиш — отвръщам аз. — Щеше да е хубаво шефът ми да присъства и да ми дава кураж.

— Господи, само не започвай с това — казва Кънингам и лапва шепа таблетки против киселини, сякаш са бонбони. — Написах изявление. Говорих с Босет. Но не е редно да присъствам на изслушването на служител — просто не се прави така. Не е благоприлично. Можеше да навреди вместо да помогне.

Поклащам невярващо глава.

— А знаеш ли какво друго не е благоприлично? Да превърнеш изслушването в цирк. Да пуснеш един от най-добрите си детективи в месомелачката и да го превърнеш в изкупителна жертва само защото си е свършил работата. Този отдел се променя, шефе. Направо ми е трудно да го позная. И новият му вид не ми харесва.

— Знам, знам — отвръща изморено Кънингам. — И на мен не ми харесва. Но нямаме избор, такава е системата. Какво можем да направим?

Обмислям думите му за момент и усещам как в мен кипва нещо — нещо, което е къкрило седмици наред, от нощта на стрелбата насам. Изваждам детективския бадж от джоба си.

— Имам една идея — казвам.

Подхвърлям пластмасовия бадж с връвта към Кънингам, който едва успява да го хване.

— Какво значи това, по дяволите? — пита недоумяващо.

— Глокът и значката вече са при вас — отговарям. — Задръжте си ги.

Ченето на Кънингам увисва, а очите му се разширяват.

— Господи боже, Руни! Чакай малко… ти… Не може да го…

— Мога и го направих — заявявам аз с натежал глас. — Хубаво беше, шефе, но приключих с глупостите. Махам се.

Обръщам се и излизам, а очите ми се напълват с прах, взел се незнайно откъде.

Глава 6

След като напуснат професията, повечето от познатите ми полицаи се отдават на голфа. Или на пиенето. Някои си купуват къщичка в Мексиканския залив и се посвещават на риболов и спокоен живот.

Аз ли? Захвърлих униформената риза, нахлузих чиста черна тениска и престилка и се върнах директно на работа.

Марлийн е преместила караваната след обедната смяна и тази вечер „Готвачът убиец“ е паркиран на Елижън Фийлдс Авеню, една от главните улици, минаващи през сърцето на „Марини“ — пъстър квартал, прочут с легендарните си джаз клубове и активния нощен живот. Тази вечер не е изключение. Когато пристигам, тъкмо е започнало да се здрачава, а купонът вече се вихри с пълна сила.

Макар да не изгарям от нетърпение да обсъждам въпроса с Марлийн, се надявам да успея да я дръпна настрани, преди да дойде навалицата за вечеря, и да й кажа какво се е случило. Само че пред караваната вече се е проточила опашка от гладни клиенти чак до следващата пресечка и виждам, че тя е решила да отворим по-рано.

Лапвам няколко люти чушки, скачам вътре и започвам да й помагам.

Следващите четири часа прекарвам в печене на скара на парчета сочно, накиснато в ром свинско шкембе. Пържа миди и скариди в каджунска панировка. Разбърквам огромна, вдигаща пара тенджера с яхния от червен фасул и пикантна шунка, толкова гъста и лепкава, че се притеснявам да не ми се откачи ръката.

Тази смяна е изтощителна. Безкрайна. Но, както винаги, в същото време е и въодушевяваща. След ден като днешния точно това е разнообразието, което ми трябва.

Щом затваряме за през нощта, с Марлийн най-сетне имаме възможност да поговорим. Изтривам потта от челото си и й споделям за изслушването пред борда. За това колко долно са се отнесли с мен. За личния ми разговор с Кънингам. За решението ми да зарежа полицейския пост. Докато говоря, изпитвам цял куп емоции — от тревога до облекчение, точно както когато се случваше всичко, довело до решението ми. Но се опитвам да говоря колкото се може по-безстрастно.

Обикновено приказливата ми бивша съпруга ме изслушва, без да продума. Когато най-сетне свършвам, тя се обръща към мен, присвива очи и пита:

— И какво ще правиш сега?

— Лесна работа — отвръщам. — Каквото виждаш пред себе си. Ще продължа да готвя с теб. Мислех да се отдам изцяло на готвенето. Ще ми се да разработя една-две нови рецепти. Да поосвежа менюто. Може би дори…

— Имам предвид сега — прекъсва ме Марлийн, с което ме връща на земята. — Плотовете ли ще измиеш, или ще изстържеш тенджерата за гъмбо? Тази каравана няма да се почисти сама, приятелче.

Поклащам глава и избухвам в смях. Марлийн също. Докато бяхме женени, тази жена ме побъркваше. Напоследък обаче е единственият човек, който ми помага да запазя здравия си разум.

— Сериозно, звучи ми като чудесен план — казва тя, когато се захващаме с чистенето. Откъсва няколко листове прозрачно фолио и покрива кофите с предварително подготвени продукти: накълцан чесън, лук, чушки и целина. Аз напръсквам оплесканата с храна печка с почистващ препарат и започвам да търкам.

— Особено като се има предвид, че Марди Гра е след няколко дни — продължава тя. — Допълнителната помощ ще ми дойде съвсем навреме. Лудницата ще е пълна.

Това е направо меко казано. Следващите две седмици в Голямото спокойствие ще накарат посрещането на Нова година на Таймс Скуеър в Ню Йорк да изглежда по-кротко от сбирка на клуб по шев и кройка.

— Гордея се с теб, Кейлъб — казва тя. — Знам, че не ти е било лесно да го направиш. Да откажеш компромис със съвестта си. За това се искат топки. И ти ги имаш.

— Е, ти със сигурност знаеш — отговарям с хитра усмивчица. — От личен опит.

Тя се преструва, че ще повърне.

— Ох, не ми напомняй!

Когато прибираме и последната кутия с храна, подреждаме хладилника, избърсваме всяка повърхност и измиваме и подсушаваме всеки съд и прибор, аз изключвам всички лампи и кухненски прибори и щраквам катинара на задните врати на караваната.

Междувременно Марлийн се отправя към купето и сяда зад волана. Запалва двигателя, а караваната изръмжава и потръпва.

— Да те закарам ли до мръсната ергенска дупка, която наричаш дом? — пита ме.

— Не, благодаря — отвръщам. — Нощта е прекрасна. Ще повървя. Ще помисля.

— Това вече ще е нещо ново — казва тя. — Е, добре. До скоро, Готвачо убиец.

Включва на скорост и поема с грохот по Елижън Фийлдс Авеню.

Аз оставам за миг на място, за да попия гледката — хората, музиката, енергията, — след което се обръщам и тръгвам в обратната посока. Тъкмо се готвя да пресека Ройъл Стрийт…

…когато пред мен заковава кола малко преди да ме прегази.

— Ей! — възкликвам и отскачам назад. — Гледай къде…

Едва тогава разпознавам колата. Същият черен форд „Експлорър“ с лъскавите хромирани джанти от сутринта.

Шофьорът е мъж с жълта плетена шапка. Човекът до него е облечен в широк жълт потник.

А отзад, все още с жълтата си риза и вратовръзката от изслушването пред борда, седи Тай Грант.

Насочил леден поглед към мен, той оформя пистолет с палеца и показалеца си, след което ме „прострелва“ през отворения прозорец, докато джипът се отдалечава.

Инстинктивно посягам към истинския си пистолет, затъкнат в колана… но него, разбира се, го няма.

Единственото, което мога да направя, е да проследя с очи отдалечаващата се кола, докато не свива зад ъгъла и не изчезва в нощта, отнасяйки един разгневен бандит, който се е заклел да ми отмъсти.

А сега какво?

Поемам си въздух и пресичам улицата, както си бях намислил.

Глава 7

Френският квартал. Мнозина местни биха предпочели полицията да ги хване на Норт Клейборн Авеню, докато си търсят проститутка, отколкото да се разходят из този прочут капан за туристи.

Искрено ваш Кейлъб обаче не е от тях.

От Лейквю до езерото Сейнт Катрин, обожавам всеки квадратен сантиметър от града. A Vieux Carre[2], както още е известен най-старият квартал в Ню Орлиънс, се намира точно в сърцето на града. В прекрасен ден като този няма друго място на света, където бих предпочел да бъда.

Особено след като изтърпях циркаджийския разпит на Борда, заявих на шефа си, че напускам отдела по углавни престъпления, и бях заплашен от Тай Грант първо на обществено място и после на улицата.

Да, голям ден беше, дума да няма.

— Да ви предложа още нещо, шеф?

Тъкмо допивам кафето си от цикория и дояждам изумително вкусното парче торта doberge — многослоен шедьовър от коприненонежен шоколадов карамел и сочен лимонов крем, затворени в дебела черупка от фондан — тук, на чист въздух, на балкона на втория етаж на „Ше Мелани“, разкошно кафене във Френския квартал. Въпреки автентичния декор и полъха на история, заведението съществува само от около година. А собственичката, Мелани Розенбаум, всъщност е на трийсет и няколко, виртуозна пекарка от… Торонто, Канада.

Както ми обясни една вечер преди няколко месеца след затварянето на кафенето, на същия този балкон — над поздравителната бутилка шампанско „Шатоньоф дю Пап“, която й подарих, — докато кестенявите й къдрици подскачаха след всяка дума, била направо омагьосана от креолската кухня и култура. Един ден решила да скочи на самолета, да си докара акцент и да отвори собствена пекарна тук. Отначало била нервна, но заведението се превърна в хит почти за един ден. И го заслужаваше.

И ето я сега, застанала до мен, със същите сладки — като нея цялата — кестеняви къдрици.

— В интерес на истината, Мел, можеш да ми предложиш още нещо — казвам и посочвам празната си чиния от торта. — Например рецептата за това късче от Рая.

Мелани се усмихва и замахва във въздуха.

— Мечтай си, Кейлъб. Едно момиче трябва да си има и тайни.

— Добре тогава. Донеси ми сметката.

— Аз черпя — отвръща тя. — Настоявам. Само ми обещай: ако „Готвачът убиец“ някога започне да продава печива, ще дойдеш първо при мен, за да се пробвам да ги измайсторя.

— Ти сериозно ли говориш? — питам. — За мен ще бъде чест.

Излизам от кафенето, като се спускам по външна метална стълба, и поемам по тясната Дюмейн Стрийт. Френският квартал винаги е пълен с хора, но днес навалицата е особено гъста. Въздухът направо жужи от вълнение и нетърпеливо очакване. След малко повече от час ще започне първият официален парад за сезона и ще мине оттук. Той се организира от „Крю[3] Корк“, клуб за ценителите на Карнавала, изпитващи особена слабост към храната и виното, което значи, че парадът ще е с висок алкохолен градус.

Докато вървя към Бърбън Стрийт, виждам, че зрителите вече са започнали да се редят по тротоара и да се бутат, за да заемат място, от което парадът ще се вижда по-добре. Много от тях очевидно са туристи, вече зачервили бузи от наливането с ужасните флуоресцентно сини коктейли „Ураган“ на безбожни цени и с пъстри мънистени нанизи около месестите си шии.

Виждам обаче и доста местни, особено родители с малки деца. Бащи с фланелки на „Сейнтс“ и с едва проходили малчугани на раменете. Майки, които разтварят самоделни дървени стълбички, боядисани в шантави цветове и украсени с гирлянди и пайети, за да могат по-големите деца да гледат, седнали на удобно място.

Мен ако питате, именно тези неща правят този празник — и този град — толкова неповторими. Марди Гра е много повече от масовото опиянение, което сте гледали по телевизията. Той е проява на една богата културна традиция, която доставя удоволствие на цялото семейство.

В следващия миг всякакви мисли за удоволствия изчезват — стопяват се като кубче лед, изпуснато на тротоара, — когато с крайчеца на окото си виждам мъж, облечен в черно, с автомат в ръка, да си проправя път през тълпата от весели, нищо неподозиращи цивилни.

Глава 8

Завъртам се, за да огледам всички посоки, и отпускам юмруци — тези пък откъде се взеха?

Забелязвам полицай от управлението, към който се присъединява още един, току-що излязъл от тълпата.

Не ги познавам лично, но са членове на елитния тактически отряд на отдела.

Всеки носи на рамо автомат М4, модел за военна употреба. Освен това са снабдени с пълно тактическо снаряжение: бойна униформа, бронежилетки, кубинки, дори каски.

Обикновено този отряд се занимава с високорискови операции. Охрана на важни личности. Контрол при безредици.

Фактът, че виждам двама от тях на улицата, едновременно ме обърква и притеснява. Никога не съм попадал на тактическия отряд по време на Карнавала.

Дали са просто на рутинен патрул? Или се случва нещо друго?

— Извинете — обръщам се към тях, когато приближават. — Станал ли е наблизо някакъв инцидент, за който трябва да знам? Чудя се защо…

— Не, господине — казва по-близкият до мен, а очите му изучават тълпата. — Моля продължете си по пътя.

Никой от двамата не забавя ход. Отминават. При други обстоятелства щях да си извадя значката и да се представя, но, разбира се, това вече е невъзможно. Сега съм просто поредният редови гражданин и униформените се отнасят с мен точно като с такъв.

— Чакай малко — обажда се вторият член на тактическия отряд, обръща се и смъква тъмните си очила. — Вие не бяхте ли детектив Руни от Углавни?

Най-сетне някой ме е познал, най-сетне малко уважение.

— Бях — отвръщам. — Сега просто седя и гледам как bon temps rouler[4].

— А, да, точно така — сеща се и застаналият по-близо до мен и кимва. — Бордът май доста сол ти потри на главата, преди да те изритат. Гадна работа.

Оценявам съчувствието, но в момента ме тревожи друго.

— Малко по-сложно беше — отговарям. — Каква е тази работа с униформения патрул по Бърбън Стрийт? Да не се готви нещо?

Спецполицаите се споглеждат и свиват рамене.

Вторият обяснява:

— Лейтенантът нареди всички членове на отряд да дават двойни смени и заяви, че през следващите две седмици ще трябва да правим обходи из целия град двайсет и четири часа в денонощието. Да следим за необичайни дейности.

Партньорът му се смее.

— Да бе. Необичайни дейности на Бърбън Стрийт. Струва си да се види, а?

— Но защо?

— Да не мислиш, че ни казват причината? — обажда се другият. — Ще трябва да питаш по-нагоре по веригата, детективе. Някой се е стреснал от нещо. Имаме дори хора под прикритие, смесват се с цивилните. Грижат се всички да си останат щастливи и невредими. Е, трябва да продължаваме. Умната.

Двамата спецполицаи тръгват надолу по претъпканата улица. Отвсякъде се носи такъв шум, а навалицата е толкова голяма, че никой не им обръща внимание.

Аз обаче им обръщам.

Замръзвам на място и плъзвам поглед по тълпата.

Ето го.

И още един.

Двама купонджии, мъж и жена, на около петнайсет метра един от друг, облечени в ярки дрехи, с мънистени нанизи около мускулестите си шии. Единият се обляга на улична лампа, а другият стои пред входа на бар, който бълва рок музика. Отпива от чаша с течност, която със сигурност не е алкохол, защото тези не са дошли да се забавляват.

И двамата имат твърдия поглед на ченгета, който на мига разпознавам, и точно като спецполицаите, които срещнах по-рано, оглеждат внимателно тълпата.

Усещам бегло съжаление, лек пристъп на угризение, че съм напуснал полицията. Дори да бях в принудителен отпуск, щеше да ми е по силите да разбера какво е уплашило шефовете така внезапно, може би дори да помогна.

Само че вече не съм ченге.

В такъв момент, когато в града, който обичам, се случва нещо опасно, мразя да си припомням този тъжен факт.

Глава 9

— No hay sustituciones. Aucune substitutions. Keine Substitutionen![5]

Изминал е още един ден, аз отново съм пред печката и запържвам тройка пикантни патешки гърди по креолски, а пред очите ми пак са онези спецполицаи — и в униформа, и под прикритие, които обхождаха Бърбън Стрийт. Гласът на Марлийн, долетял до мен въпреки дрънченето на тенджерите и цвърченето на храната, обаче прекъсва мислите ми. Да не е започнала да говори… небесни езици?

Надниквам от кухнята и виждам, че е потънала в разгорещен спор през прозореца за сервиране с мъж на около двайсет години, чието лице е зачервено.

Забелязвам, че няколко от младите клиенти на опашката зад него са извадили телефоните си и снимат представлението.

— Не правим замени, господине — повтаря Марлийн. — Съжалявам, но го пише ето тук, на шест различни езика. Да ви го кажа ли и на развален латински?

Олеле.

През годините съм се карал достатъчно често с бившата си жена, че да знам кога е на път да избухне като бомба. Това е последното, което ни трябва в момента. Намалявам огъня и отивам да се правя на миротворец.

Заставам до Марлийн и се провиквам към опашката:

— Здравейте, всички, някакъв проблем ли имаме?

— Аб-абсссолютно си… съм прав! — заваля мъжът.

Започва да се смрачава, но виждам, че е облечен в просмукано с пот синьо поло, има смачкана маска на челото и една-единствена кална джапанка — освен това усещам миризмата на алкохол в дъха му дори от вътрешността на караваната.

— Казах, че искам сандвич с яйце, ясно? — продължава да говори той, като повишава тон. — Не ща тая гадна морска храна. Обаче тая дърта кучка ми разправя, че не можело. Не си ли чувала приказката, че клиентът винаги е прав?

Поглеждам Марлийн със съчувствие. В огромната си част хората, които храним, са свестни, дори пияните. Но, както във всеки бизнес, от време на време ни се пада някой истински простак. Обикновено се справям с въпросните войнствени типове, като учтиво, но твърдо ги подканя да си тръгнат, и ако се наложи, ги придружавам донякъде.

Сега обаче, пред толкова много телефонни камери и подозирайки, че младежът се готви за юмручен бой, ми хрумва нещо друго.

— Ето какво, господине — обръщам се към него. — Правите ми впечатление на почтен, честен човек. Вземете се отпуснете и ми дайте две минути, а аз ще ви приготвя такъв яйчен сандвич, че ще си оближете пръстите. Става ли?

Преди Марлийн да успее да ме спре, се връщам пред печката.

Пускам малко лъскава гъша мас в чист тиган и добавям скромна порция лук, за да се запържи. После чуквам в тигана две яйца, добавям малко сметана, поръсвам всичко щедро със сместа от каджунски подправки, която саморъчно съм си спретнал, после разбърквам и обръщам, докато плънката се сготви.

Когато е готово, пъхам яйцата в прясно препечена багета, добавям отгоре шепа накълцан зелен лук и завивам сандвича във восъчна хартия.

— Поръчката е готова! — обявявам и подавам уникалното си творение през прозореца на чакащия младеж, който по някакъв начин е успял да стане и по-пиян, и по-ядосан. — Един каджунски сандвич с гъша мас и бъркани яйца. Добър апетит.

Мъжът изгрухтява някакво подобие на благодарност, след което подозрително развива сандвича и отхапва. Очите му мигновено се разширяват в екстаз.

— Оомхфм, бое, фрефрасно! — възкликва той, пръскайки полусдъвкани яйца и хляб навсякъде. Преглъща с мъка и повтаря: — О, боже, прекрасно е!

Останалите клиенти, които запечатват цялата случка на камерите си, започват да ръкопляскат и да подвикват.

— Гот-вач-у-би-ец! — скандира някой. — Гот-вач-у-би-ец!

Останалите не се бавят:

— Гот-вач-у-би-ец! Гот-вач-у-би-ец! Гот-вач-у-би-ец!

Поглеждам Марлийн в очакване на признателна усмивка, може би дори предложение да плеснем длани.

Вместо това тя гневно е скръстила ръце.

— Браво на теб, Кейлъб — тросва се. Ядосаният й глас стърже като ренде. — И сега какво, ще правиш специални поръчки за всеки пиян задник, който реши да ме обижда, така ли?

— Стига де, Map, недей така — казвам аз. — Кое предпочиташ: някой да пусне в мрежата видео как пребивам студент? Или как опазвам мира с цената на един страхотен сандвич?

Тя поклаща глава.

— Връщай се при печката и остави връзките с обществеността на мен, ясно?

Козирувам шеговито на войнствено настроената ми бивша съпруга и тъкмо понечвам да се върна при печката, когато чувам някаква шумотевица отвън.

Приближавам се до прозореца за сервиране и поглеждам навън.

В центъра на триъгълно парче земя между сградите, което минава за парк и се казва Биенвил Плейс, двама души са се впуснали във физическа конфронтация, докато околните ги наблюдават, без да си мръднат пръста.

Единият от двамата е огромен мъж.

Другият е дребна жена.

Която пищи от ужас.

Глава 10

Гледката на страдащо невинно човешко същество събужда нещо дълбоко в мен. Превключва реле, облива ме вълна от адреналин и мигновено заставам нащрек. Не мога да устоя, дори да исках.

— Кейлъб, чакай… — вика Марлийн.

Аз обаче не чувам останалото, защото отварям широко задните врати на караваната и изскачам в прохладната вечер.

Все още съм с престилка, когато разбутвам обърканите тълпи празнуващи, шляещи се нагоре-надолу по Декатюр Стрийт, и се втурвам към пищящата жена.

Малко преди да я стигна, виждам как нападателят й — закрил е носа и устата си с кърпа за глава — издърпва таблет от ръцете й, блъска я и хуква да бяга.

Иска ми се да побягна след наглото копеле, но първо искам да се уверя, че тя е добре. Спирам рязко и коленича до жертвата, двайсет и няколко годишна афроамериканка с няколко мънистени наниза около шията. Блузата й с прасковен цвят е разпрана отстрани. Тя трепери и плаче, но иначе не изглежда наранена.

— Госпожо, аз съм по… бивш полицай, ранена ли сте? — питам.

— Май не… Но ми взе чантата! — хлипа тя. — С телефона, с портмонето, с всичко!

Посочвам най-близките зяпнали минувачи, които виждам — двойка мъж и жена на средна възраст, които гледат ококорено.

От сандалите и чорапите заключавам, че са европейски туристи.

— Хей, говорите ли английски? — провиквам се.

— Англичани сме — изрича мъжът с отчетлив акцент.

— Знаете ли телефон 911? — питам пак. — Добре, чудесно. Останете с тази жена и веднага наберете номера!

Спокоен съм, че жертвата е в безопасност, изправям се и търся с поглед нападателя й, оглеждайки пълната с народ улица, докато не го зървам да тича към Конти Стрийт.

— Спри! — провиквам се. Но той, разбира се, не ми обръща внимание.

Нямам намерение да го изпускам, затова се затичвам след него по Конти и гледам как разбутва хората, за да си проправи път. Независимо дали го знае, или не, мъжът се е насочил към една масивна, четириетажна постройка от бял мрамор: Върховния съд на Луизиана. Сериозно! Навсякъде из Френския квартал има камери, но около старата сграда на съда освен висока ограда има и доста охрана. Какъв идиот.

Естествено, в даден момент мъжът вижда накъде тича, връща се няколко крачки назад и свива вляво, по Ексчейндж Плейс — тясна уличка между две високи сгради, едната оранжево-розова, другата яркожълта.

Аз не го изпускам. Тясната уличка ни изплюва на Айбервил Стрийт, доста по-голяма улица, пълна с празнуващи, колоездачи, които карат на зигзаг между тях, и не един, а цели два джазови брас бенда.

Той ми хвърля поглед, докато се опитваме да се промушим между тълпите, стичащи се към Роял Стрийт. В този момент дробовете ми пламват, а краката ми омекват. Не, не може да го изпусна, няма…

И следващото, което виждам, е, че е изчезнал!

По дяволите!

Трескаво оглеждам натовареното кръстовище, търся следа от мъжа.

Нищо.

Трябва да погледна по-отвисоко.

Без да се колебая, се качвам на пожарния кран до мен, отделям секунда да си възвърна равновесието, после подскачам и се хващам за най-долната пръчка на металната ограда, обграждаща балкона на втория етаж на близката жилищна сграда. Пъхтя и напрягам мускули, призовавам всяка частица сила в гърдите, гърба и ръцете си, успявам да се изтегля нагоре и да се прехвърля на балкона.

Използвам няколкото секунди след прехвърлянето да си поема дъх и сетне поглеждам от тази доста по-висока точка надолу към човешките маси. Оглеждам ги като ястреб, дебнещ плячка.

Ето го!

Тича по Роял Стрийт. Аз се втурвам по балкона… после прескачам на следващия, който почти се допира до първия… и после на следващия.

Когато ми свършват балконите, нямам друг избор, освен да се хвърля в нищото. Буквално. Зървам един зелен навес и скачам към него с надеждата да го употребя като огромна пързалка и да омекотя удара.

Не ми излиза късметът.

Падам право през брезента и се удрям в паважа. Тежко.

Боли жестоко, но аз веднага скачам на крака и продължавам да тичам, а тълпата около мен се пръсва и отнякъде блясва светкавица на камера — някой записва гонитбата.

Пред мен заподозреният започва да забавя темпо, защото го е настигнала умората. Напрягам се още малко, понеже усещам, че възможността да хвана престъпника наближава.

На метри съм от него, когато той свива рязко по покритата алея към някакъв паркинг. Продължавам да го следвам с мисълта, че може да е паркирал там колата или пикапа си.

Той се качва по тъмната рампа и спира пред една заключена гаражна клетка. Няма накъде да бяга.

— Вдигни ръце, да ги виждам! — провиквам се и бавно пристъпвам към него.

Определено ми се иска в този момент у мен да бяха старият ми пистолет и значката, вместо престилката и термометъра за месо, пъхнат в джоба. Дори радиостанция би ми свършила работа, за да извикам подкрепление.

— Пусни чантата, падни на колене и…

Усещам рязък, остър удар в тила и падам напред.

Изсумтявам, когато главата ми удря пода на гаража, а после пак изсумтявам, когато втори удар се стоварва отдясно върху ребрата ми. Чувам хрущене и болката нахлува, пронизваща и гореща, и ме лишава от въздух.

Претъркулвам се настрани, стенейки в агония, и вдигам поглед. Зрението ми е замъглено, но успявам да различа три фигури, надвесени над мен.

„Войниците от Франклин Авеню“, Дори на оскъдната светлина в гаража се вижда, че и тримата носят по нещо жълто. Единият държи метална бухалка за бейзбол: Тай Грант.

— Вдигни ръце, да ги виждам — имитира ме той. — Мамка ти, Руни, на всеки бандит ли говориш така, преди да го застреляш? И на брат ми ли каза същото?

Той отново замахва към мен, цели се в главата. Аз трепвам и инстинктивно блокирам удара с лявата си ръка… която моментално се схваща от сблъсъка.

— Господи, Тай! — изкрещявам. — Луд ли си? Смяташ да убиеш ченге във Френския квартал насред Карнавала?

Тай избухва в смях, подсмърква, набира порция слюнка и сополи и я изплюва право в лицето ми.

— Няма да те убия — изрича той с усмивка. — Но и ти вече не си ченге.

Удря ме зверски за последен път в незащитения корем. След това кимва на приятелчетата си и четиримата, включително мнимият крадец на чанти, изчезват.

Докато ги гледам как се спускат по рампата и излизат на улицата, болката ми достига връхната си точка и после отслабва, защото изгубвам съзнание.

Глава 11

— Празнуваме ли нещо тази вечер, мосю, мадам? — пита гласът.

Седнал съм на маса с колосана бяла покривка и спретнато наредени чинии, сребърни прибори и чаши. Марлийн се е настанила до мен и сега се обръща към префърцунения главен сервитьор, чиято глава е кръгла и гола като билярдна топка, и му отправя палава усмивка.

— Може и така да се каже — подема тя. Сарказмът в гласа й сякаш е пропит със сироп. — Бившият ми съпруг оцеля, след като преди три дни го подмамиха в една тъмна сграда и го пребиха свирепо. Но пък, ако не беше оцелял, сигурно в момента щях да се наливам с шампанско и да танцувам по монокини на някой бар в Канкун.

Скованият от учтивост домакин успява да си докара неловка усмивка и отстъпва крачка назад, сякаш го е страх да не се зарази от лудостта, от която видимо страда бившата ми жена.

— Bon[6]— отвръща той със стиснати устни. — В такъв случай ще пратя сомелиера, за да ви представи винения ни лист.

Щом клетникът се отдалечава достатъчно, че да не може да ни чуе, аз казвам:

— За бога, Map, ужасна си, да знаеш.

Тя се усмихва.

— Още ли не си го разбрал?

— А, разбрах го — възразявам. — Но се радвам, че успяваш да намериш хумористична нотка в страданията ми.

— Твоите страдания ли? — натъртва тя. Усмивката й трепва, а гласът й се извисява. — Кой стоя до леглото ти в спешното цяла нощ? Кой ти готвеше? Кой ти увиваше бинтовете с кухненско фолио, за да можеш да си вземеш душ? Кой кълцаше и режеше продукти и сам-сама пое четирите смени с караваната? И всичко това само защото на теб ти се прииска да се правиш на герой.

Коремът ми сякаш се пълни с живи въглени, докато гласът й става все по-пронизителен с всяко следващо изречение, докато гневът й расте, разочарованието й от мен се засилва и всичко води до все същия извод, до който достигнахме преди години: ние двамата не сме създадени да бъдем съпруг и съпруга.

— Не си играех — изтъквам. — От четиринайсет години съм полицай. В кръвта ми е. Винаги ще бъде. И когато видя човек в опасна ситуация, ще реагирам.

— О, моля те — протестира тя. — Не ми ги приказвай тези, че винаги ще бъдеш герой. Виж какво ти причини управлението. Защо ти е да си рискуваш живота? Следващия път се обади на 911, става ли?

Изтръсквам две таблетки тиленол на бялата покривка и ги глътвам с малко газирана вода. Марлийн има право, но аз нямам намерение да подхващам темата точно тук и сега. В миналото ни има твърде много стари спорове, които е най-добре да си останат там.

Вместо това казвам:

— Тази вечер изглеждаш особено красива. Отдавна не съм те виждал без работно облекло. Ако не те познавах, може би щях да си падна по теб.

Настроението на Марлийн се подобрява и усмивката й се връща. Не я лъжа. Тази вечер тя е укротила обичайно рошавите си къдрици в гладка, небрежна прическа. Гримирала се е старателно, на клепачите й има яркозелени сенки. Освен това е облечена в стилна МЧР — малка черна рокля, подчертаваща формите й.

Което е съвсем уместно, тъй като сме на много стилно място: „ЛБД“.

Така се казва този лъскав, нов, креолско-азиатски фюжън ресторант в Гардън Дистрикт, собственост на нашумелия ресторантьор от Маями Лукас Брайън Дод. Когато чул за лекото ми спречкване в гаража — както и хиляди други жители на Ню Орлиънс, прочели броя на „Таймс Пикаюн“ на следващия ден или гледали сутрешните новини по който и да е от четирите местни канала, — той ми се обади и ме покани да посетя заедно с Марлийн прочутия му ресторант за негова сметка.

Изглежда, е преценил, че на едно бивше ченге с почти счупено ребро, натъртен далак, смазана ръка и леко мозъчно сътресение ще му дойде добре вечеря от четири блюда.

Естествено.

Освен това настоя да се съглася, което е типично за прочутите ресторантьори от типа на Лукас Дод. Като всеки друг собственик на заведение от висока класа в Голямото спокойствие, той и останалите обичат да поръсват салоните си с филмови звезди, известни спортисти и всякакви мимолетни знаменитости, за да си осигурят място в медиите и да продължат да поддържат интереса към въпросното заведение.

Ето защо накрая склоних, което ми даде възможността да си облека елегантен костюм, да си сложа вратовръзка и да изведа бизнеспартньорката си на вечеря. Казах си: защо пък не?

Марлийн вижда как глътвам тиленола и пита:

— Да ти се намира един излишен за изстрадалата дама?

— Дявол го взел, съжалявам, но нямам — отвръщам. — От какво страдаш, Map?

Тя отпива от чашата си с вода.

— Ами, знаеш как е. По цял ден на крак, размахваш ръце напред-назад, режеш и кълцаш. В някои дни не ти прави впечатление, но в други се усеща.

Протягам длан и я слагам върху нейната. Забелязвам мускулестите й ръце, белязани с точици от изгаряния от нагорещената мазнина. Част от бляскавата работа в прочута каравана за бързо хранене.

— Освен това болките са много по-силни, когато се налага да работиш сама, защото партньорът ти лежи пребит в медицинския център „Тюлейн“ — добавям аз.

Преди Марлийн да успее да отговори, зад нас се чува мъжки глас, уверен и равен:

— А, господин Руни и госпожица Дипиетра. Толкова се радвам, че ни посетихте. Надявам се, че се чувствате по-добре.

Дод е нисък мъж на около четиресет и пет години. Прошарената му коса е зализана назад и стои като шлем. Облечен е в светлосиньо дизайнерско спортно сако, под което носи евтина бяла тениска. Кожата му с неизличим тен изглежда едновременно сияйна и преждевременно набръчкана.

— Да, определено, благодаря — казвам аз и стисвам коприненомеката му ръка. Дод може и да е преуспял ресторантьор, но веднага се разбира, че не е работил и ден в истинска кухня. — Благодарим за поканата. Нямам търпение да опитаме всичко, което ще ни предложите. Умирам от глад.

— В такъв случай ще предам веднага да ви сервират — обещава той и леко докосва лявото ми рамо. — Има ли вече арестувани за бруталното нападение?

— Да — отвръщам. — Полицията хвана един от тях.

И то Тай Грант. От болничното си легло съобщих името му на ченгето, което записа разказа ми за случилото се и очевидно не се чувстваше удобно в мое присъствие.

— Другите двама още са на свобода. Сигурен съм, че ще спипат и тях.

— Е, това е чудесно. Обзалагам се, че ще ги заловят. А сега ме извинете.

Той се отдалечава в посока към кухнята, която заема част от салона, и не след дълго чувам гласа му, висок и нетърпелив. След по-малко от минута няколко изтормозени сервитьори се понасят към нас с подноси на ръце.

Признавам си, че изпитвах съмнения как ще се съчетае южняшката кухня с тази на Далечния изток, но си признавам и че в „ЛБД“ се справят успешно. Предястието ни се състои от яйчено руло със запържени на тиган скариди по креолски, едновременно хрупкаво и сочно. Първото основно ястие е рак на скара с пикантна глазура, поръсен с ароматен сечуански черен пипер. Следва рачешко етуфе с къри по тайландски — гъсто, ароматно ястие, сервирано върху легло от жасминов ориз. Накрая идва време за десерта, който е топъл, лепкав хлебен пудинг, напоен с подсладено саке и увенчан с топка сладолед с вкус на зелен чай.

Тъкмо съм преглътнал последната хапка, когато Дод изниква до масата ни в компанията на мъж с козя брадичка, черни панталони и бяла риза и с камера „Никон“.

— Имаш ли нещо против да се снимаме заедно, Кейлъб? Ще окачим снимката във фоайето.

Марлийн се изплезва, а аз отвръщам неохотно:

— Разбира се, нямам нищо против.

Той си дръпва стол, сяда до мен и след няколко ярки светкавици от „Никона“ се навежда и пита:

— Е, какво ще кажеш?

Марлийн се намесва и отговаря от името и на двама ни.

— Беше божествено, Лукас — споделя тя. — Толкова изобретателно. Вкусът в устата ми е сякаш съм се върнала от шестседмична обиколка из Азия, без да съм излизала от Ню Орлиънс.

Дод плясва с ръце от удоволствие.

— Много се радвам да го чуя. А какво ще кажете за ресторанта?

Оглеждам просторния салон. От тавана висят старинни полилеи, а стените и масите са комбинация предимно от стъкло и излъскан метал. Както отбелязвам и пред Дод, съчетанието е интересно — смесица от класическа елегантност и съвременен минимализъм. Казвам му и че особено ми харесва откритата индустриална кухня в другия край на помещението: просторна, светла, модерна и натъпкана с неръждаема стомана, тя изглежда като истинска мечта за всеки готвач.

— В какъв смисъл?

— Ами нали се сещаш — пояснявам. — Мога да говоря надълго и широко за предимствата на помещение, в което можеш да направиш повече от четири крачки встрани от печката, в която и да е посока.

— И да разполагаш с място за почивка — добавя Марлийн.

— И тоалетна, която да използваш, когато се нуждаеш от нея, вместо да се разкарваш през улицата до най-близката бензиностанция или супермаркет.

Марлийн се ухилва.

— И да имаш и други колеги освен шантавия си бивш мъж.

Веднага й го връщам:

— Или вечно мърмореща бивша жена.

Главата на Дод се обръща от единия към другия, докато си разменяме реплики, досущ като зрител на тенис мач.

— Значи кухнята е мечта — заявява ми той с грейнала усмивка.

— Ами да.

Усмивката на Дод се разширява и разкрива съвършено равните му, изящно бели зъби.

— Кейлъб, нека те попитам нещо: какво би казал, ако можех да превърна тази мечта в реалност?

Глава 12

Въпреки уличния шум и жизнерадостните разговори по другите маси, над нашата за миг сякаш се спуска пълна тишина и покой.

Поглеждам Дод, изумен и объркан.

— Искаш да дойда да работя тук?

„ЛБД“ е приятно заведение за специална вечеря, но определено не е по моя вкус. Марлийн леко ме сритва под масата.

— Не, не, не — възразява той и размахва енергично ръце като диригент по време на кулминацията на симфония. — Но си представете вие двамата да си имахте подобно място.

Сега поглеждам Марлийн и тя отвръща на погледа ми. Нещата току-що са прескочили от „Няма начин“ на „Дай да чуем повече“.

— Имаш предвид ресторант „Готвачът убиец“? — пита Марлийн.

— Точно така! — възкликва Дод. — Караваната ви е същинска кулинарна институция в този град. Говоря за същото страхотно меню. За същата страхотна храна. За същите страхотни собственици. Вместо обаче клиентите да чакат цял час на опашка в жегата, те ще могат да си седнат и да се отпуснат в едно приятно заведение от класа на две крачки от Бърбън Стрийт.

С Марлийн се споглеждаме. Идеята е интригуваща, в това няма съмнение. Но няма да се съглася веднага.

В този момент Дод леко докосва ръката ми, после тази на Марлийн и вдига залога.

— Вие двамата сте чудесни. Талантливи. Опитни. Но никой от нас не се подмладява, не е ли така? Отгоре на удобствата за клиентите, ще има предимства и за вас. Климатик. Кухненски помощници. Нови и най-модерни печки и фритюрници. И, както казахте и двамата, пространство за движение и за почивка. И собствена тоалетна!

Превключил е изцяло на режим продажба, но аз съм все така предпазлив. Въпреки това мисълта да работя на хладно, без в лицето ми непрекъснато да бъде бълван дим, с Марлийн постоянно да се бутаме и да ме пръска нагорещена мазнина… е, тази мисъл започва да звучи все по-привлекателно.

Поемам си дъх, като не откъсвам поглед от Марлийн, партньорката ми.

— Както сигурно знаеш, много от ястията, които сервираме, са бърза храна — казвам. — Сандвичи и пържени картофки. Такива неща. Това обичат нашите клиенти. Мислиш ли, че ще имат успех на подобно място?

— Имаш право — отвръща Дод. — Сигурен съм, че клиентите ви ще ви последват навсякъде. Но според мен ще се съгласите, че при нова база, с персонал и с по-добри кухненски уреди, известни модификации в менюто ще бъдат съвсем удачни.

Ето, усещам как заковавам спирачките.

— Значи няма да е „същото страхотно меню“, така ли?

— Разбира се, че ще бъде същото страхотно меню — възразява Дод. — Ще го поразширим малко и ще добавим няколко… дребни подобрения.

Марлийн мълчи, което е доста необичайно. Аз се размърдвам на стола си и се сещам за нещо толкова важно, колкото е и менюто.

— Как ще се издържа този ресторант? — питам, а Марлийн взема чашата си с вино. — От караваната печелим прилично, но не сме забогатели. Предполагам, че ще помогнеш с финансирането на заведението?

— Разбира се — уверява ни Дод. — По правило, когато сключвам съдружие с главен готвач, собственик на съществуваща марка, осигурявам до петдесет процента от финансирането и получавам шейсет и пет процента в предприятието.

Марлийн за малко не избълва виното през носа си.

— Чакай, чакай, чакай — намесва се тя и оставя чашата. — Ще ни дадеш само половината пари, но ще прибираш две трети от печалбата, така ли?

Отговорът на Дод е леко снизходителен.

— Едно съвместно предприятие с „Дод Ресторант Груп“ предлага огромни възможности за растеж и популярност. Смятам, че структурата на сделката е повече от справедлива.

Да бе. Очите на Марлийн заплашват всеки миг да запратят светкавици по посока на милия ни, любезен домакин.

— Е, нека да го обмислим — обаждам се и избърсвам небрежно уста със салфетката си, макар да знам със сигурност, че двамата с Марлийн в никакъв случай няма да сключим съдружие с този човек. Сещам се за един цитат от часовете по литература в гимназията — как веднъж Сатаната казал, че предпочита да царува в Ада, вместо да служи в Рая. Аз не съм Сатаната, но предпочитам да царувам в задимената си, гореща каравана, вместо да служа на човека до мен в снабдена с климатик и всякакви други удобства кухня.

— Разбира се — съгласява се той, все така усмихнат и излъчващ любезност. — Мислете колкото ви е необходимо. Ето визитката ми. Това е личният ми номер. Не се притеснявайте да ми се обадите, ако имате някакви въпроси. Или да се отбиете, ако искате да…

В салона внезапно отеква трясък от трошащи се съдове и чаши.

Дод завърта глава към източника на шума. За миг спокойният му, макар и малко мазен маниер се превръща в ярост.

— За бога! — крясва той и се нахвърля върху нещастната сервитьорка, която е коленичила на пода и събира парчета порцелан и стъкло.

Не чувам съвсем добре какво й казва, но от изражението и жестовете му е ясно, че направо я разкъсва. И то за някакъв безобиден инцидент! Размахва пръст пред лицето й. После ритва едно парче стъкло към стената, където то се разбива на по-малки късчета. Дявол да го вземе, ако ние с Марлийн се държахме така един с друг всеки път, когато някой счупеше чиния или поднос, никога нищо нямаше да сготвим.

Някои от другите клиенти наблюдават сцената с ужас. Сервитьорката се е разплакала. Цялата случка се превръща в доста грозно изпълнение…

Докато не се появява друга жена, която нежно издърпва Дод настрана. Изглежда на около трийсет, с дълга руса коса, облечена в тясна, синя сатенена рокля с щампа на розови и бели лотосови цветове.

Освен това е поразително, смайващо красива.

— Да се махаме оттук — заявява Марлийн и бутва стола си назад, за да се изправи, — преди тази откачалка да дойде да вдигне скандал и на нас.

Разбира се, бившата ми жена е права. Аз обаче не съм в състояние да откъсна поглед от изящното създание с русата коса и синята рокля, което шепне успокоително на Дод и го гали по гърдите. Докато я гледам как успокоява звяра по този начин, ми се струва още по-привлекателна.

За да привлече вниманието ми, Марлийн ме дръпва за бинтованата ръка. Аз изскимтявам от болка, но неохотно тръгвам след нея.

Преди да излезем от ресторанта, си открадвам един последен поглед към неземната красавица. Не съм почитател на Дод, но много бих искал да се запозная с колежката му.

Знам, че никога няма да започна съвместен бизнес с него, но въпреки всичко вече си мисля, че една нова среща с Дод — в присъствието на дамата — би била чудесна идея.

Само от учтивост, разбира се.

Глава 13

С Марлийн стоим пред ресторанта и чакаме обслужващия паркинга да ни докара колата. Със здравата си ръка ровя из портфейла си в опит да открия няколко дребни банкноти за бакшиша на момчето, когато чувам глас.

— Господин Руни, почакайте!

Обръщам се да видя непознатата, която тъкмо излиза от „ЛБД“… и се опулвам, защото не вярвам на очите си.

Блондинката със синята рокля.

Тя ме познава? И иска да говори с мен?

— Господин Руни — повтаря тя, щом застава до мен, малко задъхана. — Много съжалявам, че станахте свидетели на това. Лукас понякога е… голям перфекционист. Надявам се, че случката не ви е развалила вечерта.

— Шегувате ли се? — намесва се Марлийн. — Получихме и безплатна вечеря, и шоу.

Аз леко сръгвам бившата си жена с лакът, за да замълчи и да остави флиртуването на мен.

— Съвсем не — отговарям. — Храната беше изключителна.

— Благодаря — казва непознатата. — А Лукас… Той цени кулинарния талант. И обича да го подхранва. Знам, че е разговарял с вас двамата за евентуален съвместен бизнес.

Интересно, мисля си. Знае за бизнес офертата, което значи, че трябва да работи за Лукас като някакъв мениджър или на друга подобна длъжност. По-рано реших, като типичен тъп мъжкар, че с такава зашеметяваща външност вероятно е салонна управителка или нещо от рода. Да, тъпо.

— Е, предложението определено е интригуващо — отвръщам. — Доста детайли има да се обмислят, но ще ви кажа, че може да се наложи да дойда отново, за да обсъдим нещата с него, да уточним някои подробности.

Надявам се, че тази прелестна жена не е чула раздразнената въздишка на Марлийн, защото бизнес партньорката ми е наясно, че говоря пълни глупости. Но тя е наясно и колко съм сладкодумен, когато ухажвам жена, затова ме оставя да дрънкам.

— О, радвам се, че го обмисляте — казва непознатата, а в гласа й прозвучава облекчение. — Много се надяваме двамата с партньорката ви да намерите начин да приемете предложението. Всички сме големи почитатели на „Готвачът убиец“.

Хвърлям поглед към безименния пръст на лявата й ръка. Не виждам годежен пръстен и решавам да позасиля натиска.

— Така ли? — питам. — Обикновено съм там, пред печката. И обичам да… държа клиентите ни под око. Не помня да съм ви виждал. Сигурен съм, че бих ви запомнил.

Тя поруменява. Очарователно е. Марлийн започва да проявява нетърпение и отново въздъхва.

— Хванахте ме — признава жената с усмивка. — Лукас разполага с екип от асистенти, които обикалят града в търсене на интересна храна и я доставят в ресторанта. С удоволствие бих дошла при караваната ви някой ден, но обикновено прекарвам дните си затворена в офиса. Поддържам счетоводството, плащам заплати, карам се с доставчици, такива неща. Не е точно работата, която си представях, когато завърших „История на Ренесансовото изкуство“, но — тук жизнерадостният й глас добива нотка на съжаление — животът невинаги се развива така, както очакваме, не мислите ли?

— Напълно вярно — съгласявам се. Взирам се дълбоко в омагьосващите й кафяви очи. Тя не извръща поглед. — Но понякога същият този живот ни поднася приятни изненади.

Разменяме леки усмивки, мимолетен миг на единение… който е прекъснат от свирене на клаксон. Обръщам се и виждам как момчето, което отговаря за колите, паркира сребристия ми шевролет „Импала“ до тротоара.

— Не мисля, че чух името ви — казвам на жената. Нямам намерение да си тръгна, преди да съм научил тази малка подробност.

— Ванеса — отговаря тя. — Ванеса Маккиън.

Стискаме си ръцете. Чиста проба учтивост, но се кълна, че тя задържа дланта си в моята секунда по-дълго от необходимото.

— Беше ми приятно да се запознаем, Ванеса — добавям. Ръката ми още е топла от допира й. — Въпреки драмата, прекарахме чудесна вечер.

— Много се радвам да го чуя, Кейлъб. И се надявам да приемеш сериозно предложението на съпруга ми. Той знае какво харесва и е изключително добър в откриването на редки таланти.

Пфу. Задръж малко. Онзи задник Лукас Дод е съпруг на този ангел? Толкова съм разочарован, че почти усещам вкуса на разочарованието в устата си.

— Е, поздравявам го за умението му да разпознава таланти със съпруга като теб — казвам. — А сега ти пожелавам лека нощ.

Подавам на момчето няколко долара, пъхам се в колата, чийто двигател работи, и се тръшвам на седалката. Марлийн сяда до мен и започва да пее високо: Кейлъб и Ванеса на дърво седят…

— Много смешно, Марлийн. И много зряло, също така.

— О, я по-ведро. Какво толкова — няма да можеш да преспиш с всяка хубавица в Ню Орлиънс, а само с повечето. Още е рано. Имаш предостатъчно време да идеш в някой бар и да си намериш компания.

Поглеждам си часовника. Права е. Още няма девет часа. Бих могъл да изляза. Или пък, ако отворим веднага „Готвачът убиец“, ще можем да обслужим цял тон клиенти.

— Не, прави ми се нещо друго. Хайде да вървим да готвим.

— Кейлъб? — обажда се тя и спуска прозореца си, за да пусне малко свежест в колата.

— Да? — питам и също спускам прозореца си. Топлият вечерен въздух ме облъхва.

Бавно тръгвам напред и спирам на кръстовището на Сейнт Чарлс Авеню. По пешеходната пътека пред нас се точат тълпи туристи.

Марлийн продължава:

— Моля те да приемеш думите ми приятелски, скъпи мой бивши съпруже, но се държиш като идиот.

— Марлийн…

— Знам, че се смяташ за несъкрушим, но в момента имаш цицини, синини, болки и бинтована ръка. Току-що излезе от болницата. И малкото мозък, с който разполагаш, беше на косъм да свърши размазан по земята от някакви си бандити.

— Марлийн…

— Нямам нищо против, че не си във върхова форма, но ако тази вечер започнеш да готвиш, ще бъдеш небрежен, ще допускаш грешки и ще изпускаш неща. Което значи, че ти и само ти ще разочароваш клиентите ни. И ще навредиш на бизнеса. Няма да допусна това да се случи. Ето защо, неземни красавецо, единственото, което ще направиш сега, ще е да ме откараш вкъщи, след което ще закараш собствения си жалък, натъртен задник у вас и ще се наспиш. Ще се видим утре в караваната.

Пътят пред мен се разчиства и аз поклащам глава. Не ми е приятно да го призная, но бившата ми жена е права.

Потеглям по Сейнт Чарлс Авеню, но някакъв силен тътен привлича вниманието ми.

Рязко натискам спирачки и подавам глава през прозореца, след което поглеждам нагоре.

Ето ги.

Един, после още един „Блек Хоук“ — военни хеликоптери.

Летят над нас, ниско над земята, и тъкмо минават над Гардън Дистрикт.

Марлийн също ги наблюдава.

— Полицейски ли са?

Прибирам глава обратно. Зад мен някой нетърпеливо натиска клаксона.

— Не — отвръщам. — Нюорлиънската полиция няма хеликоптери, а щатските полицаи използват „Бел“. Тези са „Блек Хоук“. Или са на Националната гвардия, или на армията.

Свивам наляво и мисля за онова, което ми казаха онези спецполицаи.

Някой се е стреснал от нещо.

— Сигурно е някакво учение, а? — пита Марлийн.

— Сигурно — съгласявам се, макар дълбоко в себе си да знам, че това не е учение и че в моя Град на полумесеца се е появила неприятност, която е изплашила и местните полицаи, и военните.

А аз не мога да направя абсолютно нищо по въпроса.

Глава 14

В нощта след чревоугодническата ни вечеря, придружена от аматьорски кеч мач в „ЛБД“, двамата с Марлийн паркираме караваната на ъгъла на Орлиънс Авеню и Салсидо Стрийт, точно в сърцето на „Баю Сейнт Джон“ — зелен, спокоен жилищен район далеч от глъчката на Френския квартал. Понеже не разполагахме с много време да подготвим продуктите си и ще се наложи да се погрижа за повечето от тях в движение, се надявам тази смяна да не е от тежките.

Де такъв късмет.

Петнайсет минути, след като отваряме, опашката се е проточила до следващия ъгъл. След трийсет минути вече се е извила зад него. Нарочно не съм споделил местонахождението ни за вечерта в профилите на „Готвачът убиец“ в социалните мрежи, чиито последователи надхвърлят двеста хиляди души, но е трябвало да се сетя, че слухът ще се разпространи от уста на уста. Не че се оплаквам. Когато човек върти бизнес, популярността е от проблемите, които е добре да имаш.

Освен това е изтощителен проблем.

А понякога може да стане дори опасно.

Докато привършвам две поръчки, Марлийн идва при мен и казва:

— Май на опашката са се наредили трима от приятелите ти.

— Така ли? — питам доволно. Откакто напуснах полицията — дявол го взел, дори след побоя преди четири нощи, — не съм чул и една дума от бившите си колеги, нито една. Осъзнавам, че заради особеностите и духа на времето и политиката никой не би искал да го видят с човек, обвинен в убийството на „невинен“ гражданин, но въпреки това ми е самотно.

Избърсвам ръце в престилката си, пристъпвам настрани, поглеждам през прозореца за сервиране към дългата опашка клиенти и се опитвам да открия кой детектив или редови полицай — а може би дори началник Кънингам — е дошъл да ме види, но не съзирам познато лице.

Онова, което забелязвам, са трима мъже в жълти долнища на анцуг и суитшърти, които се взират право в мен с погледи, изпълнени с омраза.

Връщам се пред печката и плъзвам готовата храна към прозореца.

— Готово!

Вечерта напредва. Когато тримата от бандата се приближават, докато доволните клиенти се отдалечават с ястията си, Марлийн пита:

— Какво ще правиш?

— Може да им се изплюя в храната — казвам, — но какъвто ми е късметът, ще се окаже, че на опашката има санитарен инспектор.

— Кейлъб, не е ли време да се обадиш по телефона?

Пак се обръщам към печката.

— И да докладвам за какво? Че на опашката стоят трима мъже, облечени в жълто? Тези типове не бяха в отряда на Тай и бухалката му.

— Хубаво — отсича тя и започва да рови из джобовете си. Изважда телефона си и го слага на един рафт между купчините картонени кутии за сервиране.

— Ако някой от тези мръсници дори само повиши глас, ще се обадя на 911.

— Много обичам да се застъпваш за мен — отбелязвам.

— Майната ти, Кейлъб, опитвам се да защитя „Готвачът убиец“.

Вече се чувствам по-добре и се захващам за работа. Такава е моята Марлийн.

Тримата се приближават все повече и повече и даже клиентите около тях вече усещат, че нещо не е наред. Бандитите не продумват, не правят заплашителни движения, изобщо не правят каквото и да било.

Което не е нормално. Всички останали на опашката са развълнувани, говорят на висок глас, снимат събралите се клиенти или себе си, някои танцуват на място под звуците на музиката, долитаща от близкия нощен клуб. Тримата членове на „Войниците от Франклин Авеню“ обаче стоически не помръдват, не отклоняват поглед и просто пристъпват напред с останалите от опашката. Хората пред и зад тях са се отдръпнали и са освободили доста пространство около типовете.

Дори да не знаят какво става, гладниците на опашката са достатъчно разумни, за да стоят възможно най-далеч от евентуалните проблеми.

Аз се съсредоточавам върху кълцането, прехвърлянето и подаването на картонените кутии с храна, а пред тях остават четирима души, после трима, после един и…

Те просто си стоят.

— Да ви помогна с нещо? — пита Марлийн, приканваща и дружелюбна както винаги.

Никакъв отговор.

— Момчета?

Лицата им са решителни и сериозни, а когато заставам до Марлийн, се постаравам да видят, че държа нож.

— Здравейте, господа — казвам. — Какво ще желаете тази вечер?

Водачът вдига ръка в жест, с който имитира пистолет, поклаща пръст напред-назад веднъж, два пъти и отвръща:

— Ей, човече, каквото и да пожелаем, ще си го вземем, когато ние решим.

Другите двама избухват в смях, след което и тримата си тръгват.

Аз се връщам пред печката.

Марлийн дори не мигва.

— Следващият!

След още час трескаво препичане на багети, рязане на печена говежда плешка и запържване на скариди престилката ми е просмукана с пот. Освен това нямам повече сурови люти чушки, които са ми нужни като въздуха, докато готвя, а и продуктите са на привършване.

Бандитите не са се върнали, което е добре.

Дошли са, за да предадат послание, и въпросното послание със сигурност беше прието.

— Това беше за днес! — провиквам се към дузината останали клиенти, които още чакат и сега изпускат едновременен стон. — Знам, знам. Понякога животът е толкова несправедлив. Но ще ви предложа нещо. Ако слънцето изгрее на сутринта, „Готвачът убиец“ ще отвори. Става ли?

Тълпата започва да се пръска и двамата с Марлийн се заемаме с чистенето. Почти сме готови, когато чувам чук-чук-чук по затворения прозорец за сервиране.

— Съжалявам — казвам високо, без да поглеждам. — Караваната е затворена за през нощта.

Чукането продължава.

— Определено се възхищавам на упоритостта ти, но…

Тишина.

После отеква настоятелно чукане по задната врата.

— Затворено е! — провиква се Марлийн.

Чукането продължава.

Марлийн протяга ръка, взема телефона си и палецът й замръзва над дисплея, готов да набере 911, ако се наложи.

Предполагам, че мога просто да остана в караваната, докато чукането не спре, но какво ще правя, ако не се случи? Ами ако се окаже, че чукащите не са две гостенки на моминско парти, дошли за малко фаворки[7], преди да се тръшнат в леглото?

Приближавам се до вратата, като пътьом вземам един от универсалните си кухненски ножове от японска стомана. Вкъщи имам резервно оръжие — деветмилиметров „Смит и Уесън“ от серията за армията и полицията, и този пистолет би трябвало да е тук, където може да свърши някаква работа, вместо да събира прах у дома.

Хващам дръжката, завъртам я и отварям вратата.

Глава 15

И почти удрям Ванеса Маккиън в божественото, съвършено лице.

Тя избухва в смях и отскача назад, след което изрича:

— Олеле, когато казвате, че сте затворили, май никак не се шегувате.

Чувствам се глупаво, стиснал ножа, затова го скривам зад изморения си задник, но ако трябва да съм честен, след изтощителната работа, разочарованието, че никой приятел не е наминал да ме посети и изнервящата гледка на тримата бандити, дошли да ме заплашат, искрено се радвам да видя Ванеса. Под меката светлина на близката улична лампа русата й коса и светлорозовата рокля на цветя почти сияят.

Вече не съм чак толкова изморен.

Поглеждам през рамо и виждам как Марлийн целува шеговито въздуха, след което прибира телефона си в джоба и отново се заема с бърсането на плота.

— От всички каравани за бързо хранене във всички градове по света ти реши да се отбиеш точно в моята[8] — ухилвам се аз и отстъпвам за секунда, за да оставя универсалния нож, а сетне излизам от караваната. — На какво дължа удоволствието?

— Надявах се на малко кулинарно удоволствие — отвръща тя с усмивка. — Наложи ми се да работя, докато останалият персонал вечеряше, и после не ми се седеше да дояждам огризките. Ето защо реших да се отбия до „Готвачът убиец“ за един от легендарните ви сандвичи. Обаче виждам, че сте затворили. Може би някой друг път.

— Не ставай смешна — възразявам аз. — Сега ще те нахраня.

— Сигурен ли си? Наистина?

Ванеса прехапва долната си устна, докато чете развълнувано менюто, написано с тебешир и закачено отпред на караваната. Изглежда толкова сладка, че направо не искам да я прекъсвам.

— Това меню няма да ти свърши работа — предупреждавам. — Почти всичко от него свърши. Но ако ми кажеш, че си в настроение за нещо конкретно…

— Хмм — замисля се тя и кимва. — В такъв случай ще оставя решението на главния готвач. Носят се слухове, че е доста талантлив. — Отправя ми още една сладка усмивка. — Но аз не вярвам на всичко, което чувам. Предпочитам първо да пробвам.

В главата ми вече се оформя идея, затова скачам обратно в караваната. Пускам бучка масло в един тиган и включвам прясно изчистената печка.

Марлийн издишва шумно и слага ръце на хълбоците си.

— Ти сериозно ли, Кейлъб? — пита тя. — При положение че тъкмо приключихме с чистенето?

— Спокойно. Пак ще изчистя — уверявам я аз и въртя тигана в кръг, за да се разнесе маслото равномерно. — Обещавам, че преди да отворим утре сутринта, ще е облизано. Дай ми възможност, става ли? Дай ми и малко лук и зелени чушки.

Изваждам от хладилника филе от сом и го слагам в цвърчащия тиган. Поръсвам го със сол и пипер, после го заливам с импровизирана глазура от мед, лют пипер и кардамон. Когато рибата почернява и от двете страни, прехвърлям филето в препечената багета, добавям малко задушени чушки и лук и завършвам с няколко стратегически поставени капки паста от хрян. Марлийн през цялото време мърмори под носа си за работенето до късно, за цапането на караваната, след като сме я почистили, и как върши всичко това само за да си намери тъпият й бивш съпруг компания за леглото.

Игнорирам я с усмивка и се съсредоточавам върху храната. Увивам сандвича във восъчна хартия и излизам навън, за да го сервирам лично на почетната си гостенка.

— Ухае невероятно — казва Ванеса и вдъхва леко аромата на прясно сготвена храна, като е хванала сандвича в малките си ръце. — Ще ми разкажеш ли какво има в него?

— Ами бих казал, че е доста интересно творение. Отвън е сладко. И много апетитно. Но има и острота. Лека пикантност. Изненадващо произведение. И много изкусително.

Ванеса ме поглежда. После отхапва огромна хапка… и простенва от удоволствие.

— Мммм. Преди не го знаех, но точно това исках.

— Чувството ми е познато — отбелязвам аз.

Ванеса се усмихва свенливо. Готви се да отхапе втора хапка, но размисля и увива сандвича.

— Съжалявам, но трябва да бягам — меко казва тя. — Споменах на Лукас, че съм тръгнала към къщи. Не искам да се разтревожи или… е, сещаш се.

О, да. За момент забравих, че Ванеса е омъжена. За истински мръсник. Богат мръсник, който сигурно би могъл да си купи шест каравани като нашата с дребните пари, попаднали между възглавниците на дивана му.

— А, няма проблем — отвръщам. — Радвам се, че се отби да ме видиш. Може би бихме могли…

— Отбих се за сандвич, Кейлъб — припряно изтъква тя, внезапно охладняла. — Нищо повече, нищо по-малко. Приятна вечер… и предай на партньорката си, че съм изключително признателна, задето останахте след работно време заради мен.

Ванеса се обръща и си тръгва, а нежните й рамене са приведени. Известно време гледам след нея с надеждата, че ще се обърне. С надеждата да ми даде знак, че се интересува от нещо повече от храната, която готвя.

Тя не го прави.

Глава 16

Може да съм всякакъв, но си държа на думата. Обещах на Марлийн, че ще почистя отново караваната, и точно това правя, и то как.

Мърморещата ми бивша съпруга се отправи към къщи няколко минути след Ванеса с един прощален словесен изстрел: „Горкият голям хубавец Кейлъб. Помисли си, че последното му ястие ще спаси принцесата. Обаче принцесата се връща при трола, а ти оставаш да миеш чинии“.

Знам, че е напълно права — което отказвам да призная на глас, — затова прекарвам следващия час в търкане на печката, повторно измиване на съдовете и приборите и повторна дезинфекция на плота за подготовка на продуктите.

На следващата сутрин ставам час по-рано от обичайното, все още скован и с болки от неравностойния ми двубой с бухалката, за да изтъркам хубаво „Готвачът убиец“ и отвън. Тъй като човек не може просто да прекара огромна каравана за бързо хранене през автомивката, паркирам работното си място до тротоара пред шарената ми къща в Треме — причудлива, историческа част от града, която направо обожавам — и го измивам на ръка. Напълвам една пластмасова кофа за боклук със сапунена вода, грабвам четката с дълга дръжка и се захващам за работа.

Не след дълго караваната е покрита с пяна от покрива до колелата. Аз също съм покрит с пяна. Задачата е по-тежка, отколкото изглежда, но ранното утро преди изгрев е хладно и тихо, така че се наслаждавам на усамотението си. Две съседски деца, които също са станали по първи петли, надничат към мен и ми махат ентусиазирано, а аз им махвам в отговор. Когато „Готвачът убиец“ и неговата вълшебна каравана започнаха да нощуват тук, се постарах винаги да раздавам остатъците от ястията на семействата от квартала, за които знаех, че трудно свързват двата края.

Но го направих както трябва. Давах им храна с бележка, в която твърдях, че изпробвам нови рецепти в кухнята и ако ми напишат отзив, ще ми помогнат. Схемата работи и до днес, и знаете ли какво? И те, и децата им наглеждат караваната и нито веднъж не се е случило тя да осъмне надраскана с графити, с пробити гуми или разбита ключалка.

Развивам градинския маркуч и започвам да обливам логото от скарида и кръстосани кости на „Готвачът убиец“, за да отмия и последните остатъци от пяна, когато децата от отсрещния край на улицата се развикват:

— Ей, господине! Внимавай! Внимавай!

Обръщам се и от другата страна на караваната изскача мъж. Тъкмо се готвя да насоча струята в лицето му с мисълта, че ледената вода може и да го събори, но навеждам маркуча и възкликвам:

— По дяволите, ти май се майтапиш.

Мъжът не е Тай Грант или някой от групичката му, нито пък е облечен в жълто. Дори не е репортер от „Таймс Пикаюн“ или от някоя телевизия, дебнещ в засада с надежда за интервю.

Мъжът е бившият ми началник, шефът на детективите Брайън Кънингам.

Докато свалям маркуча, той пристъпва напред и се обажда:

— Извинявай, не исках да те стресна.

Опитвам се да избегна срама, като отвръщам:

— Не затова казах „по дяволите“, шефе. Стресна ме как изглеждаш. Приличаш на парцал.

Не ми е приятно да го призная, но е вярно. Очите му са зачервени и подпухнали. Косата му е разрошена. Раираната му синя вратовръзка е мръсна и увиснала накриво над корема му. Ризата му пък е толкова измачкана, че прилича на бяла стафида, а по крачолите на сивия му панталон има петна. Дори в миналото, когато сме работили по особено брутални, шокиращи случаи, свързани с убийство, когато се е налагало да се крием някъде в засада дни наред, не съм го виждал в подобно състояние.

— Така става след цяла седмица безсъние — отвръща той. — Слушай, Кейлъб, трябва да си поговорим.

Поклащам рязко глава срещу бившия си началник.

— Не се хаби, шефе. Приключих с полицията.

Макар че никога няма да приема начина, по който ме остави да се пържа в собствен сос по време на разследването за стрелбата, го уважавам твърде много, за да го слушам как ми се моли. Сигурен съм, че е чул за срещата ми с бухалката на Тай Грант и иска да се сдобрим със закъснение. Подновявам миенето на караваната и водата закънтява по метала.

— Кейлъб, не съм дошъл да…

— Прекалено се забави с извинението — прекъсвам го. — Официално или не. Не ме интересува. Освен това напускането ми беше най-доброто решение, което някога съм вземал.

— Би ли ме…

— Дали ми липсва работата? — питам. — Разбира се. Но животът ми и сега е хубав, шефе. Готвя по цял ден. Обзалагам се, че тъпаците от Франклин Авеню рано или късно ще спрат да ме следват по петите и ще се върнат у дома да си продават наркотиците и да печелят пари. Освен това съм по-щастлив, отколкото…

— Мамка му, Руни, спри проклетата вода и ме чуй.

Работих за него шест години и нито веднъж не ми е повишавал глас. Нещо не е наред. Навеждам маркуча и затварям дюзата.

Той избърсва лице с дясната си ръка и въздиша дълбоко.

— Преди седмица, по време на среща на началниците на отдели дойде неочакван гост, който накара всички ни да наострим уши.

Кънингам хваща реверите на сакото си и започва да ги люлее напред-назад.

— Федерален. Облечен в много по-хубав костюм от моя.

Пускам маркуча на тротоара, мъча се да намеря сухо място по тениската си, за да си избърша мокрите ръце, и не успявам.

— Кой беше?

— Специален агент Маркъс Морган от отдела за контратероризъм на ФБР. Посети ни от любезност. Да ни уведоми — нас, простите селяци, — че той и екипът му са пристигнали, за да разследват заплаха за терористичен акт срещу Ню Орлиънс на високо ниво. Заплаха, която е едновременно правдоподобна и предстояща.

— Мамка му — изругавам. — Сега вече разбирам. Преди седмица на Бърбън Стрийт видях двама полицаи под прикритие да оглеждат тълпата заедно с други двама спецполицаи от тактическия отряд в пълно бойно снаряжение. Не казаха какво правят там, само че някой на горните етажи се бил стреснал.

Той кимва.

— Стреснал се бил. Да. По-скоро са му изкарали акъла.

По тротоара се разлива локва вода от маркуча ми.

— С Марлийн забелязахме и два блек хоука да летят ниско над Гардън Дистрикт онази вечер. И това ли е част от разследването?

Кънингам кимва и добавя:

— Може и да си мислиш, че просто седиш тук и готвиш, Кейлъб, но явно съвсем не си изгубил набитото си око.

— Федералните казаха ли кога може да ни ударят?

Той разперва ръце.

— На Марди Гра, кога иначе? След девет дни. И не говорим за самотна откачалка или две откачалки, като при стрелбата в онзи нощен клуб в Орландо или бомбата на Бостънския маратон. В нашия случай е вероятно да си имаме работа с цял екип професионални, хладнокръвни убийци, които искат да посеят възможно най-много смърт и разруха.

Боже мой. Стоя тук, в тази мирна сутрин, на тротоара в любимия ми Треме, а имам чувството, че съм се озовал в един от онези кошмари, в които виждаш как те приближава някаква опасност, някакво зло, но краката ти не помръдват и не можеш да избягаш.

— Има ли информация как ще се случи?

Той свива рамене.

— Избери си. Камикадзета, опасани с динамит, самоделни бомби, снайперисти, биологично оръжие като антракс… Работата е там, че терористите винаги са на крачка пред нас и могат да превърнат в оръжие нещо, което иначе е напълно невинно. Макетни ножове, ножчета за самобръсначки, дори маратонки, подобно на онзи изрод, дето се опита да гръмне самолет през 2001 година. Само заради него хиляди души ежедневно се събуват по летищата.

Аз казвам:

— Какъв е нашият… Тоест, като изключим вдигнатата тревога и патрулите из града, какъв е планът за действие на отдела?

— План ли? — учудва се Кънингам. — За бога, Кейлъб, нямахме време за планиране, след като Морган ни изложи ситуацията. Всяко ченге в залата започна гръмко да си предлага помощта с каквото и да е. Всичко, което биха могли да поискат федералните, нюорлиънската полиция бе готова да им осигури. Ресурси, хора, оборудване, информация, каквото се сетиш. Точно заради това си видял спецполицаите по улиците.

Нагоре по настоящата улица две момиченца скачат на въже, а веселите им гласчета долитат чак при нас, двамата възрастни и помъдрели мъже, които си говорят за стотици — мамка му, може би хиляди! — жертви след малко повече от седмица. Тези две момиченца. Приятелите ми. Съседите. Туристите, пристигнали в търсене на забавления.

Сега те са просто мишени.

— И какво друго? — питам.

— Ха — възкликва той и се залюлява на пети. — Чудесен въпрос. „И какво друго?“ Всичко живо в онази зала с полумесец на значката настоя да направим повече, да излезем масово по улиците, да впрегнем пълния си набор от информатори и да изкопчим всичко, което можем от тях. Но нали се сещаш какво стана?

Ясно, мисля си, когато си спомням последната си година в гимназията точно след единайсети септември и как после разбрах, че информацията е била налична, че се е знаело за предстояща атака, но бюрократичната инертност и вътрешните дрязги са позволили на „Ал Кайда“ да изпълни плановете си без засечка и да прати три хиляди невинни души в гроба.

— Казаха: „Майната ви, не ни се пречкайте“.

Последва още една въздишка от преуморения ми, разтърсен от ситуацията шеф.

— Общо взето, е това. Морган нареди да си държим проклетите усти затворени и да не им пречим. Да оставим на тях да се справят със ситуацията.

— Господи, звучи нелогично, шефе — обаждам се аз. — При такива случаи ФБР винаги се координира с местните полицейски управления. Ние познаваме града по-добре от всеки друг. Какво е различното този път?

— Никой няма да го сподели с нас, Кейлъб — отвръща той. — В момента във Вашингтон текат срещи на много високо ниво. Изглежда, че опасността е от международен мащаб. Невероятно, нали?

Той поклаща глава с възмущение и ужас, а аз съм толкова ядосан, че бих могъл да пробия дупка в караваната си с юмрук.

— След като агентът и екипът му се изнесоха — продължава той, — думата взе старши полицейски офицер Фонтейн. Всички, и наистина имам предвид всички, си помислихме, че ще ни заяви да пратим федералните по дяволите, че трябва да спасим града си и да направим каквото е необходимо за целта. Вместо това проклетият гъзолизец ни повтори заповедите на Морган. Представяш си каква беше реакцията… Той обаче отказа да ни каже каквото и да било повече. Дори заплаши, че който не следва дословно нарежданията на Морган, ще бъде уволнен на мига. Без предупреждение.

Отвратен съм, но не и изненадан.

— Е, да, от гледната точка на Фонтейн сигурно е логично — отбелязвам. — Ако следва нарежданията на ФБР и нищо не се случи, си спечелва добро име в Бюрото. А ако нещо все пак се случи, е, неговите ръце са чисти. Как би могло нашето малко управление да надвие големите лоши федерални агенти от Вашингтон?

— Да, мамка му, както винаги си прав, Руни.

— Но пък от друга страна… може федералните да са се престарали. Да се вълнуват излишно. Може би информацията им е ненадеждна, а не им се иска да се червят от срам, ако се окаже погрешна.

— Ами ако информацията не е погрешна? — натъртва той. — Това не значи, че трябва да спазваме нарежданията им, нали така? Но ето че точно това правим, седим с пръст в носа.

Гледам как момиченцата скачат на въже и се извръщам, за да не се налага да ставам свидетел на невинността им и, да — уязвимостта им. Казвам:

— Мда, звучи точно като зле функциониращото полицейско управление на Ню Орлиънс, което така добре познавах и обичах.

— Единственото и неповторимото — съгласява се той.

Вземам отново маркуча, за да го навия и прибера.

— Не се обиждай, шефе, но определено се радвам, че вече не съм част от него.

Той присвива очи и ме поглежда по начин, който ме кара да застина на място.

— И аз се радвам — изрича той. — Точно затова съм тук.

— Как така?

— Руни, трябва да ни помогнеш.

Глава 17

И преди съм виждал началника си да прави тази физиономия. Едно време тя означаваше, че се готви да ми даде заповед, за която знае, че няма да ми хареса. Но той вече не ми е началник и затова нямам никаква представа какво значи физиономията сега.

— Я задръж, шефе — намесвам се, но той ме прекъсва.

— Трябва ли да ти припомням какво стана последния път, когато федералните се появиха, за да ни „помогнат“ в кризисен момент? — изтъква той и клати глава с отвращение. — Много добра работа свършиха за Голямото спокойствие, а? Прав ли съм?

Разбира се, че говори за Катрина. Кошмарният ураган, от онези, появяващи се веднъж на сто години, който попиля града ни и го промени завинаги, оставяйки след себе си стотици трупове на удавници, пръснати по улиците, хиляди унищожени домове и мечти, и цели квартали, които десетилетие след ужаса все още са призрачни райони. Когато всичко свърши, повече от две хиляди нюорлиънци бяха загубили живота си, сред които множество жени и деца, а има и хора, които смятат, че всъщност жертвите са били повече. Спомням си как една вечер преди няколко години пиех в бар на Бърбън Стрийт в деня, когато отбелязваме годишнината от Катрина, и един старец каза на друг: „Знаеш ли каква е разликата между Ню Орлиънс сега и нацистка Германия през 1945 година? През 45-а американците се отнесоха с германските градове по-добре, след като всичко свърши“.

Да, като цяло тук не храним кой знае какво доверие или други добри чувства към федералните.

Сега обаче говорим за атака по време на Марди Гра. Броят на жертвите може да надмине този след Катрина и в сравнение с нея споменът за бурята убиец да изглежда направо приятен.

— Няма нужда да ме убеждаваш — заявявам. — Но за каква помощ говориш?

Той кимва.

— Никой не разчита на няколко навлеци от ФБР да ни опазят. Най-малко пък аз. Както сам каза, Руни, никой не обича този град повече — и не го познава по-добре — от хората, които го наричат свой дом. Обаче никой не смее да направи каквото и да е. Не и докато ФБР ни диша във врата, а старшият полицейски офицер само им козирува. Всички сме с вързани ръце.

Той млъква за момент, но аз знам какво ще каже и го изпреварвам.

— Освен мен, нали?

— Точно така.

Поклащам невярващо глава.

— Шефе, искаш от мен да се замеся във федерално разследване за тероризъм? Като цивилен?

— Искам помощта ти, Руни. Искам очите ти. Ушите. Искам да чукаш на врати. Да поступаш този-онзи, ако се наложи. Нужен ми е някой извън управлението. Човек, на когото мога да вярвам. Добро ченге, на което наистина му пука за града…

— Аз не съм ченге, шефе. Вече не.

— Кажи го на бандита, когото гони оня ден — напомня той. — Не можа да се удържиш да хукнеш след джебчия. Сериозно ли смяташ да седиш и да гледаш отстрани сега? Глупости. Познавам те, Руни. Това е по-силно от теб.

Опитвам се да запазя спокойното си, овладяно изражение. Но ще излъжа, ако кажа, че думите му не са ме жегнали дълбоко.

— Виж, дори да исках… Аз работех по углавни престъпления — отбелязвам. — Занимавах се с убийства, банди и наркотици. А тук говорим за терористични клетки, инфилтрирани в града ни, които подготвят… каквото там подготвят. Откъде изобщо да започна?

Той забива поглед в обувките си, сякаш го е срам от това, което трябва да изрече.

— Де да можех да ти помогна. Агент Морган и хората му дума не обелиха след онзи жалък брифинг. Пазят информацията за себе си. През последната седмица прегледах стотици от нашите стари случаи, за да търся каквито и да било връзки с терористи. Нищо не открих.

Страхотно. Значи това няма да е просто най-мащабният случай, с който съм се захващал, а и най-сложният.

— Винаги има нещо, шефе. Може би си прекарал твърде дълго време седнал зад бюрото.

— Да се надяваме, че ти не си прекарал твърде дълго време да стоиш пред печката — заяжда се той и леко разведрява настроението, защото и двамата се усмихваме.

Кънингам протяга ръка.

— Благодаря ти, Руни.

— Не ми благодари още. Нищо не съм направил.

— Не си — отвръща той уверено, — но ще направиш. Познавам те прекалено добре.

Стискаме си ръцете, подпечатвайки тайната си сделка. После Кънингам се кани да си тръгне, а аз се сещам за един въпрос.

— Шефе… — започвам. — Защо се разкара дотук така потайно? Защо не си спести идването и не ми се обади?

Той се обръща и казва:

— Защото, ако федералните стават за нещо, а аз се моля на Бога да стават… сигурно подслушват. И добрите, и лошите.

Глава 18

Думите на Кънингам ме потискат и ме карат да мисля и премислям, да си блъскам главата в опит да открия откъде да подхвана цялата работа — трябва ми нишка, която да уловя и разплета. По време на цялата сутрешна смяна, докато готвя за клиентите, наредени на опашка, ми се гади при мисълта за толкова невинни хора и за онези, скрити някъде из града, които с удоволствие биха ги видели мъртви, разкъсани, окървавени, ранени, пищящи от болка и ужас.

Старият ми началник е прав. Градът веднъж вече е минавал през Ада. Не мога да оставя съдбата му в ръцете на външни лица. Трябва да помогна.

Но как?

Умът ми се върти от толкова мислене и обърквам не една, а цели две поръчки. Дори успявам да се порежа по върха на показалеца с универсалния си нож — аматьорски инцидент, какъвто не съм имал от години.

Бившата ми жена бързо забелязва, че нещо ме тревожи. Само че в типичен марлийнски стил, единствената „подкрепа“, която получавам от нея, е под формата на саркастични коментари.

— Ей, стига си фантазирал за омъжената мацка и се концентрирай върху храната!

Естествено, не мога да й призная истината. Че не си фантазирам за Ванеса.

Опитвам се да измисля как да предотвратя катастрофа.

Никак не ми е приятно, че не мога да споделя с Марлийн какво ме тревожи, но се налага да се съсредоточа. Не мога да я замеся в цялата тази каша.

И преди съм го правил по време на разследване в отдела за углавни престъпления, но така и не претръпнах.

Когато сутрешната смяна най-сетне свършва, свалям престилката и се сбогувам с Марлийн. После скачам на трамвая, който минава по Рампарт Стрийт, и се возя до края на линията. Оттам ми остават няколко минути пеша до мястото, където отивам: централния бизнес район. Мнозина си мислят, че Ню Орлиънс се състои само от стари квартали с тесни улички и къщи с балкончета. Тази част на града обаче има широки и задръстени булеварди, които се точат между високи, лъскави офис сгради.

Освен с коли тук е пълно и с хора. Особено с деца, накъдето и да погледна. Не е обичайно, но днес е първата неделя от сезона на Карнавала — „Семейната неделя“ както я наричат — и изглежда, че процесията, която в момента се ниже оттук, ще бъде доста по-кротка и по-подходяща за малчугани от останалите. Поне по стандартите на Ню Орлиънс.

Мушвам се в тълпата от минувачи, които чакат да зърнат процесията от карнавални платформи. Конкретно тя е спонсорирана от „Клубът на Крал Артур и Мерлин“. След няколко минути, още преди да съм зърнал парада, го чувам. Пронизително свирене на тромпети и тромбони. Рат-а-тат-тат от барабанната секция. Заобиколен съм от семейства с деца, които тръпнат от вълнение.

Дълбоко в себе си знам, че си губя времето, че трябва да съм другаде и да правя нещо, но още не съм измислил точно какво.

Най-сетне иззад ъгъла се показва гимназиален оркестър. Облечени са в ярки лилаво-оранжеви униформи и свирят джазова версия на Crazy in Love на Бионсе, адаптирана за брас бенд. След тях се показва водещата платформа. Тя е украсена като тропически остров и вози жени, маскирани като русалки, и мъже, дегизирани като пирати. Всички те хвърлят мъниста по възхитените зрители.

Сцената е шумна, дива и жизнерадостна. Веселието е истински заразно.

Но аз не съм дошъл да се веселя.

Дошъл съм да проуча обстановката.

При липса на следи, улики и заподозрени, избрах да започна тайното си разследване с опит да се вмъкна в главите на лошите. Задавам си въпроса: ако аз бях изобретателен терорист, решен да предизвика максимален хаос и да избие възможно най-много хора, какво щях да направя? Ако успея да се досетя точно по какъв начин тези копелета възнамеряват да опропастят Марди Гра, това би могло да ми помогне да открия кои са — и как да ги спра.

Знам, че звучи трудно постижимо. Засега обаче нямам други идеи.

Първо оглеждам зрителите. Опитвам се да открия най-очевидните пропуски в сигурността, от които някой би могъл да се възползва най-бързо и лесно.

Не след дълго осъзнавам, че хората наоколо просто са твърде много. Дори не мога да ги преброя.

Със сигурност има няколко хиляди души и почти всички носят непроверени раници или чанти, в които лесно може да се скрие експлозив.

Ако в тази тълпа нещо избухне, успех с бягането. Натъпкани сме в коридори, маркирани с метални барикади. Повечето пресечки на булеварда — възможни маршрути за бягство — са блокирани. Вярно, че виждам тук-таме да се мяркат униформени полицаи, но след дългите дни работа на двойни смени всички изглеждат отегчени и изморени. Видът им не ми вдъхва особена увереност.

След това се фокусирам върху самия парад и града отвъд.

А там е още по-зле.

Стотици артисти, участващи в парада, носят широки костюми. Всеки от тях би могъл да скрие жилетка, оборудвана с пластичен експлозив и сачми за лагери, готови да се забият в семействата, които в момента се смеят и ръкопляскат.

Платформите са десетки. Под всяка може да се скрие огромна бомба, пълна със заряд от парчета метал, отвертки и пирони, всички предназначени да разкъсват плът и да раздробяват кости.

Във всеки калъф за инструмент на оркестрите може да е скрито химическо или биологично оръжие, което във всеки момент да започне да излъчва отровата си във въздуха и да убие стотици в рамките на няколко минути.

На всеки покрив може да се спотайва снайперист, канещ се да открие огън по тълпата.

Снайперистът дори няма нужда да бъде добре обучен! Всеки глупак с няколко минути опит в стрелбата с оръжие военна изработка, който е снабден със заредени пълнители и се е скрил на някой покрив, е способен да избие стотици, като просто се прицели надолу и започне да дърпа спусъка, стреляйки по пищящата тълпа.

Мамка му, пудрата захар по чиниите с бухти би могла да е антракс!

Боже милостиви. Потръпвам пред безкрайните смразяващи кръвта възможности. С подходящо оборудване, правилно планиране и достатъчно всеотдайност една целеустремена група злодеи е способна да предизвика смъртта на страшно много хора за секунди.

И както отбеляза Кънингам, добре обучените терористи винаги мислят в перспектива и търсят обичайни ежедневни предмети, които да превърнат в смъртоносни оръжия за унищожение. Като маратонките, в които можеш да заложиш пластичен експлозив и да взривиш в самолета точно над резервоарите с гориво!

Какво биха могли да планират тези копелета, което да не е пробвано преди?

Затварям очи и стисвам носа си с ръка. Какво изобщо си въобразявах, когато реших да дойда тук? Какво си мислех, че ще науча? Единственото, което разбрах, е колко уязвим става градът на Марди Гра. И още повече се разтревожих.

И тогава ме удря идея.

Буквално.

Усещам как нещо тупва на главата ми и после пада на земята. Отварям очи и виждам, че е просто един от герданите с пластмасови мъниста. Хвърлил го е мъж, облечен в пъстър костюм на придворен шут, който стои на една от платформите и танцува.

— Веселете се, добри ми господине! — подвиква той с ужасен английски акцент. — Кралят идва!

Сочи към следващата платформа — най-голямата и най-щедро украсената от всички, с вид на огромен замък. На „трон“ в задната й част седи едра жена в широка бяла роба, заслепяваща златна корона и огромна слънчеви очила с огледални стъкла. Тя е „Крал Артур“, звездата на парада, макар че истинският монарх с това име вероятно не е бил дама на средна възраст с авиаторски очила.

Но това е част от чара на Марди Гра, мисля си, докато учтиво си проправям път обратно към улицата. Всеки може да се престори на друг. Нищо не е такова, каквото изглежда.

И освен ако не се намеся, за да го спра, може да се случат ужасни неща.

Глава 19

Паркирам на Фрерът Стрийт и изключвам двигателя. Някога тази улица представляваше поредица от празни магазини и изоставени сгради. Човек не смееше да стъпи тук по тъмно, освен ако не си търсеше нов портфейл или телефон, без да му задават въпроси.

Днес обаче мястото е все по-популярно сред любителите на добрата кухня. Това се дължи на Беатрис Сейнт Вил, местна главна готвачка, която преди няколко години отвори кафене „При Беа“ и сложи началото на възраждането на района. Не познавам Беатрис лично, но репутацията й е на изключително либерална личност и в употребата на каджунски подправки, и в политическите й виждания. Храната в заведението е много добра. Само че онова, с което то се прочу, бе политиката й да наема готвачи, сервитьори и всякакъв друг персонал единствено от групи в неравностойно положение. Като например нелегални имигранти. Възстановяващи се наркомани. Дори бивши затворници.

С което аз нямам никакъв проблем.

Освен ако един от тях не се окаже терорист.

Ибрахим Фарзат, трийсетгодишен сирийски бежанец, се премести в Ню Орлиънс с жена си преди около година и си намери работа там като мияч на съдове. Спомням си как миналото лято попадна в полезрението на полицията, когато го арестуваха за буйстване и съпротива при арест. След като снеха данните му, детективите разгледаха активността му в социалните мрежи. Фарзат се оказа консервативен мюсюлманин, който често поства статуси за религията си, а и следва няколко проислямски профила, които изглеждаха подозрителни.

Тъй като не откриха нищо конкретно, обвиненията срещу него накрая бяха свалени. И все пак предадохме информацията на Департамента за вътрешна сигурност, за всеки случай. Те ни отговориха доста бързо. Казаха ни, че семейство Фарзат били надлежно проверени и не се смятали за терористична заплаха.

Сега, като се замисля, от Вътрешна сигурност май ни отговориха прекалено бързо.

Ако има нещо, което със сигурност знам за федералните, то е, че никак не обичат да бързат. Вашингтон не е блато, той е океан, пълен с плаващи пясъци. Защо от Департамента за вътрешна сигурност толкова бързаха да потушат подозренията ни? Какво не искаха да знае нюорлиънската полиция?

През ранния следобед минах покрай последния известен адрес на Фарзат, за да се опитам да го открия. Само че къщата под наем в „Диксън“ беше тъмна и празна. Съседите ми казаха, че не са виждали нито него, нито жена му от няколко седмици. Един от тях ми даде телефона на Фарзат, но когато се обадих, бодрият записан глас ми съобщи, че телефонният номер е изключен.

Не е престъпление да си смениш дома или телефонния номер, или пък да следваш разни хора в Туитър. Може всичко това да се окаже задънена улица. Но предвид информацията, с която разполагам за Фарзат, искам просто да го намеря, да му задам няколко въпроса и да го изключа от списъка с подозрителни лица.

Излизам от колата и отключвам багажника. „При Беа“ отваря чак след час, а и предвид липсата на значка, която да показвам, едва ли ще намеря някой, който би си поговорил с мен за Фарзат. Особено толкова близо до прииждането на вечерната навалица.

Ето защо ми хрумва нещо друго.

Изваждам от багажника бяла, току-що изпрана престилка и си я връзвам. После поемам към уличката зад ресторанта. Когато стигам до задния служебен вход, виждам, че вратата е подпряна с празна дървена щайга за зеленчуци и влизам. Като повечето професионални кухни, и тази е пълна с пара, шум и хаос. Помощник-готвачи и кухненски работници с цветове на кожата, обхващащи цялата човешка палитра, кълцат и режат, и от тях се лее пот. Проправям си път между тях, свел глава, с вид на някого, който има пълно право да се намира тук, и с надеждата да зърна мъжа, с когото съм дошъл да се срещна… ако все още работи тук де.

Прекосявам цялата кухня, но не изваждам късмет. Което значи, че е време да си отворя устата.

— Добре изрязваш тлъстината — казвам на един от помощниците наблизо, който обработва свински котлети. Афроамериканец е, изглежда около двайсет и пет годишен и е вързал кърпа в червено, черно и зелено около гъстата си грива от плитчици.

Лицето му придобива озадачено изражение и той изгрухтява: „Мерси“.

— Я да те питам, тук работи ли още един тип — Ибрахим Фарзат? На трийсет и няколко е, с черна коса, брада, има акцент. Миеше чинии. Може да е…

— Не, човече. Остави ме да работя.

Не мога да преценя дали мъжът наистина не познава Фарзат, дали наистина е прекалено зает, за да говори, или крие нещо. Решавам да пробвам с някой друг.

— Извинете — обръщам се към наглед четиресетгодишен латинос с корав вид, който кълца моркови на пръчици. — Познавате ли един мияч на чинии, който работи тук, Ибрахим Фарзат?

Без да спира да реже, той ми хвърля подозрителен поглед.

— Да не си ченге?

— По-скоро частен детектив.

— Ейб да няма неприятности?

— Не, нищо подобно. Но ми се налага да говоря с него. Семеен проблем.

Мъжът свива рамене и не отговаря.

— Виж, не си търся белята — обяснявам. — Просто искам да поговоря с него. Кога го видя последно? Някой има ли негов адрес или телефон, на който мога…

— Не си търсиш белята, а? — повтаря готвачът с глас, предрезгавял от злост. Най-сетне спира да кълца, но стисва ножа по-здраво. — Идваш тук в чистичката си униформа и започваш да притесняваш хората и да задаваш въпроси. Махай се.

Оглеждам се. Още няколко помощник-готвачи са прекъснали задачите си, за да гледат назряващия сблъсък. И те като че ли стискат по-здраво ножовете си. Десетилетия ме делят от последния път, когато работих в истинска професионална кухня, и съм забравил колко силна става понякога братската близост, свързваща кухненския персонал.

— Нещо бъркаш — настоявам. — Човекът, който си познавал, може да е…

— Луис каза да се махаш — обажда се друг помощник-готвач отляво. Прави крачка към мен, вдигнал сатъра си на нивото на кръста ми. От острието капе прясна кравешка кръв.

Положението се влошава бързо.

Много ми се иска точно в момента пистолетът ми да беше в мен, само че вместо това обмислям да грабна някой от ножовете и сатърите и да предприема скорострелно, но въоръжено отстъпление.

Обаче не искам да правя сцена. Не искам да се стига до насилие, а като готвач най-вече не искам да провалям подготвителните дейности на събратята си, които се трудят за Беа в такъв сплотен, лоялен екип.

Ето защо протягам ръце и казвам:

— Съжалявам, че ви притесних. Желая ви приятна вечер.

След което вдигам гълъбите.

Когато влизам в колата, съм бесен, че не успях да получа никаква информация за Фарзат, но пък, от друга страна, може би не е имало какво да науча от готвачите и помощниците.

На този етап просто не знам.

Свалям престилката с отвращение, отварям багажника и я хвърлям вътре със заслужена ругатня.

Първият ми опит да открия следа към терористичната заплаха, надвиснала над родния ми град, току-що се увенча с неуспех. Радвам се, че Кънингам не стана свидетел на това поражение.

Затръшвам багажника.

Проклет да съм, ако се откажа.

Обръщам се към мрака.

— Не знам кои сте и къде сте — изричам. — Но аз идвам.

Глава 20

На следващата сутрин се впускам в работа благодарение на мускулната памет, натрупана след стотици смени, но заради снощния провален опит да получа някаква информация за мияча на чинии на Беа, умът ми е другаде. Докато режа, кълцам и подготвям продуктите, отново превъртам вчерашните събития в главата си и се чудя дали не трябваше да пробвам друг подход, като например да поговоря със самата Беа вместо с подозрителния й персонал.

Марлийн два пъти ми казва нещо и на третия път ме сритва в пищяла.

— Ей! — виквам.

— Ти си ей — отвръща тя и си избърсва ръцете в някаква кърпа. — Какво ти става?

— Нищо, работя. На теб какво ти става?

— Два пъти се опитах да говоря с теб, а ти само ми изгрухтя насреща. Е, какъв е проблемът? Още ли мислиш за омъжената блондинка?

— Не — отговарям. — Просто се опитвам да си нарежа нещата за рязане. Извинявай. Какво казваше?

Тя ме плясва по задника.

— Глупчо. Казах да не забравиш, че днес правим обща смяна за закуска и обяд, та да не подготвяш прекалено много зеленчуци, ясно?

Отново започвам да режа.

В някакъв момент до слуха ми достига противното ръмжене на спортна кола. Цяла сутрин въпросната кола кара напред-назад по Лойола Авеню — шестлентовия булевард, на който сме паркирали караваната тази сутрин. Това е четвъртото минаване за последния час. Първите три пъти просто игнорирах звука, но вече не мога. Човек трябва да е особен вид изрод, за да насилва десетцилиндровия си двигател по този начин отново и отново само за да развали иначе чудесния ден.

После обаче се запитвам: дали пък няма нещо общо с мен?

Един редови член на бандата от Франклин Авеню никога не би могъл да си позволи такова возило… освен ако не го открадне. Може би шофьорът ми изпраща послание. Предупреждение. Също като онази нощ, когато дойдоха тримата от бандата и просто стояха на опашката и гледаха лошо.

Подавам глава през прозореца за сервиране, точно когато колата минава покрай нас. Виждам я само за секунда — лъскаво синьо ламборгини „Хуракан“, което, ако питате мен, едва ли е най-удачното име за автомобил в Ню Орлиънс. Кабрио е, с прибран покрив, но не успявам да видя шофьора.

Какво мога да сторя?

Нищо.

Пред караваната се заформя опашка и аз се връщам към работата си.

Щом смяната свършва и последният клиент е нахранен, започвам да бърша печката и да търкам тиганите и приборите колкото мога по-бързо. Нямам търпение да си тръгна и си мисля, че вероятно днес изобщо не е трябвало да идвам на смяна. Часовете, които прекарах в кълцане, пържене и задушаване, може би щяха да са по-ползотворни, ако обикалях улиците, за да помогна на Кънингам и управлението възможно най-незабележимо.

Но как бих могъл да го направя, без Марлийн да забележи, че нещо не е наред?

— Хей — обръщам се към нея, докато свалям престилката си. — Имам да свърша едно-две неща, Map, така че до края на деня ще си сама.

— Така ли? — отвръща тя. — А панталоните ти ще бъдат ли смъкнати за едно от тези неща?

Не й обръщам внимание и се приготвям да си тръгна, когато тя казва:

— Охо, я виж ти, хубавецо, какво съвпадение. Изглежда, че нещата, които имаш „да вършиш“, вече са тук.

Поглеждам през прозореца.

Ванеса е.

Облечена е небрежно, в тъмни джинси и червена блуза, и ми махва дружелюбно. Посещението й отново е изненадващо. Изненадата е приятна, но все пак…

Излизам от караваната.

— Здрасти — поздравявам я. — Бива си те да идваш в най-подходящия момент.

— Зает ли си? — пита тя.

— Просто ми се иска да се беше появила десет минути по-рано. Отново е затворено. А този път не мога да остана.

Веселото й изражение леко помръква, като че ли е свикнала мъжете в живота й да я разочароват.

— О, извинявай. Разбирам.

— Нищо. Какво става?

— Ами май трябваше да се обадя, но се надявах…

Тя замлъква, неуверена и сякаш притеснена. Разсеяно увива ръба на червената си блуза около пръста си. Въпреки онова, което се налага да направя, съм заинтригуван.

— Надяваше се на?

— Надявах се… че ще можем да се поразходим.

Мамка му.

Поглеждам си часовника. Две минути. Ще й отделя две минути.

— Добре, да се поразходим.

Не след дълго вървим по Лойола Авеню. Улицата е търговска и винаги натоварена — разминаваме се с тълпи от хора. Повечето работят в офиси и са облечени в костюми и с вратовръзки, но има и доста туристи и почитатели на Карнавала в маскарадни костюми и маски.

Дали ще бъдат в безопасност след няколко дни?

— Ти си отраснал тук, нали? — започва тя. — Всичко това е… нормално за теб.

— Роден съм тук, да, общо взето, е нормално — отвръщам. — Ти пришълка ли си?

— Тук съм от две години и още свиквам — споделя тя. — Родена съм в малко градче на Лонг Айлънд, Глен Коув.

— Сериозно? — учудвам се. — Защо тогава не говориш със смешен северняшки акцент?

— Ти сериозно ли? Жител на Ню Орлиънс се подиграва на чуждите акценти? — Тя се усмихва и поклаща глава. — Почакай да се изморя и ще го чуеш.

— О, да, сигурно. На мъжа ти много ще му хареса идеята да те изморявам.

Пускам го като шега, като част от флирта, но нейната усмивка помръква.

— Нали не си го виждал днес?

— Лукас ли? Не. Защо?

Очите й се свеждат към годежния пръстен. Огромният диамант блести на слънцето като дискотопка. За разлика от вечерта, когато се видяхме за първи път, днес тя си го е сложила поради някаква причина.

— Ами… сутринта се скарахме за глупост — разказва тя. — Казах му, че съм се отбила в караваната ти онази вечер. Казах му и за страхотния сандвич, който ти ми направи. Е, Лукас превъртя. Разкрещя се, започна да ме обижда. Предупреди ме никога повече да не ям в „Готвачът убиец“.

— Олеле — възкликвам с престорена невинност. — Значи, не се налага да му се обаждам, за да откажа официално предложението му.

Това я разсмива, но само за момент. Искам да добавя нещо, но се спирам. Бих се радвал, ако напусне проклетото копеле, но бракът й не ми влиза в работата.

Тя продължава.

— Заявих му, че се държи като ненормалник. Че мога да правя каквото поискам. Че може би ще се отбия в караваната ти и днес, напук на него. А той заплаши, че ако се наложи, ще дойде с колата си, за да обикаля караваната цяла сутрин. Представяш ли си? С глупавото си ново ламборгини. Гърми като излитащ самолет. Заплаши и че ако ме види…

Една загадка по-малко, казвам си.

Виждам как лицето й се изопва от неприязън и запазвам мисълта за себе си. Свивам съчувствено рамене и й предлагам единствения бисер на мъдростта в романтичната сфера, за който знам със сигурност, че е истина.

— Бракът не е лесна работа — заявявам. — Можеш да ми вярваш.

Прекосяваме Грейвиър Стрийт и стигаме до входа на Дънкан Плаза. Това е приятен малък парк, островче с разхлаждащи сенки и открито озеленено пространство насред морето от офис сгради. В парка се разхождат група кресливи ученици, които са доведени на излет, а един около трийсетгодишен баща подхвърля детска футболна топка на едва проходилото си, сладко момченце — играят на подаванка, макар че топката от пяна отскача от смеещото се лице на мъника.

— Искаш ли да се поразходим тук? — питам. — И да си подаваме топка?

Тя се усмихва широко на милата картинка, но се поколебава.

— Трябва да се връщам в „ЛБД“. След час е седмичната среща на персонала. После имам да интервюирам няколко кандидатки за салонен управител, а след това да одобря новото ни пролетно меню с коктейли…

— Ей, разбирам. Управляваш елитен ресторант с капацитет от шейсет души. Аз едва се справям с една каравана, в която работят двама.

— Не се подценявай, Готвачо убиец — отвръща тя. — Мисля, че караваната ти е много специално място.

Ванеса се обръща към мен. Прибира кичур руса коса зад ухото си.

После се надвесва напред и ме целува бързо по бузата. Отдръпва се свенливо, а аз питам:

— Това за какво беше?

— Просто целувка, Кейлъб. Нищо повече, нищо по-малко.

Тя се усмихва, завърта се и поема натам, откъдето дойдохме. Аз стоя и гледам след нея, а краката ми са здраво стъпили на земята.

Кълна се обаче, че усещам как се нося във въздуха.

После си поглеждам часовника.

Двете минути са се превърнали в петнайсет.

Вече не се нося във въздуха.

Имам работа за вършене.

Глава 21

Мислите си, че готвенето в каравана може да е ограничаващо? Пробвайте да спретнете манджа на предната седалка на автомобил.

Цял ден седя в колата. Краката ми са изтръпнали, гърбът ме боли, а стомахът ми къркори все по-силно. Бях забравил колко неприятни могат да бъдат засадите, особено когато си сам.

Сега обаче най-сетне е време за вкусна вечеря. Заслужил ли съм си я? О, да.

Отварям малката червена хладилна чанта, сложена на съседната седалка и пълна с продуктите, които съм си подготвил за правенето на сандвич с говеждо по рецепта на „Готвачът убиец“, или поне вариация на темата. Когато бях полицай, млад и глупав, сандвичите в пластмасови кутии от бензиностанциите задоволяваха глада ми, но оттогава времената — и животът ми — се промениха.

Първо, както е редно, запалвам „печката“, или по-точно преносимия котлон, който включвам в контакта на таблото.

Докато котлонът загрява, сипвам един черпак печено, охладено и нарязано на парченца говеждо в туристически тиган. Задушавам месото в собствената му мазнина, докато се затопли и омекне. Скоро колата ми се изпълва с омайващия аромат на чесън, лук и каджунски подправки. Когато говеждото се стопля, внимателно го натрупвам върху една разрязана багета. После удавям месото в „мръсен сос“ — приготвен от говежди обрезки, който съм запазил топъл в термос. И накрая гарнитурата: домати на филийки, кълцано зеле, нарязани кисели краставички.

Първата хапка от творението ми е… божествена. Такава е и втората, и третата, а също и четвъртата. Честна дума, сандвичът е толкова вкусен, все едно съм го приготвил в караваната. Макар че след десет часа досадно, безплодно чакане мозъкът, а и езикът ми, започват да ми играят номера.

Отхапвам нова хапка и се чудя как ли се е справила Марлийн сама в караваната днес. По-рано ме хвана страх и сутринта й написах съобщение, че от сблъсъка ми с бейзболната бухалка още ме боли това-онова, така че ще си взема почивен ден.

Горката Марлийн.

Хвърлям поглед надолу по улицата към къщичката от червени тухли, която наблюдавам цял ден. След кратката си, сладка среща с Ванеса прекарах по-голямата част от деня на телефона в разговори със стари и надеждни източници и дори с няколко частни детективи, които ми дължат услуги. Накрая усилията ми се увенчаха с успех и снощи успях да осъществя контакт с бившия хазяин на Фарзат. След като му казах, че се обаждам от застрахователна компания и търся семейство Фарзат, за да им платя обезщетение — и той има право на процент, задето ми е помогнал да се свържа с тях, — получих последния им адрес.

И ето ме тук. До момента обаче не съм видял и следа от семейството.

Знам, че е безумно да фокусирам вниманието си само върху един човек, но без каквато и да било допълнителна информация от Кънингам, Фарзат е единственото, с което разполагам. И ако ще го проучвам сериозно, с проследяване на излизанията, прибиранията и мрежата му от познати, очевидно е, че първо трябва да го намеря.

Докато работех в полицията, в такива случаи слагахме под калниците на колите на заподозрените скрити джипиес сензори, които се задействаха от движение. Така можехме да следим действията им без всякакви неудобства от… ами от какъвто и да било порядък. Днес не разполагам с този лукс. Не мога дори да поискам данните на Фарзат от отдела за контрол на транспорта, затова дори не знам коя от трошките, паркирани на тихата улица, е неговата.

Ето защо се налага да се примиря с най-елементарното. Да си седя на задника няколко часа, както казвахме едно време. Да чакам и да наблюдавам. Да си седя на задника и да стискам палци да открия нещо.

Да се надявам, че телефонът ми най-сетне ще звънне и Кънингам ще ми даде още информация, каквато и да е.

Когато дояждам сандвича и започвам да облизвам соса от пръстите си, забелязвам движение. Не от къщата. Някъде зад мен. Един черен джип със затъмнени стъкла идва плавно насам. С изключени фарове е. Колата леко забавя ход, докато минава покрай къщата на Фарзат.

Дявол да го вземе.

Не виждам номерата, но съм сигурен, че са правителствени. Възможно ли е и ФБР да дебне в засада тук? Да преследва Фарзат, точно като мен?

Не разполагам с много време за размисъл по въпроса, защото изведнъж забелязвам още движение.

Този път идва от вътрешността на къщата.

После лампата над входната врата трепва и светва.

Грабвам камерата си „Никон“ D3400 от таблото, бързо нагласям висококачествения обектив и затаявам дъх.

Вратата на къщичката се отваря бавно… и ето ги и тях — излизат от дома, в който са се крили през цялото време, докато съм чакал отпред. Фарзат и жена му Рима. И двамата застават на верандата. Той носи голям, натъпкан черен сак. Тя нарежда нещо и си бърше очите, видимо разстроена.

Натискам копчето и го задържам, за да направя няколко дигитални снимки на неособено щастливата двойка. Бих убил за широкообхватен микрофон… или за далновидността да скрия миниатюрен безжичен такъв някъде по верандата на семейство Фарзат.

Накрая Рима се отказва да умолява мъжа си. Връща се в къщата и затръшва вратата. Фарзат се насочва към една от ръждясалите трошки на улицата. Бинго. Отключва багажника и слага сака вътре.

Изваждам мъничък диктофон — по-дребен от пакет дъвки, — който досега е чакал в горното джобче на ризата ми. Натискам червеното копче, прибирам диктофона обратно в джоба си и започвам: „Бял форд „Таурус“, модел от края на деветдесетте. Номер СВХ, осем, пет две“.

Ако имах партньор до себе си, той или тя щеше да записва тези подробности, докато аз продължавам да наблюдавам. Тази вечер обаче се налага аз да съм си партньор. Виждал съм много полицаи да използват вградения диктофон, на телефоните си за подобни дейности, но аз имам пълно доверие на дигиталния си.

Продължавам да снимам, докато Фарзат сяда в колата. Изглежда различно от последния път, когато го видях. Брадата му е по-дълга. Къдравата му коса се е прошарила. Изглежда доста по-възрастен от трийсетте си години. И изнурен. Изглежда преследван.

Мога само да гадая за причината.

Когато запалва двигателя и потегля, аз правя същото, но без да запалвам фаровете.

Докато включвам на скорост и се готвя да потегля след него, оглеждам улицата за колата на ФБР, която мина по-рано, но не я виждам. Интересно. Значи може да не са били федералните.

Може би — не, най-вероятно — само аз съм тук.

Сам-самичък.

Хубаво.

С удоволствие приемам задачата.

Глава 22

Обикновено следенето в движение, както се казва, се извършва от екипи от поне петима души. „Главният“ детектив седи пред дома на заподозрения и съобщава за появата му на колегите си, които са заели позиции наоколо и наблюдават различните посоки, в които може да тръгне лошият. След като лошият избере посока, най-близката кола потегля след него, а останалите ги следват на разстояние, като осигуряват допълнително покритие, карайки по паралелни улици, за да остане проследяването незабелязано. За мишени от особена важност нюорлиънската полиция понякога моли за помощ щатските колеги, които ни дават хеликоптер или дори дрон.

Да преследваш терорист с една кола и един човек в нея, е лудост. Никога няма да се получи.

Но точно това правя в момента.

Изчаквам няколко секунди, докато Фарзат стига края на улицата. После излизам след него и се старая да поддържам максимална дистанция помежду ни, както са ме учили.

Той първо завива по Даунман Роуд, основна пътна артерия през този квартал, и продължава на север. Странно решение, защото на север няма кой знае какво освен „Лейкфронт“ — регионално летище, което обслужва най-вече частни чартърни полети на близки разстояния и е известно с ниското си ниво на сигурност. Разполага с няколко ченгета под наем за охрана и направо древна телена ограда.

Стискам волана по-здраво и продължавам след Фарзат.

За щастие, той прави завой няколко пресечки преди летището, след което — още по-странно — спира пред денонощно заведение на „Макдоналдс“.

Спирам на половин пресечка от него и наблюдавам през бинокъла си как плаща в брой за три мазни плика и шест чаши кафе в картонени поставки. Възможно е просто да отива на работа и да е нощна смяна, а от „Макдоналдс“ да купува вечеря за колегите си, вместо да се готви да нахрани група фундаменталисти. Моля се да е така. Ще видим.

Фарзат пак потегля и този път се насочва на юг по булевард „Мейо“. Подминава отбивката за шосе И-10, после внезапно прави обратен завой и ускорява в посоката, от която е дошъл.

По дяволите, да не би да ме е забелязал?

Няма начин да повторя обратния завой, без да ме види. Ето защо свивам по най-близката пресечка и бързо правя полукръг. Тъкмо преди да изляза обратно на „Мейо“, Фарзат изфучава покрай мен — отново в южна посока.

А?

Все едно. Излизам на булеварда и поемам по същия път.

Продължавам да карам след него още няколко минути и накрая излизаме на Алмонастър Авеню. То върви паралелно на широк плавателен канал, има две ленти и е изпъстрено с дупки. Освен това е зловещо пусто. Подминавам няколко изоставени индустриални парцела отляво, полускрити от храсти и дървета. Отдясно има само километри тъмни, зловещи блата.

Накрая колата на Фарзат забавя ход и спира на скрита алея, препречена от ръждясала заключена порта. Аз удрям спирачките по-рано и бавно се плъзвам в аварийното платно, след което отново вадя бинокъла.

Гледам как Фарзат излиза от форда, отключва металната порта, връща се в колата и продължава напред. В един момент фаровете му осветяват избеляла желязна табела, на която пише АВТОМОРГА ГИЛЪРИ & СИНОВЕ.

Както казах, Фарзат може да има съвсем законна причина да е тук по това време. Може да е пазач нощна смяна на автоморгата. Може да е приятел на собственика. А може би… може би… Глупости. Кого заблуждавам?

Екипното проследяване има още едно предимство. Подкрепленията са на едно обаждане разстояние.

С екип никога не оставаш сам с лошите.

Както аз сега.

Глава 23

Но какъв трябва да е следващият ми ход?

Досега винаги съм имал цял екип до себе си. Колеги детективи по фланговете, полицаи, които да обезопасят периметъра, хеликоптер над главата си, тактически отряд, заел позиции наблизо.

Тази вечер съм сам.

Умирам да разбера какво се случва отвъд тази порта. Кой друг присъства на срещата. Кой я ръководи. Какво си говорят. Обмислям да извадя деветмилиметровия си „Смит и Уесън“ от заключената жабка, да прескоча оградата и сам да проверя. Реално погледнато обаче, без подкрепления и защита, това може да се окаже самоубийствена мисия.

Ето защо решавам да си стоя на мястото. Макар Фарзат да е спрял за няколко бигмака или каквото там е купил, се надявам, че не е последният, когото очакват на срещата, и че всеки момент ще се появят и други късни гости на автоморгата. Ако успея да им запиша номерата, това много ще ми помогне да разбера каква е мрежата от познати на Фарзат.

Не съм сбъркал: пет минути по-късно в огледалото ми за обратно виждане се появяват чифт фарове. Плъзвам се надолу в седалката си, докато покрай мен минава овехтял и изкалян кафяв джип „Чероки“… и обръща по алеята към автоморгата.

Отново вдигам бинокъла и започвам да диктувам номера му на диктофона си.

След секунди пристига трета кола и аз записвам и нейния номер. Тази е лъскаво сиво ауди, а шофьорът е мъж със сако и вратовръзка. Докато се отдалечава по алеята, зървам силуета на друг мъж на задната седалка.

Усещам, че ръцете ми са се изпотили от нетърпение. Кои може да са тези хора? И що за терорист пътува с шофьор за среща на тайната си група?

Докато всички тези мисли се блъскат из главата ми, вземам камерата и пак обмислям да се промъкна през оградата, да проверя дали ще успея да направя няколко снимки на участниците в срещата и да…

Тряс!

Стъклото на прозореца ми се пръсва.

Трепвам и стисвам очи, а парченцата стъкло се посипват по мен като градушка.

Чувам как някой посяга и отключва вратата ми.

Когато отварям очи, виждам две възлести ръце да се протягат към мен.

Миг по-късно уменията ми от обучението по „АрКон“ — арест и контрол — се събуждат. Това е смесица от джиу-джицу и хватки от борбата, които всички полицаи усвояват.

Само че системата на „АрКон“ е предназначена да обезвредиш и обездвижиш заподозрения, докато си на крака, а не да се защитаваш от нападение от засада, седнал в колата си. Едва успявам да сключа пръсти около едната китка на нападателя и да започна да я извивам, когато другата му ръка се увива около шията ми.

Задавям се и хъхря, боря се и се гърча, за да се освободя. Безсмислено е. Гърлото ми пламва. Дробовете ми се стягат. Главата ми започва да олеква. Зрителното ми поле се стеснява.

Натискът отслабва, когато нападателят ме издърпва и ме хвърля на земята. Тежкият ми фотоапарат се изтъркулва навън с мен.

Не мога да спра да кашлям, но успявам да се обърна настрани, за да се защитя от следващите удари. Както всеки полицай знае, най-опасната поза е по гръб.

— Какво правиш тук, мамка ти? — пита мъжът. Гласът му е нисък и дрезгав.

Обръщам леко глава, за да се опитам да го видя. Само че в оскъдната светлина от купето на колата ми зървам само мръсните му кожени работни ботуши. Напрягам се в очакване на ритник… който не идва.

Удря ме обаче нещо друго: шокът, когато виждам чифт стари и мърляви кецове „Конвърс“ до мъжа, заедно с чифт зелени гумени ботуши.

Мамка му, сам съм. Реално погледнато — невъоръжен. А насреща ми са трима.

Мъжът отново изръмжава, по-силно:

— Попитах, какво правиш…

— А ти кой си? — прекъсвам го. — И защо сте толкова тъпи и тримата?

След което блъфирам с надеждата, че ще ми повярват.

— Да знаете, че ченгетата са в течение на малкото ви заговорче — казвам. — Всички са наясно. Наистина ли искате да прекарате живота си в килия два на три във федерален затвор с максимална сигурност? Отивайте си. Докато още можете.

Тримата се напрягат за кратко. Споглеждат се нервно. Но също толкова бързо израженията им се изострят. И всички те правят крачка към мен.

— Говориш глупости — отвръща вторият и чувам щракането на автоматичен нож. Достойна компания за железния лост в ръката на третия.

Усещам как пулсът ми се ускорява и кръвта ми се напомпва с адреналин. В никакъв случай няма да успея да скоча обратно в колата, да отключа жабката и да извадя пистолета си. Затова решавам да ударя пръв. И то силно.

Подпирам се на колене и длани, грабвам единственото оръжие, с което разполагам — фотоапаратът „Никон“, — скачам на крака и замахвам във въздуха.

Използвам апарата като сопа и уцелвам първия мъж право в носа, след което го подсичам в коленете.

Онзи с лоста скача към мен и замахва. Аз се дръпвам и избягвам прекия удар, но лостът все пак закача главата ми отстрани. Той отново замахва и този път отбивам удара с фотоапарата. Корпусът се строшава, но обективът все още е непокътнат, така че приклякам и удрям нападателя с него точно в чатала. Мръсен удар, но пък ползотворен.

Сега съм сам срещу мъжа с ножа. Той започва диво да замахва към мен напосоки, но аз не спирам да се движа, да парирам и да отбягвам ударите. Най-сетне успявам да го халосам под брадичката, все едно му нанасям ъперкът. Усещам как зъбите му изтракват, докато краката му се подгъват.

И тримата нападатели — оръфани нещастници, двама бели, един черен — се гърчат на улицата и стенат. Отстъпвам крачка назад и се опитвам да си поема въздух. Чувствам се като парцал, но съм и пълен с енергия. Нищо не може да ободри човек така, както разминаването на косъм със смъртта.

Само че ми се вие свят, толкова съм объркан. Кои са тези тъпаци? Наемни биячи или членове на терористичната клетка?

Вие ми се свят не само от объркване. Мястото, където ме уцели лостът, тупти. Ушите ми звънят. Звукът прилича на полицейски сирени.

Я чакай… мамка му. Наистина са сирени. Кой, по дяволите, е извикал полиция?

Имам хиляда и един въпроса за тези задници. Но не мога да остана тук, когато пристигнат ченгетата. Това ще развали всичко. Поне имам…

Не, фотоапаратът ми е съсипан. Не разполагам със снимките, които направих на Фарзат и останалите. Кратко надзъртане в джобчето на ризата ми разкрива, че и диктофонът ми е бил разбит в мелето. Дявол да го вземе! Със сигурност мога да се опитам да възстановя чутото и видяното, но няма да е никак лесно.

Сирените приближават, затова скачам обратно в импалата и потеглям. Когато стигам пътя, правя рекапитулация. Въпреки пречките, попаднах на място, което изглежда като гнездо за тайни срещи на терористи. Видях още няколко заподозрени. И научих доста.

Просто не съм сигурен в какво точно се изразява това доста.

Глава 24

Когато стигам у дома, отварям входната врата и почти се сривам на пода в коридора. Адреналиновият прилив от боя отдавна се е оттекъл и агонизиращата болка е на път да се развихри с пълна сила.

Влизам в банята с препъване и смъквам от себе си разкъсаната, окървавена тениска. Гърдите и ръцете ми са целите изподрани и насинени. Нараняванията включват и дълъг, но плитък разрез на рамото. Трябва да е от ножа. Предполагам, че в разгара на боя изобщо не съм го усетил. Поливам раната с дезинфектант. Чувството е все едно съм се залял с киселина и простенвам.

Бисерът на колекцията ми от рани обаче е цицината на слепоочието, където ме е уцелил лостът. Оглеждам едрата морава подутина в огледалото, след което се отправям към кухнята, където вадя няколко кубчета лед и ги увивам в кърпа за бърсане на съдове. Настанявам се в скърцащия дървен стол до плота, допирам студения компрес до главата си и изпускам дълга, пресеклива въздишка.

Опитвам се да мисля за всички, които срещнах тази нощ. Трудно ми беше да различа лицата им, докато се биехме в мрака, но все пак се опитвам да запаметя каквото съм видял. След счупването на фотоапарата и диктофона мозъкът ми е единственото място, в което се съхранява тази информация.

И тогава още едно лице се появява в съзнанието ми.

Ванеса, която е добре дошла. Наистина не знам какво точно ме привлича така към тази жена. Да, умна е, елегантна е, решителна и също чаровна, с проницателни очи и ослепителна усмивка. Но освен това е високомерна. Тайнствена. Да не говорим, че е омъжена, за бога. Вярно, за не чак толкова свестен човек. А и е факт, че веднъж-дваж в миналото са ме наричали съблазнител. Но семейства не развалям.

Изкарвам Ванеса от ума си, ставам и се повличам към спалнята. Потен съм, мръсен съм, по мен засъхва кръв, но просто нямам сили да си взема душ. Затова се събличам по гащи и се пъхам в леглото…

И в следващия момент някой започва да хлопа по вратата.

Мамка му. Веднага заставам нащрек. Цялото ми тяло се напряга от прилива на адреналин. Да не би някой от автоморгата да ме е последвал дотук? Да не са дошли да довършат започнатото?

Тихо се промъквам в кухнята, все така само по бельо. С телефон в едната ръка, готов да набера 911, и дълъг нож за месо в другата, пристъпвам към входната врата, а чукането не спира. Дявол да го вземе, имам пистолет, но е в колата.

— Кейлъб Руни? — избумтява глас от другата страна. — ФБР. Отвори проклетата врата.

Федералните? Тук? Сега?

Тъй като не искам да поемам никакви рискове, поглеждам през шпионката. Наистина са те — виждам цяла редица мъже и жени в тъмни костюми, застинали като статуи. Невероятно.

Поне нямат заповед за обиск. Ако разполагаха с такава, нямаше да чукат на врата, а щяха вече да са я съборили. Имам право да им кажа да се махат. Това обаче едва ли е най-умният ход. Един съвет от мен: когато посред нощ на вратата ви без покана изникне цял отряд федерални агенти, е най-добре поне да изслушате каквото имат да ви кажат.

Залепям си учтива усмивка, оставям телефона и ножа на плота и отварям.

— Добър вечер, агент — поздравявам. — На какво дължа удоволствието?

Изправен съм пред мускулест, внушителен афроамериканец на около четиресет и пет години. Главата му е гладка като билярдна топка, но хлътналите бузи и брадичката са скрити под рунтава черна брада. Той ми показва значката си и ме поглежда гневно. Не. Поглежда през мен.

— Специален агент Маркъс Морган, контратероризъм — почти излайва мъжът. — Да поговорим вътре.

Аз кимам и отстъпвам, за да направя път на агента и петимата му колеги.

— Добре дошли в Ню Орлиънс, между другото — добавям, докато ги водя в дневната. Макар да има достатъчно места за сядане, всички те остават на крака. — Предполагам, че не сте дошли заради бляскавите отзиви за готвенето ми?

— Имаш ли изобщо някаква идея какво направи тази вечер? — изръмжава Морган, опрял ръце на хълбоците си.

— Боя се, че не знам за какво…

— Първо, дебненето пред къщата, после сценката пред автоморгата? Заради теб разследването ни се върна седмици назад, Руни. Не можем да си позволим да изгубим толкова време.

Точно както си мислех. Федералните наистина са били там. И по-лошо, агентите просто са стояли и са гледали как ме пребиват. Не е за вярване.

— Предупредих вашите хора — продължава той — да стоят настрана от тази работа. Точно заради подобни номера!

Поклащам глава с отвращение.

— Първо, не съм „вашите хора“ — отбелязвам. — Аз съм просто редови гражданин, който се опитва да опази града, който обича. И само за един следобед постигнах повече, отколкото вие за…

— Наблюдаваме онази автоморга от месеци — прекъсва ме той. — Напълнили сме я с подслушватели от пода до тавана. Ако не беше цъфнал да си играеш на полицай и да ги подплашиш всичките, щяхме да…

Тук млъква. Ядът и недоволството в погледа му са напълно неподправени. Такава е и тревогата. Страхът. Толкова са силни, че започват да влияят и на мен.

— Нямах представа, че сте пристигнали там преди мен — отвръщам внимателно. — Кои бяха онези? Какво…

— Спри, Руни — отсича той. — Просто спри. Върни се при бургерите си или каквото там готвиш. Тук става дума за много по-важни неща, отколкото можеш да си представиш.

— Ами кажете ми какви са! — настоявам. — Не желая да си мерим пишките, агент Морган. Позволете ми да ви помогна. Познавам града, познавам всички важни играчи и…

— Наистина ли искаш да ни помогнеш? Стой настрана.

Той пристъпва напред. Очите му се впиват в мен. Аз отвръщам на погледа му, без да трепна. Той също не трепва.

Най-сетне пита:

— Ясен ли съм, детективе? Или да те наричам главен готвач Руни?

Преглъщам яростта си и отвръщам:

— И двете стават.

Той дава знак на групата си да си тръгват. Изнизват се така безшумно, както и влязоха, свели глави като монаси. След като заключвам и пускам резето на входната врата, се заслушвам в ръмженето от двигателите на черните им джипове, докато се отдалечават в нощта.

Леко докосвам цицината на главата си. Още боли, но по-малко, а и подутината е поспаднала. Надявам се да се оправя бързо.

Надявам се и агент Морган да е приел изпълнението ми за чиста монета.

Защото няма начин да се откажа. След като знам колко близо бях тази нощ и какъв е залогът, в момента само загрявам, преди наистина да се захвана за работа.

Глава 25

На следващата сутрин пристигам пред „Готвачът убиец“ и откривам Марлийн отвън, наведена над пълен с лед контейнер за бутилки, който пълни с пластмасови бутилки „Биг Шот“.

— Аха — изсумтява тя и слага още една бутилка в контейнера. — Я виж ти какво е довлякла котката.

Ако не сте от Голямото спокойствие, сигурно не сте и чували за „Биг Шот“. Но ако сте тукашни, знаете, че е безалкохолно местно производство, популярно заради шантавите си вкусове, като например червен крем или син ананас. Напитката е газирана и приятна, точно обратното на снобска. Което е и причината да продаваме само нея.

— Мислех, че ще ми се зарадваш повече — казвам и приближавам бившата си жена. Още съм скован и ме боли от снощния бой, на фона на още незарасналите ми рани от случката на паркинга. Ако за по-малко от седмица някой те пребие с бейзболна бухалка и после с лост, ще се движиш по-бавно от обикновено. — Помощна работна ръка и така нататък.

— Помощна? Кейлъб, ние сме партньори — вече не в живота, слава на Бога, но в този малък бизнес, който наричаме „Готвачът убиец“. Или си забравил? Напоследък имам чувството, че точно това е станало.

— Марлийн, аз…

Тя ме поглежда по-внимателно и се стряска. Нежно докосва прясната цицина на главата ми, която косата не успява да скрие напълно.

— Какво, по дяволите, ти се е случило? — пита тя. — Да не си се сблъскал с ядосания мъж на Блонди?

— Не — отричам, отдалечавам се от нея и влизам в караваната, а тя тръгва след мен.

— Ще ми кажеш ли какво е станало с главата ти? Вече изкара едно сътресение тази седмица. Добре ли си? Онези от Франклин Авеню ли бяха?

Де да бяха, мисля си. Това би било приятно разнообразие.

Свивам рамене, вземам нож от плота и се приготвям за рязането на зеленчуци за предстоящата смяна.

— Кейлъб…

Аз казвам:

— Виж, Map, мога или да говоря, или да започна работа. Предпочитам да започна работа, преди опашката да се извие до края на улицата.

Тя измърморва нещо ядосано и се присъединява към мен в подготовката за деня.

Марлийн има право да се ядосва, а и ако съм честен, наистина смятах да пропусна днешната двойна смяна за закуска и обяд, за да продължа разследването си. Но след като снощи Морган ми наби канчето, реших, че трябва поне да се престоря как съм се отказал. Ако е съобразителен, сигурно е сложил някой агент под прикритие пред къщата ми, за да се увери, че съм удържал на думата си. Поне аз така бих направил.

Глътвам няколко люти чушки и се захващам да кълцам зеленчуци, в готовност за навалицата. Само че умът ми е на милиони километри оттук. Прехвърлям събитията от изминалата нощ отново и отново, търся каквато и да е следа, която може да съм пропуснал, тършувам за нишка, която да хвана и проследя.

Няма начин отново да се приближа толкова до Фарзат, без федералните да ме хванат. А и кои бяха онези тримата, които ме нападнаха? Нямам представа.

Може би обаче в цялата работа има и нещо положително. В края на краищата Фарзат не е някой незабележим вълк единак. Той работи с група. А един от уроците, които съм научил през годините борба с банди, е, че колкото повече хора знаят дадена тайна, толкова по-вероятно е някой от тях да я издаде.

От мислите ми ме изтръгва гърменето на автомобилен двигател и ядното бип-бип-бип на нечий клаксон.

Поклащам глава. Лукас Дод наистина ли отново прави кръгчета около караваната? Какъв жалък, дребнав човек… който определено не заслужава разкошната си жена.

Опитвам се да игнорирам звуковия съпровод и отново се съсредоточавам върху работата си. Само че, когато ръмженето на двигателя продължава трийсет секунди без прекъсване, аз ядно оставям ножа и излизам през задната врата на караваната. Смятам да разменя няколко думи с този идиот. Може би и няколко юмрука.

Когато обаче излизам, не виждам синьо ламборгини. Не, шумът идва от не чак толкова нов модел бял лексус с лъскави джанти, спрян пред улицата. В колата са седнали четирима типове с жълти тениски, суитшърти и шапки.

Я виж ти.

Старите ми приятели са се върнали.

След като са се спотайвали през последните няколко дни, сега отново са дошли. Посред бял ден. И са се отбили да ми отправят съвсем ясно предупреждение: бандите никога не забравят.

Супер. Сякаш вече си нямам достатъчно проблеми.

Стоя на тротоара и се взирам гневно в четиримата кретени. Искам и аз да им изпратя съвсем ясно послание. Че не ме плашат. И никога няма да успеят да ме изплашат.

Накрая състезанието по гледане приключва. Те надават възгласи, показват ми няколко бандитски символа и средни пръсти и отпрашват.

— Виждам, че почитателите ти са се върнали — отбелязва Марлийн, когато се прибирам в караваната. — Защо не отиде да им подариш нещо? Например чаша вряла мазнина?

Пропускам жестокото й, но примамливо предложение покрай ушите си и си поглеждам часовника.

— Хайде да отворим по-рано. Имам да свърша още няколко неща следобед — предлагам.

Марлийн отговаря:

— Ще ми кажеш ли какво става?

Аз отвръщам:

— Можеш ли да пазиш тайна?

— Разбира се, че мога — заявява тя.

— Браво на теб — похвалвам я и тя се опитва да ме ритне, точно като вчера, а аз отскачам назад.

Естествено, гладните ни почитатели скоро се появяват — местни жители, които си пишат съобщения в социалните мрежи, щом забележат караваната, и са във възторг, че вече сме отворили. Работният ритъм се ускорява за секунди и запазва бързото темпо до около двайсет минути преди края на смяната, когато забелязвам, че Марлийн е спряла да ми предава поръчки и да маже с масло царевични хлебчета. В момента си говори с някого, който стои отвън, и аз не мога да го видя.

— Ей, Map — провиквам се шеговито. — Повече мазане, по-малко приказване!

— О, извинете — заяжда се тя. — Значи ти може да флиртуваш с госпожица Маккиън, но аз не?

Я чакай. Марлийн наистина ли говори с Ванеса? Бившата ми съпруга си бъбри с жената, която е привлякла цялото ми внимание, че и отгоре?

Отдалечавам се от печката, за да погледна.

Да, ето я. Облечена в бледосиня рокля, слънчеви очила с рамки, имитиращи черупка на костенурка, които скриват половината й лице, и лъчезарната усмивка, която е нейна запазена марка.

За един кратък миг всичко на този свят отново е наред.

Глава 26

Избърсвам си ръцете в една кърпа и заставам до Марлийн пред прозореца за сервиране. Отправям на гостенката ни изморена, но щастлива усмивка.

— Ванеса, какво е станало? — питам. — Дошла си тук, а ние още не сме затворили.

— Ха-ха-ха — казва тя, вдигнала поглед към мен. — Всичко е наред, благодаря, че попита. Сега да видим… мисля, че ще хапна рачешко гъмбо с царевична каша… и скаридена наденичка с мръсен ориз.

Тя вади две бутилки „Биг Шот“ от охладителя, една с вкус на кола и една с вкус на диня.

— И тези, моля.

— Два аламинута, две безалкохолни — повтарям с любопитство. — Кой е щастливецът, с когото имаш среща?

Марлийн ме сръгва с лакът в ребрата.

— Клиентите не се подлагат на разпит, Кейлъб — напомня ми. — За тях готвим. Хайде, действай!

Аз се подчинявам с лукава усмивка… и влагам малко повече от обичайната си доза обич в храната. Сервирам гъмбото от дъното на тенджерата, за да е пълна порцията с рачешко месо. Освен това внимавам как се пече наденичката, за да съм сигурен, че следите от скарата са съвършени.

— За сметка на заведението — казвам на Марлийн, докато минавам покрай нея, понесъл поръчката на Ванеса.

— За твоя сметка — поправя ме тя.

С удоволствие бих гледал Ванеса, докато отхапва първата си хапка, но съм лишен от тази възможност, защото трябва да се погрижа за още няколко поръчки.

Когато обслужваме и последния клиент, аз се измъквам от караваната и оглеждам хората. Очаквам да я видя да довършва обяда си в компанията на приятел или приятелка, но вместо това я зървам да седи търпеливо на една пейка. Сама е, храната е недокосната, а напитките — неотворени.

— О, не — възкликвам, когато стигам до нея. — Компанията ти за обяд да не ти е вързала тенекия?

— Точно обратното — отвръща тя весело. — Е, признавам си, че пробвах и от двете. Скаридената наденичка е невероятна. Но гъмбото? Кейлъб? То е амброзия!

Тя взема двете бутилки с безалкохолно и ми ги подава.

— Ще те оставя да си избереш вкуса.

И в този момент осъзнавам, че компанията й за обяд… съм аз. Не мога да удържа усмивката, която се разлива по лицето ми, макар че част от мен се чувства неудобно.

— Ами Лукас?

— Какво за Лукас? Съпругът ми е в Метери за целия ден. Ще търси подходящи локации за ново бистро, което иска да отвори в квартала. Аз би трябвало да държа под око нещата в „ЛБД“, но би могло да се каже, че там ми стана малко тясно, малко задушно, и ми се прииска да се поразтъпча. Но ако пак си зает…

Зает съм. Ужасно съм зает.

— Чакай малко… Какво се е случило с главата ти? — пита тя.

— Кухненски инцидент. Рисковете на професията! — отговарям. Не искам да я лъжа… но не мога да й кажа истината.

Сега ми хрумва нещо, което ме е срам да си призная. Ако през следващите няколко минути съм в компанията на Ванеса, това ще ми помогне да убедя федералните, които ме наблюдават след снощния ни разговор със специален агент Морган, че съм добър малък готвач.

Освен това ще прекарам известно време с тази великолепна, интригуваща жена.

Ситуация, от която всички печелят.

— Хайде да се поразходим, докато си говорим — предлагам. — Знам едно местенце малко по-надолу, което е направо дестилиран Ню Орлиънс. Стига да не те е страх от призраци.

Идеята сякаш я радва.

— Води ме, Готвачо убиец — заявява. — От нищо не ме е страх.

Докато хапваме и пийваме, поемаме рамо до рамо по Сейнт Клод Авеню, основната пътна артерия на този приятен, спокоен квартал, носещ същото име. Покрай нас се ниже еклектична смесица от магазини, кафенета и къщи-близнаци в ярки цветове като тъмнозелено, боровинковосиньо и мандаринено. Говорим си за дреболии: колко сме заети на работа, колко е приятно времето, колко е забавен Карнавалът.

Иска ми се да мога да споделя с нея и с други хора върху какво работя, искам да споделя тежестта на това, което знам — че в момента десетки федерални агенти обикалят града и търсят терористи, които искат да ни ударят в най-свещения за всички нас ден — Марди Гра.

Но не мога.

Свиваме вдясно по Дизайър[9] Стрийт. Иронията на името не ми убягва и се питам дали и тя я е доловила. Не след дълго стигаме до две дълги тухлени стени, проточили се отстрани на улицата. И двете са боядисани в чисто бяло, и в двете са вградени огради от черно ковано желязо, разположени една срещу друга. Над портите има надпис СЕЙНТ ВЕНСАН ДЕПОЛ № 1 И № 2.

— Гробище? — пита тя мнително. — Това ли дестилираният Ню Орлиънс?

— Довери ми се — успокоявам я. — Ето, хвани ме подръка. И стой наблизо.

Хвърляме опаковките от обяда си в кошче до портата, хващаме се подръка и влизаме в тихото, неземно гробище.

Стотици гранитни и мраморни мавзолеи, много от тях на повече от сто и петдесет години, се точат във всяка посока като злокобен, замайващ лабиринт. Това място е прозорец във времето. Призрачен, но и умиротворяващ. И странно красив.

— О — прошепва тя. Стисва лакътя ми по-здраво, докато вървим между гробниците и поемаме атмосферата.

— Някои хора се натъжават, когато отидат до гробище — казвам аз. — Чувстват се заобиколени от смъртта. Но за мен гробищата са напомняне. Че всеки от нас живее само веднъж. И затова е най-добре да изживеем живота си възможно най-пълноценно, всеки един ден.

Тя кимва, замислена над думите ми.

— Няма пряка връзка, но… тези гробници ми напомнят за средновековните катедрали. Великолепна архитектура, произведения на изкуството, които честват живота ни тук и живота ни след…

Телефонът й се раззвънява и тя на мига придобива тревожно изражение и започва да рови из чантата си.

— По дяволите, извинявай, може да е Лукас. Трябва да вдигна. Ако не вдигна, той…

— Ей, няма проблем — уверявам я, а тя най-сетне напипва телефона си. Забелязвам, че ръцете й треперят, докато го поднася към ухото си.

Обръща ми гръб. Аз правя още няколко крачки напред, за да не я безпокоя. Въпреки това до мен достигат откъслечни фрази от разговор, който определено не е приятен.

Кълна се, че съм в ресторанта… знаеш, че никога не бих те излъгала. Били спрял да ми крещиш? Разбира се, че те обичам!

Когато разговорът най-сетне приключва, тя ме поглежда едновременно сърдито и засрамено.

— Май е най-добре да тръгвам — казва. — Но ти благодаря за чудесния обяд, Кейлъб. И поредната великолепна разходка.

— Ванеса — започвам аз и хващам ръката й. — Виж, разбирам, че едва се познаваме. И това не е моя работа. Но ако Лукас се държи с теб наполовина толкова зле, колкото звучи…

— Прав си — рязко отсича тя. — Изобщо не е твоя работа.

Аз пускам ръката й и си затварям устата, след което я извеждам от гробището в мълчание. Когато стигаме улицата, тя не ме целува по бузата. Дори не ми пожелава довиждане.

Надявам се, че агентите, които ме наблюдават, са доволни, защото аз не съм.

Време е да се връщам на работа, но не в караваната на „Готвачът убиец“.

Глава 27

Мислех си, че по-скоро ще вляза в Ада, отколкото да се върна тук, но ето ме отново.

Влажното, стъклено фоайе на Нюорлиънското полицейско управление.

Минаха десет дни, откакто излетях оттук, окъпан в блясъка на славата. Все едно обаче са минали години, защото чувството е такова, все едно съм влязъл в гимназията, която завърших. Сградата изглежда по-малка, отколкото я помня. Клаустрофобична дори. Всичко изглежда познато, но усещането е някак странно.

Като се старая да не се замислям за спомените, които нахлуват в главата ми, поемам през суетнята, характерна за управлението по обяд. Минавам покрай цивилен детектив от отдел „Наркотици“, който води разгорещен разговор по телефона на испански. После се разминавам с долнопробен адвокат в смачкан сив костюм, обсъждащ нещо с пищната си клиентка, за която съм готов да се обзаложа, че е хваната да проституира на Шартър Стрийт. Следват двойка униформени полицаи, които ескортират пиян мъж в белезници и суитшърт на Луизианския щатски университет, а човекът се мята и ломоти неразбираемо. Какъв зоопарк.

Стигам до гишето на дежурния — зачервен тип, чиято униформа е поне един номер по-малка от нужното за едрата му физика. Той е пазачът.

— С какво мога да помогна? — изсумтява, без да изпуска от поглед хаоса във фоайето.

Придавам си небрежен вид, като едва забавям крачка.

— Качвам се в „Углавни“ — отвръщам.

— Чакай малко. Имаш ли уговорка?

— Очакват ме.

Той вдига ръка и взема слушалката на стационарния телефон.

— Кой те очаква?

Поколебавам се. Дошъл съм да се видя с Кънингам, който категорично не ме очаква. Всъщност съвсем ясно ми заяви, че трябва да стоя настрана и да не се показвам наоколо. Ако този тук му каже, че съм дошъл, бившият ми шеф няма просто да откаже да ме приеме. Той направо ще откачи. И ще ме изхвърли. С което ще сложи точка на всичко, което съм постигнал досега.

— Слушай, бивш полицай съм — обяснявам. — Миналата седмица се пенсионирах. Искам само да…

Ченгето се намръщва насреща ми.

— Знам кой си. Но няма да те пусна, ако нямаш достатъчно добра причина да влезеш.

Обмислям да бия отбой и да повися във фоайето, докато Кънингам не слезе, което, рано или късно, ще се случи. Само че може да отнеме часове, а времето ми е ценно и не мога да си позволя да го губя. Ето защо решавам да отговоря директно. Ако старият ми шеф се ядоса, че съм дошъл, и откаже да ме приеме, ще е за негова сметка. Но преди да успея да кажа нещо…

— Руни? — изрича дълбок глас зад гърба ми.

Обръщам се и виждам сержант Кевин Спиърман да куцука насам. Преди години, когато започнах работа в полицията, той беше командир на тактически отряд, самоуверен и здрав… докато едно нараняване по време на тренировка не го осъди на живот зад бюро. Оттогава наддаде почти четиресет килограма, но не изгуби и грам от арогантността си.

— Не мислех, че ще ти стигне куражът да се появиш отново тук — казва той и ме плясва по задника по навик, придобит в съблекалните. — Освен ако не си дошъл да молиш за пенсия. На колене.

— Това ми напомня, Кев — обаждам се аз. — Как е жена ти?

Спиърман стисва челюсти за момент, след което се усмихва насилено.

— Много смешно.

— Опитвам се да се кача горе да се видя със стария си шеф — продължавам. — Можеш ли да ме вкараш?

Спиърман се поколебава за миг и после късчето добрина, съхранено насред цялата тази сланина, се появява на сцената. Той кимва, първо на мен, после на дежурния, и онзи ме пуска да мина.

Вземам асансьора до четвъртия етаж, както съм правил стотици пъти досега. Прекосявам залата на отдела и се поздравявам за кратко с шепата изненадани бивши колеги, които ме забелязват. Минавам по дългия път към кабинета на Кънингам, за да избегна старото си бюро. Единствената по-лоша гледка от тази да го видя празно, би била да го видя заето от някой друг.

Вратата на Кънингам е отворена, а самият той пие кафе от картонена чаша, заровил глава в куп документи. Почуквам по рамката на вратата. Старият ми шеф вдига поглед и едва не изплюва горещото кафе от изненада и бяс.

Влизам в кабинета и затварям вратата, докато той преглъща, избърсва си устата и заеква:

— Ти майтапиш ли се, Руни?

— И аз се радвам да те видя, шефе — поздравявам го и сядам срещу него. — Трябва да поговорим без всякакви майтапи.

Глава 28

Кънингам става от мястото си и започва да крачи из кабинета, сякаш иска да излезе и да ме остави сам с проблемите ми.

— За каквото и да става дума, дано да си заслужава риска, който си поел — нарежда той. — Ако Морган разбере, че си нахлул тук, ако заподозре, че душиш около неговия случай…

— Той вече знае — прекъсвам го и се облягам на стола, след което скръствам ръце на корема си.

Кънингам слага ръка на челото си и се стоварва обратно на стола си.

— Господи, Кейлъб — почти простенва шефът. — Казах ти да… Мислех, че знаеш какво правиш!

— Аз знам какво правя, шефе — изтъквам. — Точно затова и той знае. Вчера проследих един човек, който и преди се е появявал в сводките ни.

— Кой?

— Ибрахим Фарзат — отвръщам. — Сирийски бежанец, когото арестувахме миналата година за буйство и съпротива при арест.

— Я чакай малко — обажда се той. — Да не е онзи, който работеше като мияч на чинии при Беа?

— Същият — отвръщам. — Той е. Постваше разни джихадистки гадости онлайн, ние предадохме информацията на Националната сигурност, а оттам ни казаха да не се кахърим, а да си живеем живота. Аз обаче нямах откъде другаде да започна, затова снощи го проследих.

— Хубаво — казва той. — И какво стана?

— Проследих го от дома му до някаква тайна среща в автоморга близо до Индустриалния канал, заедно с още няколко души, които като че ли отиваха на същата среща. По пътя той направи маневра, която предприемаш, ако искаш да се откачиш от опашка, но аз успях да не го изгубя. После стана интересно.

— В какъв смисъл?

Отмятам кичур коса, за да покажа цицината на главата си, която онзи лост ми остави. Още е подута и зачервена. Кънингам прави гримаса.

— Час по-късно Морган почука на вратата ми. Изглежда, че федералните също са се намирали близо до автоморгата и са наблюдавали. Морган на практика заплаши лично да ме пребие, ако отново се опитам да се доближа до Фарзат.

— Е, и в какво се е замесил Фарзат? — пита шефът. — Той ли е водач на клетката? Мозъкът зад атаката?

Поклащам глава.

— Интуицията ми подсказва, че е редови заговорник, шефе — отговарям. — Пешка. Докато го следих снощи, той спря в един „Макдоналдс“, за да купи хамбургери. Мозъците на терористичните атаки не се занимават с такива глупости. Фарзат е пешка и ако федералните го държат под око, на мен ми трябва нещо друго, нещо ново.

— Ей Богу, Кейлъб, ще ми се да можех да ти помогна — отвръща той. — Вече ти казах всичко, което знам.

Аз посочвам с палец зад себе си, към залата.

— Ами те какво знаят? — питам. — През последните седемдесет и два часа в купчината с рапорти все трябва да е постъпила нова информация от улицата, дори да не се набиват на очи.

Говоря за рапортите за инциденти и арести. Подробни доклади за случаи, в които някой е викал полиция, свидетелски показания, полицейски доклади. Истинска съкровищница от данни, ако знаеш какво да търсиш.

— Прегледах ги сутринта — казва той. — Нищо не ми се наби на очи, но пак ще погледна.

Кънингам започва да прелиства купчината документи на бюрото си без особен ентусиазъм.

— Има доклад за серия от малки експлозии на паркинг във Версай — подема. — Полицаите, извикани на място, открили остатъци, които изглеждали като от пиратки, но в момента за всеки случай им правят тестове. Опит за влизане с взлом в оръжеен магазин в Джентили. Счупен прозорец, но няма открадната стока. Случаят е предаден на Агенцията по оръжеен контрол. Рано сутринта вчера един работник се обадил да съобщи за мъж в подозрителен черен джип, който обикалял индустриален парк край брега на реката в Пайнс Вилидж, но когато полицаите дошли, заподозреният си бил тръгнал. Снощи сме пратили екип да провери сигнал за викове в двора на джамия в Седми южен район. Имамът отказал да пусне полицаите в джамията и заявил, че сами ще се справят със ситуацията.

Той се обляга назад в стола си, примирен, че няма да открие нищо. Всеки един от тези инциденти може да е свързан с атаката на Марди Гра. Или пък никой от тях. Боже, колко е вбесяващо!

— Предлагам ти да се върнеш на улицата, Руни. Продължавай да вършиш каквото…

— Чакайте — прекъсвам го.

Прехвърлям наум списъка с престъпления от рапортите в отчаян опит да открия дори и намек за евентуална следа. И може би успях.

— Третият рапорт. Онзи от индустриалния парк в Пайнс Вилидж. Какъв е адресът?

Кънингам започва да рови из листовете хартия със скептично изражение.

— Люис Роуд, 6200.

— Морски дарове „Нептун“?

Бившият ми шеф изглежда изненадан.

— Позната ли ти е фирмата?

— Имат фабрика за обработка на скариди и други морски дарове за елитните ресторанти — обяснявам. — Аз съм елитен главен готвач, който познава всички местни доставчици. Мерси за информацията, шефе.

Ставам от стола, отварям вратата и излизам.

— Какво общо има с цялата работа някакъв завод за морска храна? — провиква се той след мен, когато стигам средата на залата.

Честно казано, още не съм сигурен.

Но ще разбера.

Глава 29

Вечерната смяна едва е започнала, а опашката стига до ъгъла.

За щастие, тя не е за „Готвачът убиец“. Пак съм в Гардън Дистрикт — дома на „ЛБД“, Лукас Дод и непоносимо красивата Ванеса Маккиън. Величествени, красиви имения се редят на всяка улица, скрити зад дъбове с гъсти корони, полюшвани от бриза. Когато някой каже, че във въздуха на Ню Орлиънс витае магическия дух на Стария свят, имат предвид точно тази атмосфера.

Проправям си път до началото на опашката и влизам в „Птит Ами“ — престижен, но ненатрапчив ресторант с креолска кухня, подслонен в старинен салон — бивш бардак, боядисан в цвета на лимонов пай. Обзавеждането е елегантно, но свежо. Сервитьорите разнасят храната на сребърни подноси по масите, пълни с местни знаменитости и богаташи. От тавана висят старинни кристални полилеи. В ъгъла джаз квартет свири жизнерадостна мелодия.

А през въртящите се врати зървам мършавата фигура на четиресет и шест годишния собственик на ресторанта Били Нийдъм да се движи плавно като танцьор, който изнася представление пред отбрана публика. Били отвори ресторанта преди няколко години и мястото вече се е превърнало в институция.

Сред старинните и съвременни снимки във фоайето има такива на Били в компанията на разни знаменитости, както и няколко панорамни снимки на града и на Гардън Дистрикт от въздуха, дори две снимки на Били в пилотската кабина на малък самолет, с пилотски очила на носа и радиослушалки, ухилен и вдигнал палец.

Пристъпвам към чаровната салонна управителка, облечена с черна блуза без ръкави и черни панталони, и изпреварвам всичко, което би могла да каже:

— Знам — започвам. — Нямам резервация, а при вас всичко е резервирано до Коледа. Само че аз не съм дошъл да вечерям. Искам само да поговоря с Били.

Усмивката на управителката не трепва, но молбата ми очевидно я шокира.

— Боя се, че господин Нийдъм е доста зает в момента. Да му предам ли нещо?

— Не, няма нужда — отвръщам. — Ще почакам тук, докато се освободи. Благодаря.

Преди тя да успее да ме спре, пристъпвам в една ниша във фоайето. И зачаквам.

Достатъчен е един поглед към коронното заведение на Били Нийдъм, за да разбере човек, че той е забележителен главен готвач и ресторантьор. От поколения насам семейство Нийдъм управлява самостоятелно или в партньорство зашеметяващ брой обекти, пръснати из целия град. Точните цифри не са известни, но горе-долу всяко пето заведение в Ню Орлиънс е или частично притежавано, или финансирано от човек с фамилията Нийдъм. От години се носят слухове, че зад кулисите в семейството врят и кипят конфликти, които се влошават с времето. Никой в света на ресторантьорския бизнес обаче не знае какво ги е предизвикало. По всичко личи, че семейният бизнес процъфтява.

С цел да убия малко време, докато Били се появи, изваждам телефона си, за да видя дали един от приятелите ми частни детективи — Гордън Андрюс — ми се е обадил. По-рано през деня, след като излязох от управлението, му звъннах и го помолих да порови от мое име в няколко направления. Гордън е един от най-добрите частни детективи в Града на полумесеца и със сигурност е най-образованият, с цели две магистърски степени: една по криминална психология от Луизианския щатски университет и една по френска литература от „Тюлейн“. Проверявам си гласовата поща и преглеждам имейлите си с надеждата, че се е свързал с мен. Няма нищо.

— Извинете, господин Руни? Масата ви е готова.

Вдигам поглед към управителката, която някак успява да се усмихва още по-широко отпреди. Не съм изненадан, че член на персонала ме е познал. Но да ми дават маса?

— Много мило от ваша страна, но както казах, не съм дошъл да…

— Моля ви. Господин Нийдъм настоява. Оттук, господине.

Наистина са се постарали. Е, добре тогава, мисля си. Ще се включа в играта, пък да видим докъде ще ме отведе.

Следвам управителката, която ме придружава до широка маса за четирима в най-желания ъгъл на ресторанта с най-хубавата гледка към салона. Едва съм дръпнал един стол, за да седна, когато до мен се появява сомелиер с бутилка шампанско в ръка.

— Добре дошли в „Птит Ами“, мосю Руни. Мога ли да ви предложа чаша „Вьов клико гран дам розе“ от 2004 година за начало?

Говорим за цяла чаша от бутилка шампанско, струваща триста долара. Свивам рамене и приемам.

— Какво ще кажете за предястие? — пита келнер. — Телешка буза от теле, хранено с трева, обогатена с миди от Залива, подправена със сос айоли с органичен ревен.

Отново приемам. Келнерът слага пред мен голяма чиния, която съдържа малка мидена черупка. Вътре в нея виждам нещо, което изглежда като най-миниатюрният стек на света, изпечен на скара, поръсен с розова майонеза и няколко парченца кълцан зелен лук.

— Вижте, наистина няма нужда — казвам. — Но благодаря и на двама ви.

— Добър апетит — отговарят те едновременно и си тръгват.

Наистина съм дошъл само за да задам на Били няколко въпроса, свързани с разследването, а не да пия шампанско и да ям, докато го чакам.

Оказва се обаче, че това е само началото. През следващите деветдесет минути, въпреки постоянните ми протести и настояването, че искам единствено да се видя със собственика, ми се поднася ястие след ястие, всяко по-вкусно от предишното.

Още предястия, включително японско говеждо Кобе, мариновано в ром и запечено на скара, по-сладко от захарна тръстика, върху легло от задушени с къри зелени зелеви листа и пюре от сладки картофи. Печени миди с масло от трюфели, с портокалово-шафранен винегрет — великолепна смесица от пикантно и кисело. И патешки гърди с глазура от абсент, запържени на чугунен тиган — уникална комбинация от вкусове на птиче месо и сладък корен, каквато досега не съм вкусвал. Разбира се, към всяко ястие има чаша изключително червено или бяло вино, а между тях — порция прочистващо небцето сорбе.

Колкото и да се опитвам да ги спра, келнерите и сомелиерът изобщо не ме слушат.

Когато най-сетне пристигат десертите — божествен хлебен пудинг по креолска рецепта, потънал в сос от кафява захар и пекани заедно с резен сметанова торта с шамфъстък, поръсена със захаросани пекани — коремът ми е пълен, а умът — малко замъглен. Не ми се иска да го призная, но ако Били се е опитал да се изфука и да ме впечатли, то определено му се получи.

Докато отпивам еспресо с дъх на цикория от малка чашка, забелязвам, че и последната маса в заведението е на път да се опразни. Салонът затихва. Вечерната смяна почти е приключила. Привличам вниманието на един минаващ келнер и твърдо заявявам:

— Извинете. Бих искал да поръчам още едно, последно нещо, моля. Собственикът.

Келнерът кимва и изчезва в кухнята. Били ме кара да го чакам още цели десет минути, преди най-сетне да се появи, разперил ръце и широко усмихнат, сякаш сме стари приятели. Всъщност сме се срещали само няколко пъти. Но аз се включвам в играта.

— Ето го и него! — възкликвам и ставам, за да го придърпам в мечешка прегръдка. — Били, ти направо надмина себе си. Благодаря ти. Храната ти е неземна. Прясна, сложна, изобретателна… Нямам думи.

— Много се радвам да го чуя, Кейлъб. Надявам се, че екипът ми се е погрижил добре за теб. Не всеки ден сме удостоени с присъствието на знаменит собственик на каравана за бързо хранене.

Пренебрегвам ужилването и отвръщам:

— Имам сериозна причина да съм тук. Имаш ли няколко минути да поговорим?

Той се смръщва.

— Може би някой друг път. Ще кажа на асистента си да ти се обади и ще измислим нещо. След Марди Гра, разбира се. Знаеш колко сме заети…

— Достатъчно, Били — отсичам и го стисвам злобно за рамото. — Стига игрички. Моля. Седни, настоявам.

И той се подчинява.

Глава 30

С обидено, но и заинтригувано изражение, Били се подчинява. След като и двамата сядаме, аз придърпвам стола си по-близо до неговия и се привеждам напред. Класическа техника за разпит. Начин за изграждане на доверие.

С евентуален заподозрян.

— Откъде черпите цялата тази енергия, и ти, и семейството ти? — питам. — Имам чувството, че щом се огледам, някой от вас отваря нов ресторант.

— Единствената ми и неповторима сестра Емили, може би — отвръща той. — Братовчед ни Дейвид със сигурност. Моят основен приоритет е „Птит Ами“ и уроците по летене, когато имам възможност. Онези двамата са членовете на семейството, които не спират да разширяват империята.

— И не са само ресторанти — изтъквам. — По кулинарните блогове се говори, че семейството ви е започнало да се разпростира и към други звена на снабдителната верига. Инвестиция във ферма за органично цвекло в Полина. Хуманна люпилня за пилета в Хамънд. Фабрика за обработка на морски дарове в Пайнс Вилидж. Пропуснах ли нещо?

Наблюдавам реакцията му отблизо. Той обаче е непоклатим.

Казва:

— Абсолютно. Колкото повече контрол имаш над снабдителната верига, толкова повече контрол имаш над качеството. И печалбата. Поне те така виждат нещата.

— Звучиш, сякаш не си съгласен.

— Аз ли? — отвръща той. — Огледай се. Аз съм чревоугодник по душа. Не корпоративен нашественик. Ако това е темата, която искаш да обсъждаме, Кейлъб, съжалявам. Май си избрал грешния Нийдъм.

— Чакай само да изясня — не се предавам аз. — Фермата, люпилнята, фабриката — твърдиш, че нямаш никакво финансово участие в тях, така ли?

Той отговаря:

— Не мисля. Но не мога да ти потвърдя със сигурност.

Поглеждам го объркано. Що за успешен бизнесмен не знае какво съдържа собственото му портфолио?

— Искам да кажа — продължава той с тона на начален учител, обясняващ на глупав ученик какво е атом, — че е възможно да притежавам някакво малко финансово участие в тях. Финансите на семейство Нийдъм са сложни. Имаме осемдесет и пет годишна история в ресторантьорския бизнес в града. Четири поколения. Десетки деца, братовчеди, съпрузи и съпруги, бивши съпрузи и съпруги… и далеч не всички се разбират помежду си. Изгубил съм бройката на съдебните дела, арбитражите и извънсъдебните споразумения, през които сме минали. Парите ни са разпределени по повече съвместни тръстове и „подвижни фидуциарни инструменти“, отколкото са скаридите в Залива.

Разбирам какво иска да каже.

— Басирам се, че в Деня на благодарността ви е малко неловко около масата.

— Де да беше така — поклаща глава той. — Нещата са толкова зле, че много от нас даже не понасят да са в същата стая с други. Да седнем около една маса на семеен празник? Забрави.

Докосвам го съчувствено по ръката. Поредният номер от техниките за разпит.

— Чувал съм такива слухове — признавам. — Съжалявам, че са истина.

Той понижава глас и тъжно свежда глава.

— Ако знаеше и половината от нещата, които стават в това семейство, Кейлъб… щеше не само да съжаляваш. Щеше да се притесниш. Навярно дори щеше да ги споделиш с някой от приятелите си от полицията.

Нима? При тези думи наострям уши. Опитвам се да не го показвам, но съм се плъзнал към ръба на седалката.

— Какво имаш предвид?

— През годините… Чувал съм роднините си да се обвиняват взаимно в кражба. Присвояване. Пране на пари. Подкупи. Някои дори са… споменавали заплахи за насилствена саморазправа.

— Насилствена? — повтарям. — Били, май наистина започвам да се притеснявам.

Той отваря уста да каже нещо, но се спира. И дава на заден, щом осъзнава, че се е разприказвал твърде много.

— Виж, нали си бил полицай — бръщолеви той. Звучи разтревожен. — Знаеш какви са хората. Дейвид говори глупости, когато се ядоса. Закани, които никога няма да изпълни наистина. Ако помислех дори за секунда, че някой от семейството може наистина да осъществи заплахите си…

Тонът му изведнъж се променя от тъжен на весел.

— Но стига толкова за кирливите ни ризи — заявява той и изправя гръб. — Сигурен съм, че съм те отегчил до смърт.

Всъщност е точно обратното, разбира се. Но е ясно, че иска да смени темата. Затова не настоявам. Вече научих доста.

— Знам, че трябва да се връщаш в кухнята — казвам. — Няма да те задържам. Само още един въпрос. Колко добре познаваш Беатрис Сейнт Вил?

— Беа? Срещали сме се няколко пъти. Защо?

— Онзи ден — споделям аз — минах през кафенето й на Фрерът Стрийт.

Не си направих труда да споменавам причината за посещението си.

— И какво мислиш? — пита той.

— Прави страхотен пай с пекани и шамфъстък. Много се харчи — отвръщам. — Твоята сметанова торта със захаросани пекани ми припомни за нея. Струва си да се пробва.

Усмивката му се разширява.

— А ти откъде мислиш, че почерпих идеята? С Емили сме ходили да ядем там няколко пъти. А и мисията на Беа с цялата тази социална справедливост, с наемането на бивши затворници, бивши наркомани и подобни… сестра ми направо се влюби в нея. Тя беше от първите инвеститори в заведението. Дори накара Дейвид да вложи малко пари.

Интересно. Все още разполагам само с няколко щриха от картината. Но лека-полека като че ли започва да се оформя някакъв образ. Поне адски много се надявам.

— Благодаря още веднъж за великолепната вечеря, Били — казвам, след което се изправям и му стискам ръката.

— Винаги си добре дошъл. Надявам се, че ще се виждаме по-често, Кейлъб.

Аз му стискам ръката по-здраво.

— Нещо ми подсказва, че ще стане точно така — съгласявам се.

Глава 31

Съвпаденията в едно полицейско разследване се срещат толкова често, колкото и честните политици.

С други думи — много рядко.

Разбрах, че семейство Нийдъм е инвестирало в „Нептун“ преди две години. Във фабриката няма кой знае какво за крадене освен палети, пълни с умрели риби и ракообразни, така че рапортът, за който ми спомена Кънингам — мъж в черна кола пред фабриката посред нощ, — ми прозвуча не толкова като описание на кандидат-крадец, оглеждащ мишената си, колкото на федерален агент, оглеждащ подозрително място.

Преди Били да ми каже, нямах представа, че някои членове на семейство Нийдъм са отправяли заплахи за насилие срещу други хора.

И определено нямах представа, че някои от тях са съсобственици на заведението, в което беше работил Фарзат.

Възможно ли е всичко това да е едно смахнато съвпадение, което ще ме доведе до задънена улица?

Абсолютно.

Но може би не е. Единственият начин да разбера е… да разбера.

И може би — дано! — агент Морган и останалите федерални са сбъркали. Може би никой не планира терористична атака на Марди Гра. Може би става дума за семеен еквивалент на гражданска война, в която едно разклонение на рода най-сетне решава да си разчисти сметките с другите с помощта на опустошителен удар.

На следващата сутрин ставам по изгрев със съвсем лек махмурлук от шампанското и виното, които изпих в „Птит Ами“. Не е редно да оставям Марлийн да се оправя сам-сама. Тя сигурно още спи, затова й пращам съобщение, докато вървя към колата. Казвам й, че ще „тичам по задачи“ цял ден, което е кодираният ни начин да предупредя: „Не питай“. Но добавям, че отивам в караваната по-рано, за да подготвя продуктите за трите смени през деня. Надявам се, че ще разбере. Ако не разбере… е, не може да се разведе с мен втори път.

Слънцето едва започва да се подава над хоризонта, когато свивам по Канал Стрийт и продължавам в посока югоизток. Обикновено улицата е натоварена, но в този час моята кола е единствената на пътя. Движа се към Френския квартал и когато наближавам, подминавам няколко наглед зловещи временни полицейски барикади. Само след броени часове целият този район ще е пълен с туристи, ще гърми музика и ще се точат екстравагантни парадни платформи. В момента обаче е почти неестествено тихо. Канавките са задръстени с пъстри мъниста и празни пластмасови чаши. По тротоарите се въргалят гирлянди като валма прах. Предполагам, че дори на най-заклетите купонджии на планетата понякога им се налага да поспят.

Свивам наляво по Бъргънди Стрийт и се оглеждам къде да паркирам. Караваната е само на няколко пресечки оттук. Тъкмо намирам място, когато телефонът ми иззвънява. Страхотно. Сега Марлийн ще ме наругае, задето я оставям сама по цял ден и задето съм я събудил. Включвам на задна и започвам да намествам колата, а телефона включвам на високоговорител.

— Map, съжалявам, но съм страшно зает и се налага…

— Кейлъб? — Гласът е мъжки. — Гордън е. Събудих ли те?

Опа. Гордън Андрюс, чаровният, опитен и високоинтелигентен частен детектив, на когото се обадих вчера — онзи с двете магистратури.

— А, здрасти — казвам. — Не, не си ме събудил. Какво става?

— Обаждам се с новини. Реших, че ще искаш да ги чуеш.

Непременно искам. Хвърлям поглед към часовника на таблото. 6:33 сутринта.

— Определено не си губиш времето, Гордън. Благодаря ти, че се обади толкова бързо. Какво откри?

— Знам, че помоли да проуча Лукас Дод. Още се занимавам с него. Но онзи, другият, когото спомена…

Има предвид Фарзат. Чието име е достатъчно съобразителен да не споменава по открита телефонна линия.

— Чух по полицейския канал, че са го намерили.

— Супер! — възкликвам. — Благодаря ти, Андрюс. Това е най-добрата новина, която би могъл да ми съобщиш. В кой участък са го прибрали?

— Не, Кейлъб — продължава той. — Не ме разбра. Намерили са тялото му. Убийство.

Глава 32

Отнема ми няколко секунди да осмисля думите на Гордън.

Главният заподозрян в разследването ми е мъртъв.

По принцип не бих скърбял за загубата на бъдещ терорист. В този случай обаче в новината няма нищо хубаво. Ако Фарзат е бил убит, да кажем при престрелка с федерални агенти, е едно. Положителен знак, че екипът на Морган затяга примката около престъпната група. Ако се е взривил неволно, докато е правил бомба, това би било още по-хубаво. Знак, че човекът е бил аматьор, а не експерт.

Само че тялото на Фарзат е било намерено непокътнато. И в момента е в нюорлиънската полиция. Което значи, че ФБР по някакъв начин са му изгубили следите.

И някой друг го е намерил.

И е решил да му затвори устата.

Но кой? И защо?

Включвам на скорост и потеглям с пълна газ към адреса, който ми даде Гордън — на Трику Стрийт в Девети долен район. От Френския квартал пътят дотам е около дванайсет минути, но мястото със същия успех може да се намира на друга планета. Това е кварталът, спечелил си слава — печална слава — като онази част на Ню Орлиънс, която пострада най-жестоко от кучката Катрина.

Когато дигите се скъсаха, водата нахлу в този нисък район и погълна цели квартали. Възстановяването му е истинско чудо, но далеч от пълноценно. Днес, дванайсет години по-късно, Девети долен район все още е изпъстрен с рушащи се сгради и запуснати парцели. Жителите се оплакват от липса на перспективи и висока престъпност. Убийствата не са чести, но не са и нещо нечувано тук.

Да видим какво ще науча от това убийство.

Когато се приближавам до местопрестъплението, виждам мигащи сини и червени светлини. Свивам по Трику и забелязвам полицейска кола, паркирана напреки на улицата, за да я блокира. Зад колата, между дърветата и стълбовете на уличните лампи, е увиснала жълта полицейска лента, напомняща на разхлабен простир. Лентата огражда малка, запусната къща с дъски, заковани върху прозорците, и прогнил покрив, който изглежда така, сякаш ще се срути всеки момент.

Паркирам и излизам от колата. След което започвам да търся начин да вляза в къщата.

Виждам няколко униформени полицаи и цивилни детективи да се разхождат из заградения периметър. За щастие, не зървам черни джипове или федерални костюмари. Което значи, че ФБР още не е поело разследването в свои ръце. Но ще го направят. Вярвайте ми. Морган сигурно вече пътува насам. Ако ще се възползвам от възможността да погледна вътре, трябва да действам бързо.

Приближавам къщата отстрани и се опитвам да стигна максимално близо до нея, когато една от униформените с коса, стегната в кок, ме забелязва и вдига ръка.

— Господине, ще ви помоля да отстъпите.

— Аз съм лицензиран частен детектив — лъжа. — Кой ръководи случая?

Обикновено разследването ръководи детективът, който пръв е стигнал на местопрестъплението. Той или тя еднолично решава кого да допусне до него. Има вероятност да познавам този, който ръководи разследването днес, и да го помоля за услуга.

Униформената обаче отговаря твърдо:

— Господине, помолих ви да отстъпите назад.

Няма да стане. Преглъщам разочарованието си и заобикалям къщата, за да подходя от друга точка. Когато приближавам сринатата веранда, съзирам възможността си.

От къщата тъкмо излиза очилат афроамериканец, който може да мине за брат близнак на Джеймс Ърл Джоунс[10]. Носи тъмносин гащеризон и оранжеви калцуни върху мокасини от змийска кожа и има раздразнено изражение. Зад него виждам двама асистенти, облечени по същия начин, които бутат носилка с чувал за трупове отгоре. Празен чувал за трупове.

— Добро утро, Куинси — провиквам се.

По лицето на мъжа се изписва приятна изненада. Доктор Куинси Джонсън, заместник-следователя на окръг Орлиънс, е стар приятел, с когото съм работил по десетки местопрестъпления през годините. Той се завърта и тръгва към мен.

— Руни! — избоботва гласът му. — Мислех, че си излязъл от бизнеса с убийствата — казва и се навежда, за да мине под жълтата лента. Сваля си латексовите ръкавици и протяга ръка.

— Старите навици умират трудно — отвръщам.

Куинси помръква и допълва мрачно:

— Не толкова трудно, колкото жертвата в тази къща.

Думите му ме изпълват с ужас. Ето ви един мъж, който е разследвал стотици кошмарни убийства в продължение на няколко десетилетия. Той буквално е виждал всичко. Фактът, че е дори леко разстроен от онова, което се крие в къщата, е много, много лош знак.

— Рано ли е още да местите тялото? — питам и посочвам асистентите, които натоварват носилката в бял микробус, паркиран до тротоара. — Съдебните медици не са ли освободили местопрестъплението?

Куинси поклаща глава.

— Вече не зависи от тях. Ей сега ни казаха, че федералните поемат случая. Не мога да мръдна и косъм от главата на жертвата, докато те не позволят. Страшна бъркотия е.

Привеждам се напред и казвам тихо:

— Между нас да си остане, Куинси, но работя по нещо, свързано с този случай. Опитвам се да разплета тази бъркотия. Има ли шанс да погледна вътре?

Куинси повдига скептично вежда над рамките на очилата с мотив на черупка на костенурка. Аз продължавам да излагам мотивите си.

— Само за минутка — настоявам. — Знаеш, че нямаше да те моля, ако не беше важно. Много важно.

Куинси свива устни.

— Какво яде на закуска, Готвачо убиец?

Закуска ли? Необичайният му въпрос ме сварва неподготвен.

— Нищо — отговарям. — Защо? Дойдох направо тук, щом разбрах за случилото се. Но сега като спомена, умирам от глад.

Куинси се оглежда, повдига лентата и ми прави знак да се промуша под нея.

— Скоро ще ти мине.

Глава 33

Двамата тръгваме нагоре по разнебитените дървени стъпала към къщата. Преди да прекрачим прага, Куинси ми подава хартиена маска за лицето и ръкавици за еднократна употреба, заедно с чифт калцуни. Не е нужно да казва каквото и да е: помня процедурата. Екипирам се, кимам и влизаме.

Веднага ме удря вонята на застояла урина. Пристъпвам напред в мрачното антре и виждам мръсни дрехи и плесенясали картонени кутии от храна, разхвърляни навсякъде. Забелязвам и доста консумативи за наркотици. Окадени лъжици, овъглени лули за крек, мръсни игли. Тази къща може и да е изоставена, но е ясно, че за някои хора е била нещо като дом.

Когато влизаме в дневната, усещам друга миризма. Миризма, която съм надушвал много пъти в кариерата си, но се надявах никога да не доловя отново.

Това е смрадта на разлагащо се човешко тяло.

Малката дневна изглежда още по-тясна, защото е пълна с хора, оборудване и движение. Във всеки ъгъл са монтирани преносими флуоресцентни лампи, които обливат мръсните стени и мърлявия килим с брутално ярка светлина. Подът е изпъстрен с пластмасови маркери за улики. Един техник прави снимки. Друг ръси с прах за отпечатъци вкоравена от мръсотия масичка.

Двама други техници проучват и вземат проби от тялото на Фарзат. Техните собствени тела закриват неговото от погледа ми, но изглежда, че е проснат в старо кресло. Босите му стъпала висят над подложката за крака под неестествен, странен ъгъл.

Куинси се обръща към двамата:

— Брайън, Де Сото, дайте да погледнем.

Двамата отстъпват от тялото… и разкриват гледка, от която всеки стомах би се обърнал.

Фарзат не просто лежи в креслото. Той е залепен за него, гол, а ръцете и краката му са здраво увити с дебели ивици сребристо тиксо. Тялото прилича на недовършена мумия. Тапицерията на креслото е изцапана с черно-кафяви петна там, където кръвта му се е просмукала в плата. По торса и крайниците му виждам странни кръгли рани с размера на монети от двайсет и пет цента — толкова дълбоки, че разкриват мускулите и дори костта. Главата му е увиснала настрани. Лицето му е застинало в гримаса на неподправен ужас. А устните и брадата му са покрити със засъхнала кръв, като муцуната на диво животно, което току-що е хапнало прясно месо.

Това не е обикновено убийство.

Фарзат е бил отвлечен. Държан в плен против волята му в продължение на Бог знае колко време.

И е бил изтезаван. По ужасяващ начин. До момента на смъртта си.

Каквато и информация да са се опитвали да измъкнат похитителите му от него, трябва да е била страшно важна. А те самите трябва да са били страшно жестоки.

— Нали ти казах, ужасна бъркотия — прошепва Куинси.

Преглъщам мъчително и бавно пристъпвам към тялото на Фарзат, за да погледна по-отблизо. Налага се да впрегна всичките си сили, за да устоя на подтика да се обърна, да вдигна маската и да си изповръщам червата.

— Откъде са тези кръгли рани? — питам озадачено.

Куинси отговаря сухо:

— Нали си чувал за наемни убийци? Тук си имаме работа с убиец, който ползва особено оригинални инструменти.

Проследявам погледа му до изплескана с кръв електрическа бормашина, оставена на пода, с кръгла бургия с назъбен ръб, дълга почти три сантиметра. Обикновено с такива бургии се пробиват дупки в стени.

В този случай обаче е била използвана, за да пробива дупки в човешка плът. Отстъпвам. Дишането ми се ускорява, а очите ми се насълзяват.

— Установихте ли приблизително часа на смъртта? — питам.

— Съдейки по температурата на тялото и степента на разлагане, в момента предполагаме, че е умрял преди шест до девет часа.

— Имате ли представа колко дълго е бил измъчван?

Куинси свива сковано рамене, сякаш носи на тях тежестта на целия окръг.

— Това, което аз бих искал да разбера — започва той, — е как точно са очаквали да изкопчат каквато и да е информация от него, при положение че… не е могъл да говори.

Объркан, аз отново пристъпвам към трупа и поглеждам по-отблизо окървавената уста на Фарзат. Един от техниците насочва лъча на фенерчето си към вътрешността й и осветява разръфано парче плът на мястото, където някога се е намирал езикът му. Копелетата явно са пъхнали бормашината в устата му и са натиснали спусъка.

— На бас, че ти се иска да имаш повече такива клиенти — отбелязва Куинси. — Е, да, не могат да усетят вкуса на храната ти. Но пък не могат и да се оплачат от нея.

Черен хумор. Такъв си е Куинси.

Аз обаче не отговарям на шегата му с друга. В момента изобщо не ми е до смях.

И ако не открия кой е убил Фарзат, при това бързо, само след няколко дни на цял Ню Орлиънс няма да му е до смях.

Глава 34

Куинси се оказа прав. Изгубил съм целия си апетит. Това обаче няма да ме спре да отида там, където трябва да отида сега.

В един от най-елитните, най-ексклузивни ресторанти в цял Ню Орлиънс.

„Розела“ се намира в Гардън Дистрикт, във вътрешността на изцяло обновено имение в плантаторски стил. Всъщност ресторантът е разположен близо до „ЛБД“ — заведението на Лукас Дод, където за пръв път срещнах Ванеса, но в момента този факт е последното, за което мисля.

Дори съвсем скромна вечеря в „Розела“ ще ви струва няколкостотин долара. Тук идват да се хранят знаменитостите, спортистите и политиците, гостуващи в града. Пред ресторанта непрекъснато висят няколко папараци с камери и пушат цигара след цигара. Ексцентричният собственик, Дейвид Нийдъм, е по-възрастният братовчед на Били Нийдъм. Веднъж пробва да прокара местен закон в общинския съвет с цел да забрани пушенето на улицата, а после си промени решението и лобира срещу предложението. Критиците му твърдят, че цялата работа е била рекламен трик. Фукане, прикрито зад маската на оплакване, за да увеличи популярността на заведението му. Опит да спечели от всичко.

Което е съвсем в негов стил. Дейвид Нийдъм е личност, известна с противоречивия си характер, макар да изглежда, че хората, които го познават, са малцина. Той е смайващо богат, но известен със стиснатостта си. В кухнята е истински ураган от креативност, но като инвеститор е свръхпредпазлив и агресивен. Сервира нечовешки калорична храна, но самият той е откачен на тема здравословно хранене. Носи костюми на „Бриони“ за по пет хиляди долара с кецове за пет долара. Жадува слава и признание, но бяга от светлината на прожекторите като отшелник.

Да си падаш особняк, да си малко ексцентричен, е едно. Но възможно ли е Дейвид Нийдъм да е свързан по някакъв начин с терористичен заговор за Марди Гра?

Преди няколко дни щях да кажа, че това е абсурдно.

Докато братовчед му не спомена, че е заплашвал свои роднини с насилие.

Докато фабриката, неотдавна купена от него, не стана обект на оглед от страна на ФБР.

Докато не се оказа, че евентуален заподозрян за тероризъм е работил в заведение, в което той е инвестирал, и после същият този заподозрян е бил изтезаван и убит.

Да кажем, че имам няколко въпроса към Дейвид Нийдъм.

Надявам се, моля се случващото се да не е подготовка за терористичен акт, а нещо много по-прозаично: семейна война, ескалирала от заплахи към насилие.

Излизам от колата и след няколко бързи крачки се озовавам насред разкоша на „Розела“. Попаднал съм там в разгара на обедната смяна и елегантният салон е пълен. Минавам през позлатеното фоайе, оглеждам присъстващите и забелязвам двама членове на общинския съвет, щатския прокурор на Луизиана, заместник-треньора на „Сейнтс“ и един известен актьор хубавец, който не крие привързаността си към нашия прекрасен град.

Минавам покрай мястото на салонния управител, прекосявам залата и се насочвам към кухнята… когато една ръка ме хваща здраво за лакътя. Салонният управител се плъзва в полезрението ми като нинджа.

— Да не си се изгубил, приятелю? — пита той с бегъл източноевропейски акцент.

Не искам да говоря зле за хората, но въпреки шития по поръчка смокинг, никой не би нарекъл този приятел красавец. Изглежда на около петдесет, плешив е, по кожата му има петна, а под закривения нос се кипрят проскубани мустаци. Едно обаче не мога да му отрека: знае как да излъчва авторитет.

— Съвсем не — отвръщам. След което блъфирам. — Всъщност аз наистина съм приятел. На Дейвид. Би трябвало да си е отишъл в кабинета. Очаква ме.

Без да пуска лакътя ми, управителят ми се изсмива в лицето.

— Нима? Ако беше така, щеше да знаеш, че господин Нийдъм ще дойде в ресторанта чак вечерта.

Кръстосваме погледи. Нямам намерение да се предавам.

— Ако беше така, защо видях линкълна му преди десет минути?

Това е друг интересен факт за Дейвид Нийдъм. Незнайно по каква причина, дали поради фобия от шофирането, дали от страх да не го глобят за шофиране в нетрезво състояние, както е ставало веднъж в младежките му години, дали е просто поредната ексцентрична прищявка на един богаташ, но Дейвид не кара кола. От години не е карал. Има черен линкълн и шофьор, който го вози където поиска. Освен това Дейвид е направил дискретен, покрит вход в задната част на „Розела“, който използват по-известните гости на заведението. Точно там видях автомобила му преди няколко минути. Бях паркирал своя на една пресечка от мястото и през последните няколко часа оглеждах заведението.

Салонният управител се намръщва, но продължава да ми блокира пътя.

— Не знам какво правите тук, господине — упорства той, — но настоятелно ви предлагам да си тръгнете.

Хватката върху лакътя ми се затяга — с тревожна сила за човек с неговия ръст и години — и притиска директно сухожилието. Опитвам се да запазя спокойното си изражение въпреки усилващата се болка, но не успявам.

Изведнъж се сещам. Акцентът му не е източноевропейски. Израелски е. Мъжът може и да е салонен управител… но се обзалагам, че преди да започне да учи наизуст менюта и винени листи, е бил в „Мосад“. Може би сега изпълнява двойна длъжност като салонен управител и шеф на сигурността под прикритие. Което би било логично, предвид елитната клиентела на „Розела“ и параноичните наклонности на ексцентричния Дейвид. Онази издутина в джоба на управителя може и да е пълният винен лист. Може обаче и да е скрит деветмилиметров полуавтоматичен „Йерихон“ 941 — оръжие, разработено от израелската армия.

Ръката ме боли и започва да изтръпва. Нямам намерение да се впускам в юмручен бой насред пълен ресторант. Няма да е от полза за никого. Най-малко за мен.

— Ами приятен ден тогава — казвам аз и издърпвам лакътя си от желязната хватка на бившия войник.

Обръщам се и се връщам по пътя, по който дойдох. Възпрепятстван, но все така решен да стигна до Дейвид. Фактът, че бивш израелски командос ми попречи да поразпитам най-новото попълнение в списъка ми с хора, представляващи интерес за разследването, свърши работа за момента.

Но в същото време затвърди решението ми да намеря Дейвид Нийдъм и да разбера какви ги върши.

Глава 35

И така, връщам се към чакането. Към основите. Още висене в колата. Още часове, които прекарвам само и единствено във висене, а началото на Марди Гра приближава.

Същевременно трябва да призная, че се намирам на крачка от „ЛБД“ и съпругата на собственика, Ванеса, и макар хладната и професионална част от мен да дебне за Дейвид Нийдъм, същността ми — толкова силно привлечена от Ванеса, от вида й, извивките й, аромата й — държи околността под око за въпросните извивки.

Знам, че е противоречие, но нищо не мога да направя. Въпреки всичко, случващо се с разследването ми, наред със следите, водещи до никъде, и нарастващите ми подозрения за планираната атака срещу родния ми град, аз не мога да спра да мисля за нея.

За щастие, днешната засада е кратка.

Малко след три часът е, когато виждам линкълна на Дейвид да се появява откъм задния вход на ресторанта.

Това е моят шанс.

Но трябва да действам бързо.

Запалвам двигателя и тръгвам на заден ход по тихата уличка, на която се намира „Розела“. Правя половин обратен завой, както са ме учили на курса по защитно шофиране в Академията. Щом стигам до първата пресечка, натискам спирачките и едновременно завъртам волана, за да застане колата напреки на улицата и напълно да я блокира. Включвам аварийните светлини, изскачам от купето и приклякам зад една пощенска кутия на тротоара като хищник, дебнещ плячката си.

След няколко секунди колата на Дейвид спира зад моята. През затъмненото задно стъкло го виждам да поглежда напред и да казва нещо на шофьора си, объркан и раздразнен от неочакваната бариера.

Докато и двамата се занимават с друго, предприемам хода си.

Затичвам се към линкълна, отварям незаключената задна врата и се плъзвам на седалката.

— Какво по… кой си… — заеква Дейвид, изненадан и изплашен.

Ако и шофьорът му беше бивш кадър от израелската служба за сигурност, навярно към момента между очите ми вече щеше да стои дулото на пистолет със заглушител. Само че шофьорът просто си седи на мястото, замръзнал с ръце на волана. Явно е обикновен шофьор. Слава богу.

— Успокойте се, господин Нийдъм — казвам. — Аз съм Кейлъб Руни. Искам само да си поговорим малко.

Изражението му преминава от тревога към високомерие.

— Един момент, сещам се кой си — рязко отвръща той. — Ти си онзи полицай, който се мисли за главен готвач. Продаваш долнопробна помия от каравана.

Усмихвам се равнодушно. Няма да захапя стръвта.

— Но пък клиентите ми казват, че е доста вкусна долнопробна помия.

Сега изглежда направо бесен.

— Как смееш да скачаш в колата ми по този начин!

— Извинете — отговарям. — Нямаше как да се избегне. Въпрос на живот и смърт.

— Свързан с мен? — пита той и почти ми се изсмива в лицето. — Махай се. В момента съм изключително зает.

Поклащам глава.

— Цялото ви семейство изглежда доста заето — заявявам. — Но чух, че не се разбирате особено. Вие например сте обвинявали няколко от роднините си в лъжа. В кражба от вас. В даване на подкупи и изнудване. Прав ли съм?

Той ме наругава.

— Махай се. Защо да ти отговарям?

— Защото въпросите, свързани с теб, се трупат, Дейвид. Някои циркулират из органите на реда. Може да успея да ги разкарам, ако ми признаеш истината за това защо ти и семейството ти не се разбирате.

— Това са глупости — отрича той. — Обичам и имам доверие на всичките си роднини. Вярно, понякога сме на различни мнения, но…

Прекъсвам потока на мисълта му в опит да го объркам.

— Кажи ми за Ибрахим Фарзат. Какво толкова важно е знаел той за теб?

— Ибрахим кой? — пита Нийдъм. — Никога не съм чувал това име досе…

— Виж — прекъсвам го отново. — Разбирам, Дейвид. Говорим за десетки милиони долари. Да не споменавам разни предателства от страна на най-близките ти. Разбира се, че ще искаш да се реваншираш. При това публично. Наистина да им натриеш носа. Може би да взривиш някой от ресторантите на братовчед си. Или даден уличен панаир, на който твой роднина има щанд. С всички тези бивши военни, които работят за теб, със сигурност разполагаш с начини да го направиш. Доближавам ли се до истината?

Лицето на най-новия ми заподозрян сега изразява смесица от скандализираност и възмущение.

— Какви ги говориш, по дяволите? Наистина ли ме обвиняваш в…

Хващам го за реверите на изцапаната бяла униформа.

— Какво планираш, Дейвид? — натъртвам. — Защо всички следи водят към теб? Какво, да му се не види, ще стане на…

Цък-щрак.

Звук, чийто произход не мога да сбъркам: някой току-що е запънал ударника на пистолет.

Обръщам се към шофьора, който държи черен „Йерихон“ 941 на сантиметри от лицето ми.

— Моля ви да свалите ръцете си от господин Нийдъм и да напуснете колата — нарежда той спокойно, с вече познатия ми близкоизточен акцент.

Е, предполагам, че все пак се оказа малко повече от прост шофьор.

Лишен от избор, аз се подчинявам. Пускам реверите на Дейвид и оставам с вдигнати ръце.

Но няма да си тръгна, без да отправя една последна молба.

— Вие сте роден в Ню Орлиънс — изричам меко. — Помислете си какво вършите. Какво ще причините на града ни. Моля ви.

Дори думите ми да са оказали някакъв ефект върху човека до мен, той определено не го показва. Гледа ме на кръв, докато отварям вратата и излизам.

Без да ме чака да я затворя, шофьорът потегля на задна по тихата, обрамчена с дървета уличка. Прави половин обратен завой доста по-гладко от мен и изчезва зад ъгъла.

Аз издишам и потърквам тила на изморената си глава.

Защото току-що съм видял проблясък на истински страх в очите на Дейвид. Разпитвал съм достатъчно виновни копелета в кариерата си, за да мога да го разпозная.

И знам, че се доближавам до нещо.

Де да знаех какво е то.

Глава 36

Историята на исляма в Града на полумесеца е богата и сложна. Благодарение на невероятното етническо многообразие в Ню Орлиънс, както и на традиционната му толерантност, мюсюлманското му население е по-голямо, отколкото мнозина биха си помислили, особено за Юга. В града и околностите дори има няколко великолепни стари джамии, с ювелирно изработени арки и издигащи се в небето минарета.

Тази обаче не е от тях.

Стоя на улицата и гледам доста по-скромния мюсюлмански храм от другата й страна. Намирам се в опърпаната източна част на града. Тази джамия е най-близо до последния адрес на Фарзат, който съм проверил по-рано, но къщата беше празна. До този момент жената на Фарзат, Рима, трябва да е разбрала за смъртта му и аз нямам търпение да разменя няколко думи с нея. Тъй като не си е вкъщи, съм решил да си опитам късмета тук. Благоприлично ли е да приклещя една скърбяща вдовица само няколко часа след като е разбрала, че съпругът й е загинал след ужасяващи изтезания?

Разбира се, че не. Но може би не разполагам с повече от няколко часа.

Дявол го взел, просто не знам.

Слънцето се спуска под хоризонта и от джамията започват да излизат хора след вечерната молитва. Мъжете и жените се стичат през отделни изходи от сградата, но аз държа под око само групата на жените. Точно както в целия град, и тук има многообразие, този път в облеклото. Доста от жените носят дълги до земята абая — подобни на роба рокли, и развети хиджаби, които скриват всичко освен лицето. Други са с обикновени дрехи и открити коси и лица.

Най-сетне зървам Рима. Тя носи затворена черна блуза и скромен черен воал и в момента е заобиколена от групичка приятелки, които я утешават. Дори в здрача и от това разстояние виждам, че очите й са зачервени от плач.

Няма да е леко. Но се налага. Пресичам улицата.

— Извинете, госпожо Фарзат? — изричам колкото мога по-внимателно.

— От полицията ли сте? — сопва се тя, изведнъж обхваната от подозрения. — От пресата? Какво искате от мен?

Обикновено се представям и протягам дясната си ръка, за да се здрависам с човека срещу мен. Сега обаче не казвам нищо и слагам дясната си ръка върху сърцето в знак на уважение към вярващата мюсюлманка срещу мен. Това, изглежда, изненадва приятно Рима и ми спечелва миниатюрна частица от доверието й. Ето защо продължавам:

— Моите най-искрени съболезнования за кончината на съпруга ви. От всичко, което съм чувал, съдя, че много ви е обичал.

Лицето на Рима се вкаменява.

— Струва ми се, че са ви информирали погрешно — остро отвръща тя. — Ибрахим беше добър човек. Работлив. Силно вярващ. Но не и любящ съпруг.

— Във всеки брак има трудности — не се отказвам аз. — Говоря от личен опит.

Очите й се стрелват към лявата ми ръка.

— Виждам, че казвате истината. Вече не носите пръстен. Жена като мен не може да разчита на подобен лукс.

— Звучи невероятно трудно. Много съжалявам. Ако ми позволите да попитам, какво е направило съюза ви така проблематичен? Дадени постъпки на Ибрахим, хора, с които се е събирал, места, които е посещавал, а вие не сте одобрявали? Например… преди две вечери?

Рима поглежда многозначително групичката си приятелки. Те тихо си разменят няколко думи на арабски и после отстъпват назад от дискретност.

— Вече споделих на полицията всичко, което можах.

— А именно?

— Нищо. Религията ми учи на безусловна вярност към съпруга. Абсолютно подчинение. И в живота, и в смъртта.

— Госпожо Фарзат, това е благородна идея — отбелязвам. — Но имам сериозна причина да вярвам, че съпругът ви е бил замесен в планирането на събития, които биха могли да доведат до драматични последици за националната сигурност.

Тя изглежда така, сякаш всеки миг ще се изплюе на напукания тротоар.

— Вие, американците, и вашата „национална сигурност“. Сякаш тези две думи са магия, която ви позволява да вършите каквото си искате! Три ужасни години бяхме уловени в капан в Алепо. После още три живяхме в лагер в Йордания, преди да успеем да стигнем тук. И всичко това заради безценната ви национална сигурност. Ами нашата сигурност?

— Госпожо Фарзат, моля ви…

— Ами сигурността на съпруга ми? — продължава тя, а гласът й се изостря. — Той е мъртъв. Мъртъв! И за какво?!

Рима се вълнува все повече и повече. Аз се старая да запазя спокойствие и да я насоча обратно към темата.

— Точно това се опитвам да открия — изтъквам, като се старая да говоря все така меко и спокойно, както преди. — Мога да помогна да намерим хората, които го нараниха, ако ми кажете…

— Колкото и малко да знам за делата на съпруга си… Ще легна в собствения си гроб, преди да обеля и дума на вас, прасета такива.

Сега тя наистина се изплюва на земята, обръща се гневно и понечва да си тръгне. Без да мисля, аз посягам към рамото й, за да я спра.

— Госпожо Фарзат…

— Не ме докосвай! — възкликва тя и се дръпва, сякаш пръстите ми са нагорещено желязо. — Остави ме на мира!

Наистина се опитвам да запазя спокойствие, само че тя никак не ми помага.

— На карта са заложени човешки животи — настоявам. — Разбирате ли го? Стотици, може би хиляди. А тяхната сигурност? Ако умрат, тяхната кръв ще бъде по вашите ръце!

Най-сетне Рима спира. И свежда глава. Без да се обръща към мен, тя дърпа ципа на чантата си и започва да рови из нея.

— Добре — склонява накрая. — Може и да имам нещо, което да помогне.

Тя се завърта към мен… и пръсва облак кафеникав спрей в лицето ми.

— Аааа! — изкрещявам, като се опитвам едновременно да приклекна и да отстъпя назад, за да избегна прякото попадение. Само че до очите ми успява да стигне достатъчно от спрея, че да ги изгори като открит пламък.

Рима се връща при приятелките си с бърза крачка. Аз се навеждам, подпирам ръце на коленете си и започвам да мижам и да подсмърчам, а изгарящата болка се засилва.

След няколко изпълнени с агония минути — които вероятно са били само секунди — съумявам да се върна при колата си, където изплаквам очи с вода от бутилка в опит да понамаля болката. Дори успявам да забравя за пулсиращата си глава, разранените ръце и пукнатото ребро. В края на краищата последните няколко дни си казват думата и аз заспивам.

Когато се събуждам, наоколо цари пълен мрак, а аз усещам как телефонът ми вибрира в джоба. Изваждам го, уцелвам вярното място на екрана и го доближавам до ухото си.

Марлийн е.

И звучи по-уплашена, отколкото някога съм я чувал.

— Кейлъб — изрича тя с треперещ глас. — О, Кейлъб… ела тук… ела веднага!

Глава 37

Още съм полусляп от спрея и не мога да шофирам, затова излизам на улицата и спирам с бясно махане първото оранжево такси, което виждам.

Шофьорката е жена на средна възраст с дебели плитчици, сипещи се по гърба й като водопад. За миг си мисля, че не помня последния път — ако изобщо е имало такъв, — в който съм се возил с таксиджийка, след което мислите ми се насочват към Марлийн.

Боже господи, в какво съм замесил горката жена?

Щом пристигаме, хвърлям снопче банкноти към шофьорката и дори не я изчаквам да спре колата, преди да отворя задната врата и да изскоча навън.

Две коли на нюорлиънската полиция и една линейка са паркирани с включени двигатели до караваната на „Готвачът убиец“, която тази вечер се намира на една тиха пресечка на Еспланейд Авеню в Марини.

Обичната ни каравана е била вандализирана.

Предното стъкло и страничните прозорци са изпотрошени. Външната метална броня е очукана и огъната. Гумите са нарязани. Дори логото със скарида и кръстосани кости е напръскано с грозни черни графити. Да не говорим за вътрешността, която е напълно съсипана.

Гледката е стъписваща, покъртителна.

Имам чувството, че са ме ударили с юмрук в корема.

Но най-лошото тепърва предстои.

— Марлийн?! — провиквам се, докато тичам към задната част на линейката.

Тя седи на задната броня, а наблизо са застанали двама полицаи, единият с клипборд в ръце. Пише нещо, вероятно завършва свалянето на показанията й. Нито единият, нито другият са ми познати. Има и двама парамедици, единият от които тъкмо привършва с бинтоването на лявата й ръка, а другият отстъпва назад, след като е светнал с фенерче в очите й.

Бившата ми жена изглежда разтърсена и пребита… но е все така силна и войнствена.

— Марлийн — повтарям, докато тичам, останал без дъх, към нея. — Добре ли си?

Тя ми хвърля поглед… и започва.

— Отче наш, който си в небесата, никога не съм и помисляла, че ще доживея този ден — казва. — Непоклатимият Кейлъб Руни пуска сълза?

Аз се усмихвам, обзет от облекчение, заедно с доста други чувства, които не съм изпитвал към тази жена от години. Избърсвам все още раздразнените си от спрея очи.

— Не се ласкай — отвръщам. — Преживях леко спречкване малко преди да ми се обадиш. Няма значение. Разкажи какво стана.

Марлийн си поема дълбоко дъх и започва да говори.

Било тъмно, тя била в караваната и разчиствала след вечерната смяна, когато чула задната врата да се отваря. Помислила, че съм аз, и не се обърнала да погледне. И тогава някой я хванал отзад, блъснал я на пода и я ритнал силно няколко пъти, преди да се захване с потрошаването на кухнята.

Марлийн не успяла да види нападателя добре, но можела да каже, че бил на трийсет или четиресет и няколко, силен и в добра форма, етническа принадлежност неизвестна. По време на нападението чула отвън шум от чупещо се стъкло и свирене на гуми. Което значи, че е имало поне още един нападател. Може да са били и повече. След минута или две те спрели да трошат и избягали. Понеже било късно, улиците, общо взето, били празни и вероятно повечето минувачи все още смятали, че шумът е от някакво празненство преди Марди Гра, или пък са били прекалено пияни да забележат каквото и да било. Марлийн се взела в ръце и набрала 911, след което се обадила на мен, точно докато се възстановявах от напръскването с лютив спрей в очите.

Марлийн разказва историята спокойно, но докато я слушам, аз се разтрепервам от ярост към зверовете, извършили това, и срам, че поне частично вината е моя.

— Някой от двама ви има ли врагове? — пита единият полицай, мъж на средна възраст със силен акцент от покрайнините.

— Господин полицай — отвръщам аз, — не се преструвайте, че не знаете кой съм. Години наред работих в полицията. Разгледайте папките ми с приключени случаи. Имам много врагове.

И това не включва онези, които съм си създал през последните дни.

Като бандата от Франклин Авеню, Лукас Дод, Дейвид Нийдъм или тъпаците, които ме пребиха пред автоморгата онази нощ и които може да са дошли да довършат започнатото.

По дяволите. Списъкът е по-дълъг от Мисисипи. Откъде да започна?

След като парамедиците приключват с прегледа и превързването на незначителните драскотини и синини на Марлийн и след като полицаите ни дават искреното, но лишено от смисъл обещание, което добре познавам — че „ще направят всичко по силите си виновниците за случилото се да бъдат намерени“, всички се отправят към колите си и си тръгват.

Сега сме само аз, бившата ми жена, съсипаната ни каравана… и още по-съсипаната ни връзка. Неудобно е. Напрегнато. Тихо. Накрая аз нарушавам мълчанието, макар и неохотно.

— Map… Толкова съжалявам — започвам. — Аз съм виновен. И наистина ти обещавам да намеря копелетата, които ти причиниха това. Които и да са, са допуснали огромна грешка.

— О, Кейлъб — изсумтява тя. — Я млъквай. Казах ти да внимаваш! Онова, с което се занимаваш от една седмица, каквото и да е… то е проклетата огромна грешка.

Прехапвам си езика. Занимавам се с опити да не допусна терор в града. Но в хода на случая съм допуснал терора в дома си.

Сега просто ще се наложи да положа повече усилия, да действам по-разумно и да съм готов да им върна десетократно причиненото на Марлийн.

Глава 38

Замитане на натрошено стъкло. Търкане на грозна черна боя. Преглед на потрошена собственост. Борба с ураган от емоции.

С Марлийн вече сме го правили веднъж. Преди дванайсет години. След Катрина, когато наводнението заля приземния етаж на къщата ни в Треме, още докато бяхме женени, млади и пълни с мечти и смях.

Сега го правим отново на светлината на утринното слънце. Разделени, по-стари, но все така изпълнени с мечти и смях. Този път обаче разчистваме след катастрофа, предизвикана не от природна стихия, а от съвсем конкретен злодей.

— Платформата за автомобили е на път — обявява бившата ми жена и влиза обратно в караваната с накуцване и телефон в ръка.

Кимам.

— Браво, Map. Дай да проверим печката.

Връщам се в горката ни потрошена каравана, коленича, подпирам се на длани на пода и с помощта на фенерче разглеждам най-важния — и най-скъпия — уред в подвижната ни кухня.

— Изглежда, онези задници не са успели да скъсат някой от кабелите за газта — съобщавам и насочвам лъча светлина в друга част от сложната, подобна на черва плетеница от тръби и жици. — Искам обаче да получа и второ мнение от професионалист, преди да пробвам да я включа.

— Добра идея — съгласява се Марлийн зад гърба ми. — Не че няма да ми хареса да гледам как буквално пламтиш пред печката…

Засмивам се, ставам и изтърсвам праха от ръцете си. После, под безмилостната светлина на индустриалната лампа, закачена на тавана — тъй като всички вътрешни осветителни тела са счупени, — оглеждам клетата ни кухня. Само след няколко часа работа вече се забелязват признаци на живот. Въпреки това, като цяло помещението е съсипано. И ще мине доста време, преди отново да става за употреба.

— Излизам да подишам — промърморвам и минавам покрай Марлийн.

Навън е по-хладно, отколкото в задушната каравана, заради лекия сутрешен бриз, но не значително. Грабвам бутилка „Биг Шот“ с вкус на лимон и лайм от пълния с ледена вода контейнер за безалкохолни. Отварям я и отпивам от напитката толкова бързо, че поне половината се разлива по небръснатата ми брадичка и надолу по пропитата ми с пот тениска. Не искам дори да се замислям колко непривлекателно изглеждам в момента.

— О, Боже, истина е било! — чувам женски глас зад гърба си.

Обръщам се. Да си имам късмета. Ванеса е. Разбира се, че ще е тя.

— Добре ли сте? — пита и се забързва към мен.

Преглъщам газираната вода със захар и избърсвам уста в ръкава си.

— Питай Марлийн — казвам. — Но е добре, слава богу. Тя е корава. С всичко може да се справи. Караваната, от друга страна…

Тя ме прекъсва, като ме хваща за раменете и ме притегля към себе си за дълга прегръдка. Нежният жест ме сварва неподготвен, както и приятните чувства, които предизвиква.

— Как разбра? — питам я.

Тя ме пуска, без да бърза, и отстъпва назад, отмятайки косата от лицето си.

— Влязох в Туитър, за да видя къде се намира „Готвачът убиец“ за обяд. Имаше обаче само снимки на разбитата каравана.

Обръщам се и поглеждам отново с тъга нарязаните гуми, надрасканите графити и огънатия метал.

— Виж ти — отронвам. — Понякога нещата, които четеш онлайн, се оказват верни.

Тя доближава караваната и леко прокарва ръка по една от вдлъбнатините в метала, сякаш е ранено животно.

— Колко трябва да си извратен, за да направиш подобно нещо? — тихо казва тя и поклаща глава.

— Не извратен — поправям я. — Целеустремен. Твърд. Решен да изпратиш послание, да нараниш Map и бизнеса ни.

— И все пак… — Тя отстъпва назад. Очите й изглеждат влажни.

От какво ли е предизвикана емоцията? От вандализма или от моята реакция към него?

Казвам:

— Ванеса, фактът, че си тук… значи много. Особено след начина, по който се разделихме в гробището. Ще си призная, че не очаквах да те видя скоро.

Тя извръща поглед от съсипаната каравана и ми се усмихва широко, което ме кара да забравя за опустошенията, всичките си страдания и смрадливите си дрехи.

— Съжалявам, че ти се сопнах, Кейлъб — отговаря тя. — Няма нужда да си звезден детектив, за да се досетиш, че нещата между мен и Лукас са… сложни. Но напоследък…

Тя млъква и отново поглежда към караваната, пребледняла от тревога.

Знам точно какво си мисли. Защото само преди няколко часа същата мисъл е хрумнала и на мен.

— Няма начин мъжът ти да го е направил — уверявам я, макар да знам, че е напълно възможно да е той. Може би дори вероятно.

На някакво ниво навярно и тя го знае. Думите ми обаче сякаш я успокояват. Дотолкова, че плясва с ръце и на мига си връща доброто настроение.

— Сигурно умирате от глад! — казва тя. — Хайде да ви поръчам закуска. От където кажете. Аз черпя.

— Това е много мило — отвръщам. — Но всъщност в момента разполагаме с повече храна, отколкото можем да поемем. Всичко в хладилника… ако не го изядем в следващите ден-два, ще се развали.

Тя помръква и на мен ми идва да се сритам. Една чудесна, красива и сложна жена иска да направи услуга на мен и бившата ми жена, за да изрази загрижеността и привързаността си, а аз й отговорих като безсърдечен счетоводител, който мисли само за стойността на храната и как не бива да се изхвърля.

Идиот.

Тя обаче се отърсва от разочарованието и пристъпва по-близо до мен.

— Е, може би някой друг ден — изрича. — И може би… само ние двамата?

Тъкмо се готвя да отговоря положително — и дори да си направя майтап за сметка на Лукас, — когато чувам ръмженето на дизелов двигател и съскането на въздушни спирачки. Камионът с платформа за автомобили, който е извикала Марлийн, завива по улицата.

Понякога след катастрофа е трудно да видиш положителното в ситуацията.

Друг път то буквално стои пред теб.

— Друг ден, само ние двамата — повтарям аз топло. — Разбрахме се.

И се влюбвам в усмивката, която ми отправя.

Глава 39

При други обстоятелства щях вече да съм тръгнал да отмъщавам.

След случилото се с Марлийн и караваната ни нямаше да оставя непреобърнат камък. Щях да съм решен да се свържа със стари информатори. Да проверя стари врагове. Да зарежа всичко, докато не открия копелетата, които се бяха осмелили да пипнат двете ми най-скъпи неща.

И да ги накарам да си платят.

Но сега обстоятелствата са различни.

В момента приоритетите ми са подредени по проста аритметична логика. Истина е, че засега отмъщението срещу няколко души ще трябва да почака да предотвратя нападението над много повече хора.

И ето ме тук, на сто и шейсет километра на североизток от Ню Орлиънс. Карам по пуст селски път насред нищото.

След трийсет метра ще достигнете дестинацията си, чурулика джипиесът ми.

Подозирам обаче, че апаратът избързва. И след малко се уверявам: когато стигам дестинацията, която съм заложил в устройството, виждам само трудно забележим черен път с табела ЧАСТНА СОБСТВЕНОСТ. Свивам по него и продължавам по безкрайна чакълена алея, обрамчена с плачещи върби.

Накрая зървам дестинацията си: имение в плантаторски стил, спиращо дъха с красотата си, зад ограда от ковано желязо с шипове по горния край, заобиколено от проточили се до хоризонта зелени ливади и конюшни.

Спирам пред внушителната метална порта. На домофона с камера има едно-единствено копче с надпис БОДЕТ в елегантен курсив. Натискам го. Усмихвам се на камерата. Зачаквам.

След секунда портата автоматично се отваря навътре.

Докато приближавам величествената къща, виждам хубава жена на средна възраст с дълга тъмна коса, застанала до входната врата с ръце на хълбоците. Светлата й кожа притежава онова сияние, присъщо на свръхбогатите хора. Облечена е в пълен тоалет за езда: бяла блуза, тъмносин жокейски жакет с дълги пешове и кожени ботуши. Цялата сцена прилича на снимка от каталог за тузари.

Името й е Емили Бодет. Полусестра е на Били Нийдъм. Братовчедка на Дейвид Нийдъм. Инвеститорка като всички останали в семейството.

Освен това е може би последната ми надежда да науча истината за ненормалното й семейство.

— Подранили сте, детективе — срязва ме тя, щом слизам от колата.

— Как бих могъл да съм подранил, госпожице Бодет? — отвръщам весело. — Вие ми казахте изобщо да не идвам.

Усмихвам й се дружелюбно. Жестът не променя напрегнатото изражение на лицето й, което не ме изненадва.

— Именно — заявява тя. — Адвокатът ми каза, че не бива да обелвам и дума на вашите хора. Че нямам какво да спечеля, но може да загубя всичко, ако говоря с вас. Не че имам какво да крия, разбира се. Просто…

— Един момент — прекъсвам я и се качвам на верандата, която опасва цялата къща. — Нашите хора? Искате да кажете, че полицията вече е говорила с вас?

— Не беше полицията — поправя ме тя, — а ФБР. Вчера се изредиха с черните си джипове пред портата ми, точно като вас. Не ги пуснах вътре.

— И въпреки това — отбелязвам със суха усмивка — мен ме пуснахте. Защо?

Тя сякаш се извисява леко, когато казва:

— Вие помолихте за помощта ми. Те се появиха неканени и изискаха да я получат. След това започнаха да ме заплашват. Казаха, че ако не им дам всички финансови документи на корпорацията си, мога да очаквам доживотни ревизии. И по-лошо.

Интересно. Значи федералните наистина душат около семейство Нийдъм и техните бизнес интереси и финанси, както си бях помислил. Умирам да разбера какво точно търсят. И какво точно може да им разкрие Емили и счетоводните книги.

Изглежда, че сто и шейсет километровото ми пътуване може да се окаже ползотворно.

— Много съжалявам, че са ви погнали така — обаждам се.

После пристъпвам по-близо до жената и заговарям по-твърдо:

— Само че аз не искам помощта ви, госпожице Бодет — продължавам. — Умолявам ви да ми помогнете. На карта са заложени човешки животи. Повече, отколкото можете да си представите. Изобщо не ме интересува кой избягва да плаща данъци. Опитвам се да спра друг вид лоши хора — от онзи вид, чието име започва с „т“.

Очите й леко се разширяват, или от тревога, или от непокорство. Не мога да преценя.

— Моля ви — прошепва тя. — Аз… аз съм просто финансистка в сферата на услугите.

Тя разперва ръце към заобикалящия ни пейзаж.

— И собственичка на развъдник за коне. Не виждам как бих могла да ви помогна. Не, детектив Руни. Аз… съжалявам, но не.

Потресена, тя прави крачка назад и се обръща, за да се прибере в къщата.

Губя я. Времето ми изтича. Как бих могъл да я накарам да си промени решението и да ми се довери?

И тогава ми хрумва нещо.

— Нека аз реша дали можете да ми помогнете, госпожице Бодет.

Тя спира.

— Значи искате да се разровите из семейните тайни, така ли?

— Не — казвам. — Просто търся доказателства. Следа. Намек за нередност.

Тя се взира в мен.

— Много искате.

Отговарям й искрено:

— Знам.

— И какво можете да ми… дадете в замяна на такава информация?

Да й дам ли? Добър въпрос. Пари? Да бе. Доживотно безплатно хапване от „Готвачът убиец“? Храната може и да й хареса, но тя не е от онези, които ще висят на опашка под палещото слънце заедно с туристи и местни бедняци.

После погледът ми попада на конюшните й и аз се сещам.

— Какво ще кажете за един следобед на весели развлечения?

Това като че ли я заинтригува.

— Весели развлечения? — повтаря тя. — Определено имам нужда от повдигане на духа. Какво имате предвид?

— Двамата ще пояздим, а аз ще ви задам няколко въпроса. Съгласна ли сте?

— И кое му е веселото на това?

— Скоро ще разберете.

На устните й се появява усмивка и изчезва след секунда.

— Кажете ми тогава, детектив Руни — започва тя. — Яздили ли сте някога?

— Разбира се — отвръщам. — Но само ако се броят кончетата на въртележката.

Усмивката се завръща и остава.

— Може и да се броят — склонява тя. — Хайде да видим.

Да, иде ми да изкрещя.

Ще бъде… интересно, защото никога в живота си не съм се качвал на истински кон.

Но щом се налага да яхна кон за пръв път в живота си, за да получа информация, с радост ще рискувам.

Глава 40

Конюшните в имението на Емили са толкова впечатляващи, колкото и къщата й. Двамата влизаме в огромна дървена постройка с формата на подкова, пълна с десетки коне и наглед също толкова треньори и друг персонал. Опитвам се да запазя спокойствие, докато тя ме води към прясно изчистено отделение, в което стои прекрасна кобила с цвят на мляко с кафе.

— Това е Гладис — казва. — Една от по-възрастните ни подопечени. Малко е бавна, но е кротка като агънце. Английски стил ли предпочитате, или уестърн, детектив Руни?

Ъъъ… има стилове на яздене? Кой да предположи.

— Вие изберете — отговарям.

Няколко минути по-късно един коняр латинос държи Гладис мирна, докато аз се опитвам да се кача на седлото. С едно последно изпъшкване най-сетне успявам, а усилието разтреперва мускули и сухожилия, за чието съществуване досега не съм и подозирал. Още не съм спрял да мърдам и да се гърча, за да се наместя, а Емили вече се е метнала за секунди на коня, който си е избрала за този следобед — красив бял жребец, чието име, казва ми тя, е Купър.

— Готов ли сте за езда? — пита.

Без да изчака отговора ми, тя смушква коня си с пети и той се понася в тръс към поляните. Чувам ниско ръмжене на двигатели и вдясно виждам двама работници на АТВ, насочили се към оградата.

— Дий! — казвам на Гладис и подръпвам юздите. Тя подскача и хвърля къч, а аз почти падам от гърба й. За щастие, след това тя като че ли разбира, че носи пълен новак на опитния си гръб и поема в правилната посока.

Скоро настигам Емили и Купър, които започват съвсем буквално да правят кръгчета около нас по гладкото зелено пасище. Движат се с грация и елегантност. Що се отнася до мен, Гладис пристъпва в права линия, а аз се държа здраво за юздите, за да не падна, и едва се удържам да не се наведа напред и да обгърна с ръце дългата й шия.

— Изглежда, возенето на въртележка ви е научило на много неща — отбелязва Емили с усмивка.

Имам чувството, че гравитацията всеки момент ще ме придърпа към земята.

— Хей, пробвайте да сготвите джамбалая със свински джолан на водна баня и тогава ще си говорим.

— Аз назначавам и уволнявам готвачи, детектив Руни — отвръща Емили с уверения тон на човек, който винаги е ръководил. — Никога не съм твърдяла, че самата аз съм готвачка.

Така да е. За жена, отраснала в един от най-видните кулинарни родове в Ню Орлиънс, за нея се знае, че е споделяла публично как дори вода не може да кипне. Тя е по парите. „Предприемачка епикурейка“, както сама казва, със съвсем бегъл интерес към елитната храна. Роднините й са учили в „Кордон Бльо“, но тя самата е завършила бизнес школата на Колумбийския университет. Към днешна дата поделя времето си между управлението на финансите на ресторантите и дистрибуторските хранителни фирми, на които е частичен собственик, и ръководенето на конефермата, която не е бизнес предприятие.

В момента яздим рамо до рамо, макар да усещам колко й се иска да пусне Купър да тича на свобода чак до хоризонта, вместо да се влачи до новак като мен. Отдалечили сме се от главната конюшня до къщата, но вдясно от нас, на стотина метра, се виждат още две дървени постройки, които са още по-големи от онази, от която тръгнахме, а една от тях има антена в задната си част. До сградите се издигат два пилона за знамена.

— Разкажете ми за Дейвид — подканвам аз.

Което я кара да се изкикоти.

— Братовчед ми? — казва тя. — Той е рядък образ. Поне доколкото си спомням.

— Така ли?

— Сигурно сте чували слуховете — продължава тя, а в гласа й се усеща съжаление. — Нийдъмови вече не общуваме много помежду си. А когато го правим… Да кажем, че отношенията ни далеч не са цветя и рози. Особено с Дейвид. Той е великолепен главен готвач, това му признавам. Но ако застанем заедно на ръба на Големия каньон, няма да се учудя, ако ме бутне.

— Намеквате, че е опасен?

— Разбира се, че не — срязва ме тя. — Казвам, че не го познавам кой знае колко добре. Вече не. Да, чувала съм го да говори какви ли не безумия през годините…

— Като например?

Тя отново смушква Купър с пети, което го кара да ритне и да изцвили, а после отново се обръща към мен.

— Когато сме само двамата, мрънка най-вече за политика. За данъци, за закони, за правителството. Но когато сме всички заедно…

Тя дръпва юздите на Купър и замълчава за миг, за да събере мислите си, сякаш спомените са прекалено болезнени.

— Алчността е особено грозно чувство, детективе — споделя тя. — Притежаваме толкова много. Аз се опитвам да споделя богатството си винаги, когато мога. Другите обаче никога не са доволни. Все искат повече. Включително Били, който съвсем не е Майка Тереза и напоследък като че ли непрестанно витае в облаците, откакто започна да се учи да пилотира. Дейвид обаче е най-зле. Аз управлявам по-голямата част от портфейла ни със семейни инвестиции чрез холдинговата си фирма… и въпреки че имам магистърска степен по бизнес администрация от Колумбийския, не успявам да проследя всички съвместни кухи фирми и офшорни сметки, които отваря Дейвид.

— За федералните цялата тази финансова активност е като парче прясно месо за лъв — изтъквам. — Нищо чудно, че искат да докопат счетоводните ви документи.

Тя кимва.

— Според адвоката ми единствената причина да попитат била, че нямало как да вземат съдебна заповед. Засега. Той обаче смята, че до понеделник, ако не и по-рано, ще се сдобият с такава.

— Когато става дума за връщане на надвзети данъци или за висене на опашка за подновяване на шофьорската книжка, държавната администрация е в състояние да се движи бавно като ленивец, пиещ сироп за кашлица — присъединявам се аз. — Но ако надушат нещо нередно, свързано с пари, внимавайте.

Тя поклаща глава.

— Какво мислят, че крием? В какво смятат, че е замесен Дейвид?

— Не зная — признавам. Тя изглежда наистина разстроена и загрижена. Усещам, че имам шанс да спечеля доверието й, затова продължавам.

— Ако ми позволите да надникна в документите, може да успея да намеря нещо за адвоката ви, което да ви подготви, преди федералните да се върнат с черните си джипове и прясно подписана съдебна заповед.

Тя смушква леко Купър и тръгва напред, а моята стабилна Гладис не изостава. Налага се да отделя един миг, за да се насладя на пасището, по което се движим — земята е равна и твърда, а тревата е подрязана ниско, сякаш се готвят да превърнат терена в голф игрище.

Дърпам уверено юздите, за да накарам Гладис да спре. Тя изпръхтява и удря с копито, а аз отправям на Емили твърд, настоятелен поглед.

— Госпожице Бодет — започвам. — Наясно ли сте, че братовчед ви държи няколко въоръжени бивши израелски командоси като частна охрана? И че полубрат ви Били го е чувал да отправя заплахи за насилие?

Тя отваря уста да каже нещо и спира, за да осмисли току-що чутото от мен. От тревожното й изражение мога да предположа, че отговорът и на двата въпроса е „Не“.

— Струва ми се, че отново трябва да се консултирам с адвоката си — промълвява тя.

После изцъква с език и Купър поема в тръс обратно към конюшнята.

— Госпожице Бодет, чакайте! — провиквам се.

Но конят й не забавя ход. А ездачката му не се обръща.

Гладис изцвилва продължително и прави няколко колебливи крачки назад.

— Спокойно, моето момиче — потупвам я по мускулестото рамо. — Знам. И мен ме е страх.

Глава 41

Връщането в града ми отнема почти двойно по-дълго време от идването дотук. Движението по И-12 пълзи едва-едва, а надлезът над езерото Пончартрейн прилича повече на паркинг, отколкото на почти трийсеткилометров път. Не че съм изненадан. Марди Гра е само след няколко дни и от цялата страна насам се стичат стотици хиляди души, за да вземат участие в този великолепен празник.

Само да знаеха какъв ад може да ги очаква тук.

Заседнал съм в задръстването след детелината за И-610, затварям очи и ги разтърквам здраво. Най-сетне отбелязвам реален напредък в разследването, но все още съм на километри от каквито и да е окончателни отговори… или подробности, които могат да ми свършат някаква работа. Всичко това започва да ме подлудява. Имам чувството, че съм събрал всички парчета от пъзела и мога да ги пипна… но не и да ги видя, защото съм затворен в напълно тъмна стая. Мога да гадая за формите им, но нямам представа как изглеждат другите парченца около тях, които ме дебнат в мрака.

Търсенето ми на копелетата, които съсипаха караваната и нараниха Марлийн, също е в застой. Самата мисъл ме кара да кипвам от гняв.

Но пък от цялата работа спечелих среща с Ванеса. Все е нещо.

Което ме подсеща…

Изваждам телефона си и набирам номер. Гордън Андрюс вдига на четвъртото позвъняване.

— Кейлъб, ти направо ми четеш мислите — казва той с весел смях.

— Де да беше така — отвръщам. — Частните разследвания щяха да бъдат доста по-лесни. Не знам как издържаш, час след час, ден след ден.

Той отговаря:

— Е, точно този частен детектив, с когото говориш в момента, винаги намира време да хапне нещо вкусно и да пийне нещо още по-вкусно. Но да се върна на въпроса… Щях да ти се обаждам.

— Какво става? — питам.

— Най-сетне ми се отвори възможност да проуча онзи Лукас Дод и жена му — разказва ми с мек, възпитан глас. — И да ти кажа, момко, с такива приятели…

Наострям уши. Изправям гръб и примижавам, когато вцепенените ми мускули надават шумно оплакване заради първото ми качване на кон и двата побоя, които изтърпях през последните няколко дни. Около тази част на магистралата има множество дървета, малки къщички и магазинчета. Небето е облачно и почти се слива с далечния сив хоризонт.

— Лукас — изтърсвам аз — не ми е приятел.

Крайно омаловажаване. Вече от седмица се срещам с прекрасната му жена зад гърба му.

— Е, какво научи, Гордън? — добавям.

— Първо държа да повторя, че на този етап всичко е само слух. Но, както казваше татко ми, ако се бори като алигатор и хапе като алигатор…

— Схващам. Слух. Добре. Давай.

Привеждам се леко напред от нетърпение и стискам телефона малко по-здраво, докато той ми съобщава какво е открил за господин и госпожа Дод.

Подробностите са оскъдни, но и общата информация е шокираща. И доста притеснителна.

Ако обаче това, което ми казва, е вярно, то би обяснило много неща — не на последно място факта, че бракът на Ванеса вече е провален и я прави нещастна, но тя не го прекратява.

Гордън е насред изречението си, когато чувам тихо бипкане, което ни прекъсва. Някой друг ми звъни. Точно сега? Сериозно ли?

Хвърлям поглед на екрана.

— Гордън, извинявай. Ще ти се обадя пак.

Номерът е непознат и започва с областен код 318. Това е централна Луизиана. Където е фермата на Емили Бодет. Чудя се…

Прекъсва ме, преди да съм казал „Здравейте“.

— Детективе? — подема тя решително. — Искам да знаете, че въпреки настоятелния съвет на адвоката си… наредих на счетоводителя си да ви изпрати нещо, което може да ви свърши работа. Поне се надявам. Проверете си имейла.

Изпълнявам заповедта. В пощенската си кутия имам ново съобщение със символ на кламер отстрани, което ме развълнува. Тупвам с пръст екрана, за да се отвори съобщението. Прикаченият файл е таблица, огромна таблица с размер от половин гигабайт и заглавие КБ КОРП_ФИН ОТЧ ОРИГИНАЛИ ФГ 2007–2017.

— Това, което си мисля, ли е? — питам, едва сдържайки радостта си, че съм успял да я убедя да ми прати документите.

— Всички пълни финансови отчети на компанията ми — отговаря тя. — За последните десет фискални години. Не смейте да споменавате пред федералните, че са у вас. И определено не го споменавайте пред откаченото ми семейство. Но ми кажете, ако имате нужда от още нещо.

— Аз… Да, непременно — обещавам. — Благодаря ви, госпожице Бодет.

— И не забравяйте какво ми предложихте — добавя тя. — Ако откриете нещо… нещо необичайно, за което смятате, че може да заинтригува федералните власти, ще уведомите адвоката ми и мен самата. Ясна ли съм?

— Напълно — потвърждавам и осъзнавам, че говоря на въздуха.

Затворила е. Няма значение.

Току-що съм направил огромна крачка напред — получил съм документи, които може да ми помогнат да разбера какво става в семейство Нийдъм, данни, които са способни да хвърлят известна светлина върху…

Засилващ се хор от сирени отклонява вниманието ми и аз поглеждам в огледалото за обратно виждане, където святкат сините светлини. Заедно с всички останали шофьори отбивам колкото може по-вдясно, което не е никак лесно в такова задръстване.

И все пак на пътя се отваря тясна пролука.

Отново поглеждам в огледалото с очакването да видя една-две полицейски коли, може би линейка или пък автомобил на щатската полиция.

Нищо подобно обаче не се задава насам.

Идва конвой от високопроходими джипове хъмвита на Националната гвардия и камиони с ремаркета. Водят три хъмвита с включени червени и сини светлини над предното стъкло.

Преброявам двайсет превозни средства, които се изнизват покрай мен и продължат към сърцето на Ню Орлиънс.

Вече не съм щастлив.

Ужасен съм от мисълта какво може да се случи през няколкото дни до Марди Гра и съм смразен от мисълта, че дори и с подаръка от информация, който току-що получих, ще закъснея фатално.

Натискам клаксона и се връщам на платното, където отново засядам в задръстването.

Глава 42

Кой би предположил, че няколкостотин страници счетоводни данни могат да бъдат вълнуващи?

В момента, в който прекрачвам прага на дома си, отварям деветдесетдоларовата бутилка вино „Кот дьо Рон“, която си пазех за специален случай. Наливам си една чаша. После се тръшвам пред кухненската маса, включвам лаптопа и започвам да преглеждам числа.

Нека да поясня: аз не съм съдебен счетоводител. Изобщо.

Знам обаче как би трябвало да изглеждат счетоводните документи на един ресторант. Имам прилични познания за средните цени на едро за всякакви хранителни продукти, наясно съм какви са обичайните заплати в бизнеса и какви са средните нива на печалба.

Точно затова три часа и също толкова чаши вино по-късно се чувствам адски обезсърчен. Прочел съм задълбочено всеки ред. Пресметнал съм всяка колонка. И всичко излиза чисто. Нищо не ми привлича вниманието.

Ако Дейвид — или Били, или Емили, или който и да е друг от семейството — раздува разходи и отклонява по няколко долара всеки месец към терористична организация, то не е оставил следи в счетоводните отчети.

С отвращение и нова чаша вино в ръка цъквам върху таблицата, в която са изброени благотворителните преводи на семейство Нийдъм, подлежащи на деклариране пред данъчните власти.

Както и очаквах, схемата на плащанията е много сложна. Преди няколко години помагах на щатската полиция на Луизиана в голям случай с присвояване на средства, затова знам, че този вид парични преводи се прави с цел намаляване на данъците и е напълно законен.

Друг път обаче благотворителността е метод, който престъпниците използват, за да скрият съмнителни трансакции или да изперат мръсни пари.

И така, гмуркам се в океана от цифри и проверявам изчисленията по три пъти. Отнема ми плътно два часа. И тук обаче всичко изглежда напълно чисто. По дяволите.

Сигурен съм, че трябва да има нещо, затова отново се връщам на най-горния ред на таблицата и започвам да проверявам списъка с благотворителни организации, на които са превеждани пари, търсейки какъвто и да било признак за нередност.

Според таблицата няколко десетки неправителствени организации са се възползвали от щедростта на семейство Нийдъм през последните години. И не са само кухни за бездомници и хранителни банки, както би могло да се очаква от ресторантьорски род. В списъка присъства и организация, която предлага курсове по програмиране за ветерани от армията. Има друга, която се занимава с инициативи за ограмотяване на деца в общинските училища в града. И трета, за която, ако съдя по името „Кресънт[11] Кеър“, предполагам, че се занимава със субсидирани медицински грижи и други услуги за по-бедните жители на Града на полумесеца.

Освен ако…

Пускам търсене на организацията.

И замръзвам от ужас.

Според уебсайта на „Кресънт Кеър“ полумесецът в името им е едновременно препратка към прякора на Ню Орлиънс и към символа на исляма. Мисията им е „да осигуряват материална помощ и духовни насоки на пренебрегваното мюсюлманско малцинство в града, с особен фокус върху имигранти в затруднено положение и уязвими бежанци“.

Вижте сега. Не искам да прибързвам с изводите. Или пък да затъвам в грозни стереотипи. Но предвид всичко останало, което знам, тази „благотворителна“ организация, получавала щедра финансова подкрепа от Дейвид Нийдъм през последните три години през холдинговата компания на Емили, няма как да не ми се стори поне малко подозрителна.

Трябва да науча още. В най-добрия случай от самия Нийдъм в личен разговор на четири очи.

Но как точно да го направя? Последната ни среща приключи с един от телохранителите му от „Мосад“, насочил пистолет към главата ми.

Чувствам се едновременно окуражен и изпълнен със съмнения. Ставам, за да се разтъпча. Правя една обиколка около кухненската маса и я удрям с ръка от безсилие. Пийвам още малко алкохол — не вино, а щедра глътка бърбън от Кентъки, директно от бутилката.

Вземам си телефона от плота и виждам, че наближава полунощ. Освен това съм получил съобщение. Толкова съм се съсредоточил върху финансовите доклади на Нийдъмови, че не съм го чул.

Тупвам екрана и то се отваря. Пратено е преди около час.

От Ванеса.

ДАНО КАРАВАНАТА СЕ ОПРАВЯ, пише тя. КОГА ЩЕ ТЕ ЧЕРПЯ ВЕЧЕРЯ?;)

Въпреки облаците, които ме притискат отвсякъде, тези няколко думи ме огряват като слънчев лъч. А ухиленото намигащо личице извиква широка усмивка на устните ми.

Освен това ми дава и една рискована идея как да ударя с един куршум два заека.

По принцип много внимавам да не смесвам неофициалните си професионални дела с удоволствията. Само че това може да се окаже единственият ми шанс да се видя с Дейвид Нийдъм. Да не говорим, че може да доведе до обратен ефект в особено големи размери. Възможно е да ми провали шансовете да спра атаката на Марди Гра и да се сближа с Ванеса. Но не си ли струва?

Пръстите ми застиват за момент над екрана на телефона.

Преди да успея да си променя решението, написвам:

МЕРСИ! УТРЕ СТАВА ЛИ? ИМАМ ЕДНО МЯСТО ПРЕДВИД.

Глава 43

Ванеса ме чака пред ресторанта. Носи яркочервена рокля и се откроява сред тълпата кандидати за маса като фар в бурна нощ.

Тоалетът й е едновременно елегантен и закачлив, сериозен и забавен — точно като нея. И определено подчертава формите й.

Когато ме вижда да се приближавам, миловидното й, красиво лице избухва в смях.

— Кейлъб, какво, в името божие, е това на лицето ти?

— Mais non, mademoiselle[12] — казвам аз в абсурдна имитация на анимационния скункс Пепе ле Пю. — Името ми е Морис ла Фондю. Да бъда Ваш компаньон тази вечер, ще бъде un grand plaisir[13]!

Тя подпира ръце на хълбоците си.

— Да ми беше казал, че ще идваш маскиран.

— О, моля ви, мадмоазел. Вие винаги сте маскирана — като кралица на красотата!

Хващам я нежно под ръка и я повеждам към ресторанта.

В повечето елитни заведения гледката на мъж на средна възраст с позлатена карнавална маска на лицето и с корона от пера в цветовете на дъгата би предизвикала повдигане на вежди.

Това обаче е Ню Орлиънс по време на Карнавала. В този период важат съвсем други правила.

А ресторантът е „Сулар“, който сервира храна от висока класа в уютна обстановка от не чак толкова висока класа. Намира се близо до Френския квартал и само на няколко пресечки от мястото, където току-що е приключила безумно пищната процесия на „Крю Морфей“. Салонът на ресторанта е пълен с маскирани участници в процесията и зрители, всички дошли да хапнат изключителни ястия.

Изумително е, но аз съм сред по-консервативно облечените.

— Здравейте, имаме резервация за осем часа — казва Ванеса на салонния управител. — На името на Лукас Дод.

Преди да я осъдите, имайте предвид, че идеята да използва името на мъжа си, за да резервира маса в последния момент, беше моя.

Повеждат ни през салона. Той е пълен с кичозни предмети като автомобилни номера от четиресетте години на двайсети век и пластмасов скелет с фланелка на „Сейнтс“.

Когато се настаняваме на уютната си маса в ъгъла, Ванеса пита:

— Наистина ли ще останеш с маска цяла вечер?

— Разбира се. Това е част от тукашното изживяване, не мислиш ли?

— Добре — съгласява се тя. — Не би трябвало да го признавам, но за мен част от изживяването да вечерям с теб, Кейлъб… е да те виждам. Истинското ти лице…

Комплиментът й ме кара да се изчервя. Дори се изкушавам да сваля глупавата маска на мига.

Но не мога. Още не.

Ако го направя сега, ще е твърде рисковано, а аз не мога да си позволя повече рискове тази вечер.

До масата застава висок, червенокос келнер.

— Добър вечер и добре дошли в „Сулар“ — казва той. — Да ви предложа ли винена листа и менюто с коктейли?

— Не, благодаря — отговаря Ванеса. — За мен само сода с лайм.

— Наистина ли? — питам я и накланям изненадано глава. — Сигурна ли си?

Ресторантът е прочут с екзотичните си коктейли. Дявол го взел, самата дума soûlard значи „пиян“.

— Съвсем сигурна — потвърждава тя. — Няма да пия.

— Тоест… няма да пиеш тази вечер? Или никога?

В гласа й се появява остра нотка, когато заявява:

— Хайде да сменим темата, става ли?

Сега пък се чувствам като пълен идиот. Сигурен съм, че знам какъв е проблемът, но не държа да ми го каже. Поне засега. Поръчвам на келнера две соди с лайм.

След кратко обсъждане помежду ни поръчваме вечерята. Решаваме да си поделим две предястия: пържени шишчета темпура от тиквички, поръсени с кадифено мека рачешка ремулада, и скаридени бухтички с доматено конкасе (снобски кулинарен начин да се каже „накълцани на ситно“). Основните ни ястия ще са риба меч със сос амандин в цитрусова глазура — ястие, обещаващо да е едновременно пикантно, хрупкаво и сочно — и пресен агнешки котлет „Клемансо“ върху легло от подлучени гъби, грах и картофи на филийки.

Както и очаквах, храната е великолепна.

Но компанията е още по-великолепна.

Тази вечер у нея има една безгрижна игривост, която досега не съм забелязвал. Разговорът ни върви съвсем леко. Разказва ми за магистърската си степен по История на Ренесансовото изкуство от Нюйоркския университет. Дипломната й работа — каква изненада — е била за използването на образи на храни и напитки в творбите на Микеланджело. Споделяме си спомени от детството, нейното — протекло в богаташко предградие на Лонг Айлънд, моето — в порутена къща буквално на един хвърлей оттук. Споделяме си моменти от най-хубавите си пътувания. Най-вкусните храни, които сме яли. Любимите ни долнопробни филми. И така нататък, и така нататък.

През цялото време я карам да се усмихва и да се смее и я насърчавам да споделя повече. Когато си предаваме една чиния от ръка в ръка, за миг се докосваме.

По-късно ръцете ни се докосват още няколко пъти без участието на храна. И се задържат една в друга.

След като келнерът отнася съдовете от десерта ни — печен на фурна сладкиш, пълнен със смокини, на име бланкманж, и шоколадова торта „Нощ“, толкова лепкава, че зъбите ми залепват едни за други — й казвам:

— Добре, сега вече ще ти дам това, за което си дошла.

— О, Боже, колко си противен! — възкликва тя, дръпва се назад и си закрива очите. — Вечерята е опропастена. Мисля, че ще повърна!

Аз се преструвам на смазан от мъка.

— Съжалявам — отронвам. — Такъв ме е създал Господ. Можеш ли да ми простиш?

Посягам напред и погалвам ръката й над лакътя. Освен това безсрамно я поглеждам с очите на бито куче.

Така и обаче не й отдавам пълното си внимание.

През цялата вечер държа под око и един мускулест, облечен в костюм мъж с близкоизточни черти, който бавно обхожда салона.

Изглежда, че сега, след като съм свалил маската, ме е забелязал.

В момента говори в микрофона на китката си. Вероятно съобщава на останалите от екипа на охраната — сигурно съставен от други бивши агенти на „Мосад“ — за присъствието ми.

Поне така се надявам.

О, забравих да кажа: „Сулар“ е един от ресторантите, управлявани от Дейвид Нийдъм.

Човекът, с когото отчаяно искам да разговарям във връзка с предстоящата атака.

Точно в момента е достатъчно да си седя на мястото и да го оставя той да дойде при мен.

Без жената, която ме придружава, да разбере, че съм го планирал от самото начало.

Глава 44

Келнерът ни слага сметката на масата. Аз посягам да я взема, но Ванеса я дръпва толкова бързо, че усещам повей на вятър.

— А, не — обажда се тя закачливо. — Сделката си е сделка, Кейлъб. Помисли за всички вкуснотии, с които ме храниш ти напоследък.

— Не е честно — отвръщам. — Аз ти сготвих само два сандвича и една-две лъжици царевична каша. А това тук е разточителна вечеря от три ястия.

Тя обаче настоява. Слага кредитната си карта върху сметката и казва:

— Така или иначе ще го броя за фирмен разход. Ще накарам съпруга си да плати.

Когато келнерът се връща с касовата бележка, виждам, че сега охранителят е застанал до въртящата се врата към кухнята. Наблюдава ме внимателно като снайперист, който се готви за изстрел.

Разпознавам мъжа до него, който му шепне нещо на ухото. Това е шофьорът на Дейвид Нийдъм. Същият израелски задник, който преди два дни ми тикна пистолет в лицето на задната седалка на линкълна.

Това означава, че Дейвид е пристигнал преди малко.

Отлично. Точно както се надявах.

— Трябва да се отбия в тоалетната — предупреждавам Ванеса. — Става ли да се срещнем отпред?

Изправяме се и се разделяме. Аз тръгвам към тоалетните, докато тя излиза навън. После сменям посоката и поемам към бодигардовете на Дейвид.

— Здравейте, господа — поздравявам. — Струва ми се, че шефът ви ме…

Буффф! С едно бързо движение шофьорът забива юмрук в корема ми.

Превивам се надве. Опитвам се да си поема въздух. Очаквам нов удар.

— Знам, че не ви очаква, господин Руни — отбелязва шофьорът. Гласът му е силен, овладян. — Но иска да ви види.

Двамата ме повеждат към кухнята, пълна със суетящ се персонал, и ме въвеждат в тесен, тъмен склад. Заемат позиции пред вратата, а аз виждам Дейвид Нийдъм, застанал насред помещението до пирамида от бутилки със сос беарнез.

— Голяма змия си, Руни — заявява той мрачно.

— Ами не е лесно човек да си уреди среща с теб — отвръщам аз. Още се боря за глътка въздух и да не повърна чудесната вечеря, която току-що съм изял. — Приемам, че си получил съобщенията, които ти оставих снощи, тази сутрин и следобеда?

— Получих ги — потвърждава той и скръства ръце. — Значи заплашваш да пуснеш фалшиви финансови данни на „Таймс Пикаюн“, които ме свързват с убит терорист? Я стига глупости. Това е най-абсурдното и обидно нещо, което някога…

— И въпреки това веднага хукна насам, за да ме видиш в мига, в който се появих в един от ресторантите ти — посочвам. — Слушай, Дейвид. Данните са истински. Ако не бяха или ако ти нямаше какво да криеш, сега нямаше да водим този разговор.

Бледото му лице се стяга — или е от нерви, или от ярост. Или от двете.

— Нищо не крия. Но една клеветническа статия… помисли само как ще навреди на ресторантите ми. Ти по-добре от всички би трябвало да знаеш как осъждането в очите на обществеността може да унищожи всяка кариера.

Пристъпвам към него и казвам:

— Не желая да съсипвам бизнеса ти. Опитвам се да разкрия терористична клетка, преди да е станало твърде късно. Обясни ми тогава защо един богат, консервативен, параноичен кулинар с охрана, достойна за престолонаследник, праща пари на ислямска фондация от бедните квартали, която се грижи за бедните бежанци.

Той придобива объркан вид.

— Ислямска фондация ли? Какви ги говориш?

— Не се опитвай да лъжеш, Дейвид — притискам го. — Превел си дванайсет хиляди долара на „Кресънт Кеър“ през четири различни кухи фирми. Достатъчно, че да се закупят няколкостотин килограма изкуствен тор[14]. Цели каси барут. Десетки тенджери под налягане. Господ знае какво друго. Това е единственият ти шанс да излезеш чист от блатото и да спреш атаката, преди да е станало късно.

Правя още една крачка към него. Той обаче не помръдва.

Всъщност започва да се усмихва.

— Струва ми се, че изпаренията от готвенето в онази твоя таратайка са ти замъглили мозъка — казва меко. — Имаш ли представа на колко фондации съм превеждал пари през живота си? Тази „Кресънт“, която спомена, изобщо не съм я чувал. Но щом съм им дал пари, не се съмнявам, че вършат блестяща работа. И напълно законна.

Той си поема дъх. И се ухилва лукаво.

— Докато те слушах, звучеше, все едно си надушил гореща следа — продължава. — А ти нямаш нищо. Сега си вземай маската и лъжите и се махай от ресторанта ми.

Инстинктите ми подсказват, че копелето лъже. Той е толкова побъркан на тема контрол, че не се и съмнявам дали знае колко точно са салфетките във всеки един от ресторантите му. Знае марката на писоарите във всяка тоалетна. Със сигурност знае къде отиват парите му.

Изпитвам внезапното желание да му извия врата и да не го пускам, докато не ми признае истината… стига пред вратата да нямаше двама въоръжени бивши командоси.

— Не се притеснявай — обаждам се. — Друг път няма да стъпя тук.

Не се стърпявам и добавям:

— Тиквичките бяха пресолени, а агнешкият ми котлет беше сух.

Той се усмихва.

— Благодаря за отзива, Готвачо убиец. Може би някой ден ще се прежаля да сервирам кучешки лайна от каравана.

Прави пауза и нанася последен удар:

— Или да тръгна след нечия чужда жена.

Юмруците ми сами се свиват. Сега наистина искам да му извия врата. Че и по-лошо.

Но запазвам самообладание. С цената на огромни усилия. Обръщам се и излизам от склада. Ескортиран съм от двамата му бодигардове по обратния път през кухнята.

Този път обаче те ме завеждат пред изхода „само за персонал“.

Вратата се отваря към мрачна, тиха уличка.

Осъзнавам, че тук няма никой, и се завъртам. Вдигам юмруци и се подготвям за удара.

Само че двамата израелци просто ме гледат. После затръшват тежката врата в лицето ми.

Сега, когато съм останал сам, ме спохождат две мисли.

Първо, сега съм по-разтревожен от когато и да било.

Второ, и тиквичките, и агнешкият котлет бяха съвършени.

Глава 45

— Извинявай, че те накарах да ме чакаш — казвам на Ванеса, когато стигам при нея пред ресторанта.

Тя стои с гръб към мен. Виждам обаче, че дъхът й образува пара.

Странно. Февруари е, но това е Ню Орлиънс. Температурата тази вечер е приятна, около седемнайсет градуса.

После виждам откъде е парата: тя хвърля угарка от цигара на тротоара.

Ако слухът, който Гордън е споделил с мен, е верен, определено трябва да откаже пушенето. Очевидно е обаче, че не е редно да го споменавам.

Ето защо се усмихвам и добавям:

— Ти май си пълна с противоречия. Изкуствовед в хранителната индустрия. Нюйоркчанка в Голямото спокойствие. Не пиеш, но пушиш.

Тя прави гримаса.

— Пропуших през последната година в университета. Какво да ти кажа? Плътта е слаба. Всичките ми лекари ме умоляват да ги откажа.

— Всичките ти лекари ли? — питам. — Какво значи това?

Вижте сега, това не е въпрос, с който я хващам на тясно. Просто проверявам колко е склонна да разкрие за себе си. Класическа техника от стаите за разпити, пригодена за романтична ситуация.

— Исках да кажа… ами, всеки път, когато отида на лекар, те… Не че ходя често, просто…

— Няма нужда да ми обясняваш — уверявам я.

Пристъпвам по-близо и слагам ръка на рамото й.

— Освен това — продължавам, — където има дим… вероятно има и нещо загарящо на професионалната печка от неръждаема стомана с шест котлона.

Тя извърта очи заради жалкия ми опит за шега. После се усмихва.

— Благодаря ти за тази вечер, Кейлъб. Прекарах чудесно.

— Минало време? Да не искаш да кажеш, че вечерта е свършила?

Тя ме поглежда многозначително.

— А ти да не искаш да кажеш, че не е свършила?

Честно казано, планирах да се сбогувам с нея пред ресторанта. Да приключа срещата, докато ни е приятно. След сблъсъка с Дейвид нямам търпение да се потопя отново в разследването си. Да открия какво, по дяволите, крие и защо.

Но когато съм застанал толкова близо до нея и попивам красотата й под мъждивата оранжева светлина на уличните лампи, не мога да се сдържа. Моята плът е много слаба.

— Мислех си да се поразходя из Френския квартал, за да посмеля храната — казвам. — Много ще се радвам, ако се присъединиш към мен.

Тя се усмихва.

— Смятай ме за присъединена.

Поемаме на изток по Сейнт Чарлс Авеню, по един от последните маршрути на тазвечерния парад. Процесията е свършила преди часове, но тясната улица все още е пълна със зрители. Почти всички са накичени с мънистени гердани и държат чаши с алкохол.

Докато вървим през тълпата, групичка пияни колежани минава между нас. Налага се да ги заобиколим и за няколко секунди се оказваме разделени.

Когато отново се събираме, аз възкликвам:

— Олеле, ето къде си била! Липсвах ли ти?

Тя се смее.

— Страшно, Кейлъб. И за да не се повтори…

Ванеса плъзва малката си мека ръка в моята и я стисва леко.

Простичък жест, който ме сварва неподготвен… и ме изпълва с радост.

Ръка за ръка свиваме надясно по Канал Стрийт и навлизаме във Френския квартал.

Забелязвам, че по тротоарите са наслагани метални полицейски барикади. Контрол на тълпата. Виждам и няколко униформени. Неколцина от щатската полиция на Луизиана на обход. Двама конни полицаи от нюорлиънското управление, които държат района под око. Сигурен съм, че в тълпата има и ченгета под прикритие и след срещата с конвоя на Националната гвардия съм сигурен, че са се установили някъде наблизо като ОБР — отряд за бързо реагиране, ако нещо се случи.

Фактът, че всички са тук, всъщност е добър. Но ей богу, ако наистина стане нещо лошо…

— Защо сте увесили нос, господине? — пита Ванеса. — Наред ли е всичко?

Отърсвам се от апокалиптичните си страхове и се насилвам да се усмихна.

— Точно тук и сега… всичко е съвършено.

След няколко пресечки стигаме до Бърбън Стрийт — улица, чието име се е превърнало в синоним на невъздържаност. Естествено, улицата е пълна с шумни, подивели купонджии. Крещят и подсвиркват. Колежанчета със спортни екипи се блъскат и се провикват към балконите, на които са се натрупали гроздове пияни хора, размахали мънистени гердани. Момичешки групи, празнуващи момински партита — красиви, невинни девойки с ленти през гърдите и тиари, — залитат по улицата на високите си токчета и внимават да не паднат и да не си разлеят напитките. Проблясъци на светкавици, увековечаващи жени, разголили гърди заради привилегията да получат наниз евтини мъниста. Банди и диджеи, вкопчени в музикални дуели, ни заливат с вълни от мелодии през отворените врати и прозорци на баровете.

— Не съм сигурна, че имам сили за това тази вечер — обажда се Ванеса и спира на един ъгъл. — Съжалявам. Става късно. Може ли да си тръгваме?

Стигнали сме кръстопът. В повече от един смисъл. На езика ми трепти покана да дойде с мен у дома. Но не искам да избързвам с Ванеса. Ситуацията е деликатна, тя е омъжена, а моето внимание вече е раздвоено.

— Звучи като добра идея — съгласявам се неохотно.

— Аха. Да. Така е. Освен… — Устните й се извиват в намек за усмивка. — Искаш ли да се отбиеш у нас за едно питие преди лягане? Правя страхотна сода с лайм.

Тази част от Бърбън Стрийт е тъпкана с народ, шумна и задушаваща.

По някакво чудо на науката или любовта обаче чувам думите й съвсем ясно.

Хващаме се по-здраво за ръце и си отиваме.

Глава 46

Вземаме си колите и караме до къщата, която тя дели с Лукас в Гардън Дистрикт. Сградата е класическа къща-близнак с бежова фасада и бледорозови капаци на прозорците. Начинът, по който цветовете на къщата отразяват лунната светлина, я карат да изглежда като… ами като нещо вълшебно, излязло от фентъзи филм с магьосници, елфи, красиви девойки и героични воини/ готвачи.

Паркирам отпред и оставам за малко в колата, за да си събера мислите, преди да вляза.

Откакто се разведох с Марлийн, за пръв път се чувствам толкова добре с друга жена. Дори мога да си представя бъдеще с нея.

Но в същото време си мисля: Какви ги върша, по дяволите? Моментът е тотално неподходящ. Обстоятелствата са не по-малко кошмарни. За бога, тя е омъжена.

Иска ми се ситуацията да е различна. Отчаяно ми се иска. Но съдбата ми е раздала точно тези карти.

Знам, че ако не ги изиграя… Ще съжалявам до края на живота си.

Ванеса ме посреща на вратата със „Здравей“ и нежна целувка по бузата.

Води ме в дневната, която е обзаведена в еклектичен южняшки стил: викторианско канапе за двама и старинни френски столове от ковано желязо. Светлините са приглушени, а от напълно истинския грамофон в един ъгъл долитат звуците на джаз композиция за пиано в изпълнение на Арт Тейтъм[15].

— Седни — казва тя. — Ей сега се връщам.

Аз се подчинявам и се отпускам на едно издуто зелено канапе. После си поемам дълбоко дъх няколко пъти. Направо треперя от вълнение като гимназист, най-сетне останал насаме с дамата си на абитуриентския бал, след като са я обявили за Кралица на вечерта.

Ванеса се връща с две малки чашки със сода и лед, придружени от филийки прясно нарязан лайм, огънати на ръба. Подава ми едната и вдига своята за наздравица.

— За… Маями — обявява тя.

Аз сбръчквам нос.

— Ами добре. Хубав град и така нататък, но защо…

— Лукас е там. Поне тази седмица. Търси локации за нов кубински фюжън ресторант. Надявам се да му отнеме много време да намери най-добрата.

— Ще съм доволен и само ако тази вечер не се прибере.

Смеем се и чукваме чашите. После тя се обляга на канапето.

Подвива крака като котка и слага ръка на коляното ми.

— Трябва да ти призная, Кейлъб, че се чувствам малко странно.

— Нещо не е наред с коляното ми ли?

Тя го удря игриво.

— Обикновено не правя такива неща. И като казвам „обикновено“, имам предвид… че никога досега не съм правила такова нещо, никога. Не и откакто се омъжих за Лукас.

— Няма нужда да бързаме, ако не искаш — уверявам я. — Можем и изобщо да не продължаваме, ако смяташ, че така ще е най-добре.

Тя прехапва устни и се замисля.

— А ти как мислиш?

Оставям содата, поемам ръцете й в своите и я поглеждам в очите.

— Ще ти кажа нещо, което научих от годините работа в полицията: никога не можеш да знаеш какво ти готви животът. Затова, щом видиш нещо, което желаеш… е най-добре да действаш.

Тя извръща очи. После отново вдига глава към мен. Погледите ни се преплитат.

Напрежението помежду ни расте. Аз се привеждам леко напред и приглаждам кичур от косата й зад ухото. Погалвам меката й розова буза с палец.

Сега тя се накланя към мен. По-близо. И най-сетне…

Целуваме се.

Отначало колебливо. Но нещата бързо ескалират. Ръцете ни започват да шарят по телата и да ги проучват. Откопчават се копчета. Дърпат се ципове.

Изведнъж тя спира.

— Чакай. Хайде… хайде…

Аз също спирам, притеснен да не съм прибързал. Притеснен, че тя е започнала да се двоуми.

Ванеса обаче продължава:

— Хайде да се преместим в спалнята.

Със смях и откраднати целувки се придвижваме по коридора към спалнята. Докато я водя към леглото, погледът ми попада на голия й торс, където виждам назъбен белег във формата на L от дясната страна.

Което потвърждава казаното от Гордън.

Опитвам се да бъда деликатен. Предполагам обаче, че е забелязала, че съм видял белега. Покрива го с длан, внезапно смутена.

— Грозната ми бойна рана ли гледаш?

— Съвсем не — отвръщам.

Навеждам се към нея и потърквам нос в шията й.

— Всичко пред очите ми е красиво.

Глава 47

На следващата сутрин се събуждам по изгрев-слънце.

Не че спахме кой знае колко.

Измъквам се от леглото и се обличам колкото може по-тихо. Ванеса тихо похърква до мен. Не искам да я будя, но и не искам да се измъквам навън, без да се сбогувам. В миналото съм правил този номер с жени, които не исках да виждам втори път.

Но не бих го направил на жена, по която си падам все повече.

Заобикалям леглото и се взирам в тази изумителна дама. Разрешената коса. Поръсения с лунички нос. Гърбът й, който леко се издига и се спуска.

Никак не искам да я будя и за щастие, не ми се налага. Сякаш е усетила, че я гледам, защото отваря очи и се усмихва сънливо.

— Добро утро — измърморва. — Тръгваш ли си вече?

— Не ми се иска — казвам. — Повярвай ми. Но имам работа.

— О, я стига — отвръща закачливо тя. — Наистина ли предпочиташ зеленчуците пред мен?

— Караваната ще остане в сервиза още няколко дни — отговарям. — Междувременно… Правя една услуга на бившия си шеф от полицията. Проверявам деликатен случай, с което той няма как да се заеме.

— Не може да е чак толкова спешно…

Само ако знаеше.

Тя игриво посяга към катарамата на колана ми, а в моето съзнание изникват образи от снощната ни разходка из Френския квартал. Десетки хиляди невинни хора. Неподозиращи, че скоро може да се окажат в чудовищна опасност.

Със силна неохота аз хващам ръката й, спирам я и целувам опакото на дланта й.

— Снощи прекарах чудесно — изричам. — Хайде пак да се видим, и то скоро.

Тя кимва със сънена усмивка. Целувам челото й и после устните.

А после си тръгвам. Не искам да поглеждам назад, защото знам, че съм достатъчно слаб да се обърна и да се върна в леглото при нея.

Пътуването до вкъщи в този ранен час ми отнема по-малко от десет минути. Моята кола е една от много малкото по улиците, а аз се прозявам от недоспиването — но не се оплаквам! — и от липсата на сутрешната си доза кофеин.

Когато обаче свивам по моята улица, виждам кола, чийто вид на мига ме разсънва.

На стотина метра от къщата ми е паркиран черен правителствен джип.

Пак проклетите федерални. Чакат да се появя, без съмнение, за да ми потрият още малко сол на главата, а агент Морган да ме наругае, задето отново съм му „попречил на работата“ — и то при положение че аз върша неговата, при това по-добре от него самия!

Аз първи открих Фарзат. Получих финансовите отчети на Нийдъмови. Разкрих онова, за което подозирам, че е схема за пране на пари, управлявана от Дейвид, и го накарах да се поизпоти. И го свърших сам.

На ей толкова съм от разкриването на целия случай. ФБР трябва да го знае. Глупаво е от тяхна страна да ме държат настрана, при положение че мога да им бъда полезен. Все още не разбирам защо го правят. Но няма значение. Последното, което ми трябва в момента, е някой държавен служител да ме спъва и да ме забавя. Или да ме следи и да пречи на моята работа.

Искаше ми се да се отбия у дома за един душ и преобличане. Вместо това профучавам покрай къщата.

Сега искам да отида другаде. И да говоря с едни хора.

Макар да имам мрачното усещане, че те няма да са особено разговорливи.

Нищо. При такива високи залози си имам начин да… убеждавам.

Глава 48

След един час спирам пред мрачна сграда от червени тухли. Боята й се лющи. Рамките на прозорците са напукани. Стените са надраскани с графити.

И въпреки това тази постройка е най-приятната на въпросната улица.

Намирам се в Мид сити — бедняшки район на Ню Орлиънс, до който не припарват туристи. Тук живеят най-вече работнически семейства, етническото разнообразие е огромно, наемите са ниски, а населението от имигранти се увеличава с бързи темпове.

Идеално място за една ислямска фондация, решила да помага на общността.

Или да установи параван за други дейности.

„Кресънт Кеър“ не посочва адреса си на сайта и на страницата си във Фейсбук. За да открия този адрес, се наложи отново да се заровя във финансовите документи, които ми даде Емили Бодет. Сега разглеждам сградата и виждам, че няма табела. Може да е пропусната от съображения за сигурност. Но може и от фондацията да не искат да привличат внимание.

Или пък е възможно да е маневра за заблуда на противника. Защото фондацията има какво да крие.

Все още е много рано, няма осем и половина. В сградата не свети. Решавам да почакам отвън, да видя дали някой ще дойде, което — за съжаление — може да отнеме доста време.

За мой късмет, по пътя насам минах покрай едно не особено известно заведение: „Хоанг Фам Кафене и Пекарна“. Там правят най-великолепните, топящи се в устата виетнамски банички и сладкиши на това полукълбо. С апетит хапвам хрупкавата пикантна баничка с месо на име bành patê sô и няколко chê trôi nuóc — сиропирани желирани оризови топки, поръсени със сусам. Прокарвам закуската с айскафе във виетнамски стил — сладко, гъсто и силно.

Тъкмо си изтупвам ръцете, когато зървам един по-възрастен от мен, шкембест мъж да приближава с куцукане вратата на сградата. Има близкоизточни черти, рунтава бяла брада и маслиненозелена taquiyah на главата — плетена шапка, която носят силно религиозните мюсюлмани. Облечен е с бели панталони и късо черно сако. Когато започва да отключва вратата, аз кимам доволно. Тук работи. Сигурно ще се окаже добър източник на информация.

Преди да изляза и да се представя, отключвам жабката и взимам оттам деветмилиметровия си „Смит и Уесън“ от серията за армията и полицията. Затъквам черния пистолет в колана на джинсите ми и го покривам с ризата.

Да, мъжът изглежда възрастен, бавен и сам-самичък.

Но аз не възнамерявам да рискувам.

И няма повече да играя разни игрички.

— As-salaam-alaikum — казвам аз, избрал да подходя към мъжа с учтивия арабски поздрав, докато вървя към него.

— Wa-alaikum-salaam — отвръща той с предпазлив поглед. — С какво мога да ви помогна?

— Нали това е седалището на „Кресънт Кеър“? — питам. — Аз съм Грег Коул, репортер от сайта „Нола Нюз“. Пиша статия за вашата организация и имам няколко въпроса.

— А, съжалявам, аз съм офис мениджър тук — отвръща той. — Трябва да говорите с шефа.

— Няма проблем — казвам и му отправям широка усмивка в опит да го успокоя. — Как мога да се свържа с него?

— Той… не е в страната — отговаря мъжът. — Но ще се върне след няколко седмици.

Няколко седмици, а? Колко подозрително удобно. Продължавам, воден от интуиция.

— Нали става дума за Салил ел-Шариф?

Това е името, посочено като материално отговорно лице на фондацията в отчетите на Нийдъмови.

Мъжът пред мен не продумва, но нервният му поглед ми казва доста.

Пристъпвам напред и продължавам:

— Защо имам чувството, че… в момента гледам именно него?

Той отрича:

— Чувството ви е грешно.

— Нима? Силно се съмнявам, тъй като намерих снимка на Салил ел-Шариф след много подробно търсене в интернет. Човекът на онази снимка прилича на вас, чак до рунтавата бяла брада. Което значи, че вие сте или Салил ел-Шариф, или неговият брат-близнак. Кое от двете?

Изражението на мъжа леко се променя във физиономия, която съм виждал хиляди пъти в кариерата си. Това е изражението на престъпник, който току-що е бил разкрит.

Макар че няма как да предполага, че го лъжа. Доколкото ми е известно, в интернет няма нито една снимка на Салил ел-Шариф.

Този тип обаче очевидно не го знае.

— Виждам, че сте ме проучили — примирява се той. — Много добре. Какво искате да знаете?

— Всичко — отговарям аз.

И леко повдигам ризата си, за да покажа скритото оръжие.

Очите му се разширяват от изненада. Оглежда се нагоре и надолу по улицата. Минават няколко коли, но на тротоара сме сами.

— Да влезем вътре — казвам аз. — Бавно и полека.

Глава 49

Ел-Шариф нервно ме въвежда в приемната. Куцането му се е засилило и той няколко пъти се блъска в купчини натрупани картонени кашони. Стига до стената, щрака няколко контакта и флуоресцентните лампи на тавана се събуждат със съскане. Мястото е доста потискащо. Покрай стените са наредени няколко сгъваеми стола. На корково табло за обяви са забодени няколко стари брошури и снимки. Единствената украса е голям, избелял плакат с фотография на Голямата джамия в Мека, закачена на отсрещната стена.

Достатъчно дълго съм работил като детектив, за да видя веднага, че фондацията е само параван.

— Ние… не държим пари тук — заеква той. — Моля ви. Ние сме само една бедна фондация. Просто помагаме на братята и сестрите си мюсюлмани, които тъкмо са пристигнали в страната…

— Аз пък мисля, че перете пари, Салил — отбелязвам аз. — Помагате на терористи.

Нервността му преминава в тих гняв.

— Трябваше да се сетя — казва той. Гласът му се засилва заедно с гнева. — Глупав американец. Как смееш да ни обвиняваш в…

Мисълта за хилядите невинни души, сред които съм вървял само преди часове, и собствената ми нетърпелива ярост ме надвиват. Блъсвам мъжа към тънката гипсова стена и събарям таблото за обяви на земята.

— Един откачен мултимилионер превежда хиляди долари на тази фондация! — крясвам. — Защо? Какво, по дяволите, ще се случи на Марди Гра?

— Нищо, доколкото знам — отговаря той. — Аллах ми е свидетел. — После плюе на пода и добавя: — Освен че цял ден ще цари пошлост и богохулство, които петнят исляма.

— А Ибрахим Фарзат? — питам. — Той беше мюсюлманин бежанец, който полагаше усилия да се нагоди към новия си живот тук. Точно типът човек, на когото вашата група „помага“. Или трябва да кажа вербува?

— Не познавам човек с това име — казва презрително Ел-Шариф. — А и единствената кауза, за която съм „вербувал“ хора, е каузата на мира.

Търпението ми започва да се изчерпва.

— С кого се виждаше Фарзат? Какво планирате?

Той се поколебава, затова аз отпускам хватката си… и вадя пистолета.

— Моля ви, кълна се — нарежда с омекнал глас. — Не обичам насилието. Не съм терорист. Каквото и да се опитвате да откриете, не знам нищо. Може би някой друг тук знае, но…

— Именно — изтъквам, хванал оръжието така, че той да може да го вижда. — И поради тази причина ще ми трябва документацията ви. Името на всеки, който някога е прекрачвал прага. Телефонни номера, адреси, имейли. Данъчните и финансовите отчети също. На хартия, дигитални, всичко, което имате. Веднага!

Той преглъща. После кимва примирено.

— Всичките ни документи са в задния офис. Можете да изчакате тук или да дойдете с мен.

Изсмивам се подигравателно.

— Хайде да се поразходим.

Без да свалям пистолета, тръгвам с него по тесен коридор с по няколко отворени врати от всяка страна, които разкриват вътрешността на стаи. Едната е мрачна, гола конферентна заличка с няколко копия на Корана, пръснати по масата. Друга прилича на стая за молитви, с навити на руло пъстри постелки, наредени до стената в ъгъла. Третата е нещо като забавачка — има конструктори лего, кукли и други играчки, разпръснати по мърлявия килим.

Стигаме до последната врата в края на коридора.

Той отключва и влизаме в мрачен, прашен офис. Когато включва лампата, разкрива пълния хаос, който цари вътре. Стаята е пълна с купчини хартия. Има метални кантонерки на видима възраст от по няколко десетилетия. Бежов настолен компютър върху бюро, което не изглежда по-ново.

— Ще започна с компютъра — предупреждава той. — Ще отнеме около минута да се включи.

— Не ми трябва да го включваш — казвам. — Просто ми го дай.

— Много добре.

Той се пъхва зад бюрото и започва да дърпа кабели.

— Дейвид Нийдъм — изричам. — Разкажи ми всичко, което знаеш за него.

— И това име ми е непознато — отвръща мъжът. — Кой е той?

Поклащам раздразнено глава. Инстинктът ми отново ми подсказва, че Салил ме лъже. Наистина не ми се ще да се налага да го нараня, за да науча истината. Но дали ще имам избор?

Докато той приключва с ваденето на кабелите, аз оглеждам планините от хартия в търсене на нещо, което може да се окаже полезно. Текстът по повечето от тях обаче е на арабски.

— Ще ми трябва и телефонът ти — добавям и се извръщам за момент. — И всички останали компютри и таблети тук. Текстови съобщения, имейли, телефонни записи, всичко, което би могло…

ЧИК-ЩРАК!

Това е звук, който съм чувал по-често, отколкото бих искал.

Зареждането на патрон в пушка-помпа.

Глава 50

Инстинктивно залягам в мига, в който — ДУМ! — едрокалибреният куршум изсвирва над главата ми.

Вдигам пистолета си и…

ПУК-ПУК-ПУК!

Изстрелвам три куршума към Ел-Шариф — скрит зад две кантонерки — и отчаяно се оглеждам за прикритие.

ЧИК-ЩРАК!

Единственият ми реален избор е вратата зад гърба ми.

Хвърлям се назад и се пъхвам зад вратата точно навреме.

ДУМ!

Ударен съм — но това е просто гипсов прах, посипал се от стената, където се е забил куршумът.

ПУК-ПУК! ПУК-ПУК!

Отново отвръщам на огъня и после се изправям на колене, за да надзърна в стаята.

Вътре вече си беше тъмно, когато дойдохме. Сега въздухът е изпълнен и с дим. Видимостта е нулева.

Чувам шумолене. Виждам сянката на Ел-Шариф да се мята насам-натам, но не го различавам достатъчно добре, за да стрелям. Не че съм сигурен дали изобщо искам да стрелям. По дяволите! Наистина ли ще ми се наложи да застрелям единствения си жив заподозрян?

— Салил, кажи ми всичко! — провиквам се. — Помогни ми. И аз ще помогна на теб.

ЧИК-ЩРАК… ДУМ!

ЧИК-ЩРАК… ДУМ!

Два поредни изстрела с помпата ми пречат да помръдна. Оставам напълно неподвижен и наострям уши… докато не чувам пълната тишина.

Тогава се хвърлям в действие.

Нахлувам в офиса с насочен пистолет… и виждам, че стаята е празна.

Зървам още една врата. Била е скрита зад една от кантонерките, където се е крил Салил. Сега е открехната.

Трябва да се е измъкнал.

Отварям вратата с ритник и излизам внимателно, насочил пистолета напред, като използвам два контейнера за смет за прикритие. Отворената врата води към пуст паркинг и улица зад сградата.

И паркингът, и уличката са празни. Няма и следа от него.

Сритвам най-близкия контейнер и изругавам на висок глас, след което млъквам и отново се заслушвам в опит да преценя в коя посока е тръгнал.

Единственото, което чувам обаче, е далечното свирене на полицейски сирени.

Възможно ли е… да са за мен? Толкова бързо?

Връщам се в сградата, за да се опитам да събера каквито доказателства мога, и веднага се насочвам към компютъра в офиса. Мамка му! През него е минал едрокалибрен куршум.

После виждам стационарен телефон, чиято слушалка е увиснала към пода. Чувам гласа на диспечера: „Добре ли сте? Можете ли да говорите? Какъв е случаят?“.

Набрал е 911 на излизане.

Значи сирените наистина са за мен. Страхотно.

Крайно време е да се махам… но отказвам да си тръгна с празни ръце, след като съм се разкарал чак дотук. Дръпвам няколко от чекмеджетата на кантонерките, само че всичките са заключени. Не разполагам нито с инструменти, нито с време да ги отворя.

От ярост удрям едната кантонерка с пистолета. После се втурвам обратно в посоката, от която дойдох, към мрачната приемна.

Полицейските сирени вече са по-близо. Не мога да допусна полицията да ме открие тук. Знам, че времето ми изтича. На вратата съм…

Когато виждам на пода нещо, което ме кара да замръзна на място.

На таблото за обяви, което съм съборил на земята, има няколко забодени снимки. Изглежда, са правени на някакво обществено събитие, организирано от „Кресънт Кеър“. На една се вижда как група мюсюлмани чистят местен парк. На друга група жени мюсюлманки се усмихват пред камерата изпод забрадките. Носят стартови номера за десеткилометров маратон.

А на трета снимка група хора — някои мюсюлмани, други не — позират прегърнати до скари за готвене на открито на брега на езерото Пончартрейн.

Един от тях е Ибрахим Фарзат.

Друг е Дейвид Нийдъм.

За миг замръзвам, защото не мога да повярвам на очите си.

Само че приближаването на сирените ме изважда от унеса.

Коленича и откъсвам последната снимка от таблото. Пъхам я в джоба си и изхвърчам навън, прекосявам на бегом улицата и скачам в импалата. Запалвам двигателя, преди да съм затворил вратата. Натискам газта и поемам по Орлиънс Авеню.

Усещам как адреналинът напуска тялото ми, докато сърдечният ми ритъм се успокоява и аз също започвам да се успокоявам. Шокът от последното ми разкритие обаче расте.

Може би сбърках, като оставих Ел-Шариф да избяга.

Но пък намерих нещо по-ценно. Най-сетне.

Доказателство.

Глава 51

Ускорявам по Биенвил Стрийт обратно към центъра на града.

Умът ми обаче ускорява по-бързо и от колата.

Намачканата снимка в джоба ми не е достатъчна, за да ми осигури съдебна заповед за ареста на Дейвид Нийдъм. Дори за заповед за обиск на дома или ресторантите му не е достатъчна.

Но, ей богу, уличаваща е. Изключително много.

Снимката показва как е прегърнал през рамо мъж, заподозрян от ФБР в тероризъм. Мъж, който само преди няколко дни беше намерен зверски измъчван и убит.

Тя също така потвърждава подозрението ми, че Дейвид ме излъга. Наистина е превеждал тайно пари на подозрителна ислямска екстремистка организация. Нищо чудно, че се стигна до престрелка, докато се опитвах да науча нещо повече по въпроса.

Но, дявол да го вземе, все още не разполагам с подробности, макар да съм по-сигурен от всякога, че групата на Дейвид, Фарзат и Ел-Шариф е замесена в планираната атака за Марди Гра, и то до шия.

Поне така мисля. Макар че… започвам да изпитвам съмнения.

Движението пред мен се сгъстява и аз забавям ход. Мислите ми също забавят ход.

Е, добре.

Ако Дейвид наистина финансира атаката на организацията, защо, да му се не види, ще допуска да бъде видян на тяхно благотворително събитие? Използвал е всякакви кухи фирми, за да си заличи следите. Излъга ме в лицето, когато му поставих въпроса директно. И след всичко това е позирал за снимка?

Не се връзва.

Тилът ми затуптява. Целият стрес от изминалата седмица, включително липсата на сън заради стимулиращите занимания от миналата нощ, започва да ми се отразява.

Спирам на светофара, затварям очи и разтърквам слепоочията си. Единственото, което искам в момента, е да се прибера, да си взема горещ душ и да се преоблека. Но при толкова много човешки животи в опасност се чувствам виновен дори само че съм помислил за себе си.

И вбесен, когато се сещам за черния джип, паркиран пред къщата ми.

Що за наглост от страна на ФБР да изолират така местните органи на реда! Особено при такъв сериозен случай. Безразсъдно. Глупаво. Направо отвратително.

Знам, че Кънингам ми заповяда да не вдигам шум и да стоя настрана от управлението, докато работя по случая. За да има правото да отрече, че е знаел за въпросната работа и така нататък. Но майната му на всичко това. Рисковете са прекалено големи. Писна ми да играя на политика. Писна ми да се държа прилично.

Изваждам телефона си с намерението да звънна на бившия си шеф. Виждам обаче ново съобщение от Ванеса. Пратено е преди около двайсет минути. Което значи, че докато Ел-Шариф стреляше по мен, Купидон е изстрелял своята стрела.

СНОЩИ БЕШЕ МНОГО ВКУСНО, пише тя. И ВЕЧЕРЯТА НЕ БЕШЕ ЗЛЕ;) ИМАШ ЛИ ВРЕМЕ ЗА ПИКНИК НА ОБЯД В ДЖАКСЪН СКУЕЪР? ОТ ТЕБ САНДВИЧИТЕ, ОТ МЕН… ДЕСЕРТА.

Изчервявам се, докато чета. Предложението й е необичайно изкусително. Но, както винаги, моментът е абсолютно неподходящ. Не искам да отлагам втората ни среща, след като първата мина толкова добре. Само че, когато всичко това свърши, тя ще разбере. Поне се надявам да разбере.

Пращам отговора си — с молба да отложим — и набирам номера на Кънингам.

Той вдига на третото позвъняване.

— Руни? — изръмжава.

Страхотно. Не съм обелил и дума, а той вече ми е бесен.

— Знам какво ще кажеш, шефе — започвам. — Но първо ме чуй. Приближавам се. Съвсем близо съм до разкриването на всичко. Тръгнах по следата на парите. Открих и източника, и евентуалните средства. Но отново попаднах в задънена улица. Времето определено не работи в наша полза. Имаш ли нещо ново за мен, каквото и да е? Някакви нови следи?

Мълчание. После чувам шумолене. Последвано от протяжна въздишка. В момента си го представям съвсем ясно. Как клати глава. Как почуква с късите си пръсти по закръгленото си шкембе. Как избърсва мехурчето слюнка от ъгъла на устата си. Така правеше винаги когато се ядосаше на някое от моите „изпълнения“, както ги наричаше.

Но после неизменно се успокояваше, защото знаеше, че изпълненията ми вършат работа.

Той понижава глас и казва:

— И те се приближават. Говори се, че терористичната клетка се самонастанява в изоставени сгради из целия град. Само че копелетата се местят непрекъснато и федералните не могат да ги засекат. Постоянно си сменят адресите.

— Чакай. Агент Морган ли ти разкри това? — питам. — ФБР са започнали да споделят информация?

— О, моля те — изсумтява той. — Те и часа не биха ми казали, ако ги попитам. Но слухът се потвърди. През последните седемдесет и два часа регистрирахме скок в обажданията на 311[16] с оплаквания от среднощни „полицейски проверки“ из целия град. Само дето не ги правим ние. Онзи ден дори получих гневно обаждане от семейство Грант.

— Онова семейство Грант?

С други думи… роднините на Дари Грант.

Гангстерът, когото застрелях при изпълнение на служебния си дълг и заради когото напуснах работа.

— Същите — отвръща Кънингам. — Та така. Това е всичко, което знам. Друга помощ не мога да ти предложа, Руни. Ще ми се да имах нещо повече, но…

— Шефе? Благодаря. Помогна ми предостатъчно.

Веднага правя обратен завой, наред със свиренето на гуми по асфалта, и се насочвам към новата си цел: „Сейнт Рок“. Опасният квартал, където живее семейство Грант. Заради дългото наблюдение, което правих там, вече познавам квартала като собствената си каравана.

Там е пълно с членове на „Войниците от Франклин Авеню“, които искат да ме убият.

Заклех се да не стъпвам повече на това място. Но ако в същия квартал скоро е имало тайна проверка на ФБР, може да успея да намеря целта, която са проверявали. Да науча повече за терористичната клетка. Кои са членовете й. Къде са отишли. Как да ги хвана.

Знам, че шансовете ми за успех са малки. Но в момента нямам други възможности.

Поемам си дълбоко дъх и казвам една молитва:

— Мили Боже, моля те, нека успея да се измъкна оттам жив.

След това се сещам за един документален филм, който гледах миналата година, за първите американски полети в космоса и си спомням молитвата на астронавта, приписвана на Алън Шепард, първия американец в космоса.

„И те моля, Боже, не ми позволявай да оплескам нещата.“

Глава 52

Слизам от И-10 в западния край на „Сейнт Рок“: Елижън Фийлдс Авеню.

Елисейските полета. Синоним на Рая. Да бе. Точно това кътче далеч не е райско.

Други части на града само на няколко километра оттук са тъпкани с туристи и купонджии. Лее се алкохол. Бизнесът процъфтява. Животът е хубав. Много хубав.

Тук — не съвсем.

Улиците са тихи. Призрачни. Мрачни. Цветни, но запуснати къщи се редят от двете им страни. Някои от моравите са окосени. Повечето са потънали в бурени, изхвърлени детски играчки, ръждясали велосипеди и автомобилни гуми.

Пред една такава морава виждам двама мъже, седнали на мърляв кожен диван. Подават си стъклена лула за дрога посред бял ден.

Свивам по Норт Дербини Авеню и виждам ярък, крещящ виолетов надпис на една дървена ограда, който заявява: ПОКРЪСТИХ СЕ, КОГАТО ДИГИТЕ СЕ СКЪСАХА. Пред надписа двама бездомници си крещят за телена количка от супермаркет, пълна с кутийки безалкохолно.

Навлизам по-дълбоко в квартала и виждам групички на всеки ъгъл. Играят на зарове. Наглеждат си територията. Продават дрога. Доста от тях са облечени в жълти тениски, жълти шорти или имат жълти кърпи на главите.

Цветът на бандата от Франклин Авеню.

Дръпвам козирката на шапката с логото на „Пеликанс“, нюорлиънския баскетболен отбор, малко по-ниско над слънчевите очила и се снишавам на седалката. Стисвам волана по-силно с лявата ръка и отпускам дясната върху смит и уесъна, затъкнат в колана на джинсите ми.

Не търся неприятности. Но съм готов да ги посрещна, ако те ме намерят.

Свивам вляво по Спейн Стрийт… и усещам как гърдите ми се стягат. Тук живееше Дари Грант с жена си. В малка сива къщичка по-надолу по улицата. Майка му и баба му все още обитават светлосинята къща на ъгъла.

Ако някоя от тях се е обадила на Кънингам, за да се оплаче от късна „полицейска“ проверка, значи къщата, която са проверявали, трябва да е някъде наблизо.

Забавям скоростта и продължавам до края на улицата. Озъртам се за къща или гараж, опасани с жълта полицейска лента.

Нищо.

Свивам. Още веднъж. Обикалям още няколко улици.

Все така нищо.

По дяволите. Може би идването ми тук е било хем опасно, хем пълна загуба на време.

И тогава ми просветва. Ако ФБР са правили проверки на подозрителни адреси из целия град, значи са действали по интуиция и каквото са научили от разни информатори, са го получили, като са обикаляли от врата на врата, все едно издирват избягал затворник. При положение че ресурсите им вече са заети, бих се обзаложил, че нямат заповеди за обиск, не могат да претърсват обстойно всяка сграда, нито да я запечатват с лента накрая.

Което значи, че няма да успея да намеря адреса, който са проверили тук, в „Сейнт Рок“, седнал удобно в колата си. Ще се наложи да погледна по-отблизо.

Пеша.

Страхотно. Готвя се да се разходя из военна зона.

Какво би могло да се обърка?

Глава 53

Правя едно кръгче по уличките и виждам богат избор от свободни места за паркиране на Спейн Стрийт.

Само че няма начин да паркирам на улицата, където е живял човекът, когото убих.

Това не би било просто проява на неуважение. Би било чисто самоубийство.

Ето защо свивам вдясно по Прийор Стрийт и спирам в края на Сейнт Рок Парк, малък оазис от зеленина в тази бетонна пустиня. Забелязвам групичка момчета да играят доста грубо баскетбол. Много от тях са облечени в жълто. Направо прекрасно.

Преди да изляза от колата, проверявам дали пистолетът ми е зареден, макар да знам, че е. Просто навик, ритуал за късмет, ако щете. Днес ще ми потрябва целият късмет, който мога да си осигуря.

Внимателно пъхвам пистолета обратно в джинсите, поемам си дъх и излизам от колата. Като внимавам да остана с гръб към баскетболистите, аз се обръщам и поемам към Спейн Стрийт.

Дотук добре.

Оглеждам всяка изоставена сграда, покрай която минавам, и търся следи от скорошно посещение на полицията. Например каса на врата, изтърбушена от таран. Изхвърлен щифт от светлинно-звукова граната на тротоара. Тактическа ръкавица, изпусната в нечий двор. Такива неща.

Трудно е обаче да позная кои къщи са изоставени и кои са обитаеми. Някоя може да изглежда запустяла, но вътре да свети или в двора да има детско колело. Друга може да изглежда добре отвън, но прозорците да са заковани с дъски или върху входната врата със спрей да е нарисуван X.

Не след дълго стигам Спейн Стрийт… и по кожата ми плъзват мравки.

Не защото тук се случи престрелката ни с Грант. А защото тук го издебнах и се втурнах да го гоня в нощта, която промени живота ми и сложи край на неговия.

Отърсвам се от нервността и продължавам по улицата, като не спирам да оглеждам всяка постройка за следи от полицейско посещение.

Нищо.

Почти стигам края на улицата, когато най-сетне усещам нещо.

С носа си.

Сладкият, плътен аромат на скариди на скара по креолски. Мммм.

Явно някой наблизо готви. Някой, който знае какво прави, при това. Букетът подправки ухае доста необичайно.

Полицаят в мен иска да продължи, но готвачът държи да разбере повече, особено ако другият готвач или готвачка живее наблизо и е видял идването на ФБР. Ако успея да се сближа с този потенциален свидетел с помощта на храната, може да успея да си тръгна с нова рецепта и нова информация.

Душейки въздуха като някаква човешка хрътка, проследявам миризмата към Галвес Стрийт, където виждам облачета сив дим да се вият от задния двор на три къщи. Отивам там. Тихо и внимателно прекосявам алеята пред постройката и свивам към задния двор.

До скарата стои възрастна афроамериканка. Обръща шишчета със скариди, чушка и лук, и си тананика нещо, което звучи като църковен химн. Момче на три-четири години си играе с кубчета на кафявата трева зад нея.

— Здравейте, добро утро — поздравявам аз възможно най-дружелюбно.

Жената спира да тананика и ми отправя подозрителен поглед.

— Изгуби ли се, синко?

— Не, госпожо. Вървях си по улицата и подуших невероятните ви скариди по креолски. Умирам да разбера какво сте сложили в подправките. Кардамон? Бахар?

Жената ме гледа враждебно, с нарастващо недоверие.

— И аз надушвам нещо — отбелязва тя. — Нещо лошо. Ще броя до три и ще се махнеш от земята ми, преди да се обадя на проклетата по…

— Госпожо, определено имате остро обоняние и още по-остро зрение — прекъсвам я. — Аз бях полицай, но вече не съм. Сега съм в частния бизнес и се опитвам да открия дали полицията е влизала в една изоставена къща наблизо.

Шишчетата цвърчат и припукват. Тя стои и се взира в мен с напълно заслуженото подозрение, което обитателите на този и други подобни квартали хранят към белите хора, навлезли в територията им.

— Моля ви — настоявам. — Помните ли да сте виждала нещо такова? Може би късно вечерта? Наистина е много важно.

Жената свива устни.

— Полицията непрекъснато се върти наоколо. Притеснява ни. Че и по-лошо. На една съседка момчето й умря от полицейски куршум преди време. Срамота.

Замръзвам, но се опитвам да запазя изражението си невъзмутимо.

— Сега като споменахте — продължава тя, — полицията наистина идва в четвъртък. Към два през нощта. Сирените и виковете им ме събудиха. Страшно се ядосах… докато не видях, че най-сетне са се заели да прочистят свърталището на наркомани на Джонсън Стрийт.

— Най-сетне? — повтарям.

— Обаждах им се няколко пъти. Проклетото гнездо сякаш се пръкна от нищото. Един ден е празна барака, на следващия разни подозрителни типове влизат и излизат оттам, все едно е денонощен бар по Нова година.

Бинго! Ако казаното от Кънингам е истина — че терористичната клетка се мести непрекъснато, — разказът на тази жена се връзва.

— В какъв смисъл са били подозрителни? — питам. — Араби ли бяха?

Жената се усмихва широко.

— Синко — започва тя, — изглеждаха като теб. Двама-трима говореха на испански. Но повечето бяха бели.

Бели? Толкова за джакпота. Май и това ще се окаже задънена улица. По дяволите.

— Водачът им беше рус — продължава тя. — С татуировка на ръката под рамото. Кръг с кръст в него. Племенникът ми каза какво значи. Не е от нещата, които се виждат често тук.

Не думай. Изглежда, татуировката е келтски кръст. Често срещан символ сред белите расисти.

— И твърдите, че тази къща е на Джонсън Стрийт?

Тя кимва.

Благодаря на жената и се обръщам, за да си тръгна.

— Още нещо — извиква тя след мен. — Слагам мляно мускатово орехче на скаридите. И малко къри на прах, да се подлютят. За сладост ливвам малко „Севън Ъп“. Изненадан ли сте?

— Госпожо? — отвръщам. — Нямате представа колко съм изненадан.

Глава 54

Никога досега не съм бил по-нетърпелив да проуча бивше свърталище на наркомани.

Връщам се по Галвес Стрийт по пътя, по който дойдох, и свивам вдясно на следващия ъгъл. Не бих казал, че чак подтичвам от радост, но определено вървя по-бодро.

Когато стигам Джонсън Стрийт, забавям ход и си отварям очите на четири.

Което в момента не е толкова лесно. Макар да е февруари, луизианското слънце ме кара да се потя. По навик посягам да сваля шапката и слънчевите очила и да попия потта от челото си… но се улавям навреме.

Забравих. В момента съм „под прикритие“. Ако си покажа лицето по тези места, може да си подпиша смъртната присъда.

На следващото кръстовище виждам запустяла едноетажна къща с гараж, залепен за нея. И двете постройки са с цвета на гнили яйчени черупки, а боята се лющи на парцали. Всички врати и прозорци са заковани с дъски. Основите се ронят. Предният двор изглежда див и зелен като мочурище.

За това място трябва да е говорила жената.

Но дали наистина е тайна квартира на терористи, ударена от ФБР?

Прекрачвам увиснала част от ръждясалата телена ограда около парцела. Стигам до входната врата. По-точно, стигам до огромното парче шперплат, покриващо входната врата.

Когато се приближавам достатъчно, виждам, че шперплатът е много по-нов от гниещите дъски на прозорците, като че ли е бил закован скоро. Пироните, които го придържат към вратата, са лъскави. Касата пък е нацепена от едната страна, сякаш някой е изкъртил ключалката с тактически таран.

Да. Майсторката на скаридите по креолски определено е права.

По-рано пъхнах един къс железен лост в джоба си и сега го изваждам и се заемам за работа. Вкарвам единия му край в цепнатината между шперплата и касата на вратата и натискам.

Докато разкова проклетото нещо, ризата и панталоните ми плувват в пот. Оставям шперплата на земята и поглеждам през вратата.

Тъмно е и е прашно като входа на изоставена мина.

Проверявам пак дали пистолетът ми е в джинсите, включвам джобното си фенерче и влизам вътре.

Претърсвал съм безброй наркомански свърталища през годините, но така и не свикнах с тях — всеки път ме полазват тръпки. И този път не е изключение.

Щом прекрачвам прага, в носа ме удря тежък мирис на застояло. Сбърчвам нос и продължавам напред, обхождайки всяка стая.

Откривам няколко мръсни, разностилни мебели. По пода са пръснати стари вестници и картонени опаковки от пържено пиле. Има и книги. Включително няколко на испански и няколко на арабски.

В кухнята по плотовете са натрупани мръсни чинии и чаши. Хладилникът е отворен, а вътрешността му е покрита с плесен.

Влизам в спалнята и виждам два матрака по персон и половина, сложени направо на парцаливия килим. Върху тях са нахвърляни няколко възглавници на буци и спални чували.

После лъчът на фенерчето попада върху миниатюрна човешка фигура в ъгъла и аз залитам назад.

Господи боже мой! Обхванат от ужас, поглеждам по-внимателно и се успокоявам.

Пластмасова кукла. Това пък как се е озовало тук? И защо? Какво, по дяволите, планират терористите и къде са отишли?

Ритвам ронещата се стена от гняв и безсилие и оставям бразда в нея.

След като претърсих този противен — и опасен — квартал, намерих тайната квартира и обходих всяка стая, изглежда, че ще си тръгна само с нова рецепта за скариди на скара.

По дяволите!

Чакай. Сещам се нещо.

Гаражът. Забравих за гаража.

Глава 55

Излизам от къщата и тръгвам по обраслия двор.

Страничният вход на гаража е закован с друго парче нов шперплат. Само че предният вход е заключен само в долната си част с ръждясал катинар.

Навеждам се и подпъхвам единия край на лоста си под катинара. Настъпвам другия край с цялата, си тежест и старият катинар веднага се отваря.

Открехвам вратата. Гаражът се изпълва със слънчева светлина, която разкрива помещение, пълно с какви ли не боклуци. По рафтове са наредени кутии с боя, кашони, метален скрап, жици, инструменти.

Колко странно. Къщата на практика беше празна. Гаражът обаче сякаш е бил използван скоро… за цех?

Влизам вътре, за да огледам по-отблизо, когато ме удря нова миризма, остра и силна.

Амоняк. Или хлор. Каквото и да е, със сигурност е в много по-концентриран вид от което и да е домакинско почистващо средство. Мирише на индустриален разтвор.

Този тип химикали не се използват за правене на метамфетамини или за разреждане на кокаин.

Използват се за бомби.

В момента наистина ми се иска още да работех в полицията. Или поне да имах достъп до част от ресурсите на управлението.

Да разполагам с екип следователи, които да проверят гаража за отпечатъци, за влакна и за ДНК от пода до тавана. Да вземат проба и да проследят всяко химическо вещество, което намерят. Да сверят откритото с базата данни на Агенцията по оръжията, за да видят дали съвпада с други случаи с бомби.

Моля се ФБР да прави всичко това.

Съдейки по вида на мястото обаче, изпитвам известни съмнения.

Вече направо кипя от притеснение. Толкова съм близо! И въпреки това съм крачка назад. Копелетата правят бомби. Страхотно. Къде ще ги…

Виждам нещо на мръсния под и спирам да си задавам въпроси.

Следи от гуми.

Но странни.

Следите от задните гуми са дебели и на голямо разстояние една от друга. Предните са по-тесни и на по-малко разстояние. Няма кола на този свят, която да оставя такива следи.

Но има трактори.

А тракторите се използват за теглене на платформите за Марди Гра.

Коленете ми омекват. Най-страховитата ми теория, изглежда, се потвърждава.

Копелетата ще ударят в последния ден на Карнавала. Като скрият бомба в трактора, теглещ някоя от платформите.

Но на кой парад? Остават още дузина. И коя платформа? Стотици са! А и кой казва, че ще е само една?

Исусе Христе!

Правя няколко снимки на гаража и на следите от трактор с телефона си. Ръката ми трепери.

Предполагам, че все пак е имало полза да дойда чак дотук и да претърся тази къща. Има още толкова много неизвестни. Но поне знам какво не знам.

И това ме разтърсва до кости.

Глава 56

— Мило — казвам с широка усмивка, — ти си истинска радост за очите.

Не, не говоря с Ванеса.

Гледам караваната ни. Напълно възстановена. По-красива от всякога.

Нови гуми, ново предно стъкло, изчукана, боядисана. Дори с проверен двигател и сменено масло, за всеки случай.

При това тъкмо навреме за Марди Гра.

Макар че след онова, което намерих вчера в онзи гараж, не съм сигурен, че този факт е особено ободряващ.

Виждам Марлийн да се суети вътре като работна пчеличка през новия ни кристалнопрозрачен пластмасов прозорец за сервиране.

Провиквам се към нея:

— Мислех, че няма да е готова до другата седмица.

— От сервиза ми казаха, че няколко от работниците им много си падали по манджите ни — отговаря тя. — Работили извънредно, за да я оправят по-бързо. Обещах им, че могат да разчитат на безплатни сандвичи.

Качвам се в караваната и оглеждам вътрешността. Леле. Предвид ужасното състояние, в което беше, когато я видях за последен път, сега съм направо изумен от промяната.

— Безплатни сандвичи ли? — възкликвам невярващо. — Дължим им вечеря от поне девет блюда!

Марлийн ми пусна съобщение, че е взела караваната по-рано от очакваното, още докато бях в „Сейнт Рок“. Каза ми и в коя необичайна част на града я е паркирала. И ми нареди — не ме помоли, а ми нареди — да си довлека задника там на секундата и да й помогна да отвори „Готвачът убиец“. Реших да не споря.

Естествено, имам доста по-важна работа. Но имам и алигаторски наденички за запържване и царевична каша със сирене за варене. Щом Дейвид Нийдъм може да намери време да управлява пет гурме ресторанта из целия град и да планира терористична атака, значи и аз ще успея да намеря два часа за готвене в караваната — и ще спра копелето, преди атаката да се осъществи.

Въпреки това съм притеснен от намереното в онзи гараж и се изкушавам да пратя снимката със следите от гуми на Кънингам в управлението заедно с подробен доклад. Но какво ще стане, ако ФБР следят имейлите му? Не само че той ще си навлече неприятности мигновено, но и ФБР ще разбере, че още душа около техния случай.

Което е още една причина да стоя в „Готвачът убиец“ в момента. Ако от ФБР отделят от бездруго ограничените си ресурси, за да следят „Готвачът убиец“ и прочутия му главен готвач, значи ще видят, че прекарвам тук два часа и ще се успокоят, след което може би ще ме оставят на мира и ще успея да продължа да върша и другата си работа.

Днес Марлийн е паркирала на хвърлей от кампуса на „Тюлейн“, на зелена улица, пълна с университетски братства. Вижда ми се странно.

— Защо избра Бродуей Стрийт за официалното ни завръщане, Map? — питам. — Единствените хора, които мразиш повече от пияните туристи, са пияните студенти.

Тя спира да зарежда със салфетки и хартиени чинии и казва:

— За да изгладим евентуалните проблеми, без никой да забележи. В случай че новата печка не функционира както трябва. Или новият хладилник внезапно спре да работи. Или храната не е на обичайното високо ниво. Мислиш ли, че шайка гипсирани колежанчета в деня преди Марди Гра ще забележат? Можем да ги нахраним с котешка храна и няма да усетят разликата.

Кимам и се усмихвам. Както винаги, бившата ми жена има железен аргумент.

Вземам вярната си престилка и я закачам на шията си, лапвам една люта чушка и се захващам за работа.

Умът ми ври и кипи. Прехвърлям отново и отново доказателствата, които съм събрал. Опитвам се и така и не успявам да реша какъв да бъде следващият ми ход. Скоро обаче познатият ритуал на подготовка на храната ме поглъща — беля скариди, кълцам лук, подправям патешките гърди, режа на ситно чесън.

Радвам се, че мозъкът ми може да си почине. Мамка му, имах нужда от почивка.

Около четиресет минути по-късно по тротоара пред караваната се е проточила опашка. Няма да отворим още час. Дори не сме пуснали туит, за да съобщим къде се намираме. Както винаги обаче, някой ни е забелязал и се е похвалил в социалните мрежи. Предполагам, че след няколкодневната липса на „Готвачът убиец“ клиентите ни са развили солиден апетит.

И тогава чувам нещо. Ръмжащият двигател на мощна спортна кола.

Звучи като шума, който чух миналата седмица. Когато Лукас караше напред-назад пред караваната ми, обзет от параноя, че Ванеса може да ни посети за обяд.

Невероятно. Такива като него развалят репутацията на задниците.

Игнорирам шума и се съсредоточавам върху готвенето. Само че звукът се засилва. И приближава.

Тогава виждам как синьото ламборгини спира със свирене на гуми насред улицата.

Не. Не може да бъде. Ванеса не каза ли, че е в Маями цяла седмица? Сега я втасахме.

— Руни, копеле такова! — чува се арогантен вик.

Лукас затръшва вратата на колата и закрачва към караваната. Облечен е в бели панталони и яркооранжева тениска с якичка. Аз намалявам огъня на котлоните и излизам навън, за да го посрещна. И, надявам се, да охладя страстите му.

Закъснял съм. Ръцете му са свити в юмруци. Челюстите му са стиснати. По челото му една вена тупти така, сякаш всеки момент ще се спука. Почти очаквам от ушите му да започне да излиза пара.

— Ти си истински боклук, така да знаеш — крещи той. — Искаш да чукаш всяка празноглава блондинка в града, а? Хубаво. Обаче стой далече от жена ми!

— Ванеса? — питам. — Не съм я виждал от вечерта в „ЛБД“.

— Ти си скапан готвач и още по-скапан лъжец — продължава той. — Знам за вас двамата. Всичко знам. Ще го кажа само веднъж. Потвърди ми сега — закълни се, Руни — че нещата между вас са приключили. Или ще се погрижа и двамата да съжалявате.

Поглеждам Лукас право в очите. Разкъсвам се. От една страна, искам да го излъжа, да му кажа това, което иска да чуе. Да защитя жената, която той не заслужава. Но същевременно ми се ще да му кажа истината: че се влюбвам в тази невероятна жена и тя няма да остане дълго негова.

Сега обаче не е моментът да създавам проблеми. Затова избирам средния път.

— Лукас, имам си правило — отвръщам. — Никога не давам обещания, които не мога да спазя.

Ноздрите на Лукас потрепват. Лицето му почервенява като варен рак. Клиентите ми на опашката наблюдават с възторг представлението, което този мъж изнася.

— Току-що направи най-голямата грешка в живота си — изръмжава той. — Тя също!

После закрачва обратно към ламборгинито, влиза вътре и потегля, а тътенът на десетцилиндровия двигател отеква по улицата.

Изпращам го с поглед и клатя развеселено глава. Що за абсурдна, банална, празна заплаха.

Но пък съм чувал слухове на какво е способен този човек.

Може заплахата да не е толкова празна.

Оглеждам опашката.

— Дано шоуто да ви е харесало — казвам им. — Готови ли сте за ядене?

Доволните насърчителни викове ми оправят настроението, докато се връщам в караваната.

Глава 57

Както изключим факта, че съпругът на жената, в която се влюбвам, се появи и заплаши да съсипе живота ми, сутрешно-обедната смяна в новата ни и подобрена каравана минава без засечки. Днес ще работим само сутринта и на обяд, тъй като ще мине още ден, преди да заредим пълноценно с продукти.

Но смяната минава добре. Новото оборудване функционира. Храната се получава страхотно. Клиентите ни си тръгват доволни. Около обяд обаче започва да не ме свърта.

Направо рия с копита да изляза оттук. Да се потопя отново в разследването си. Да продължа да сглобявам парченца от пъзела, преди да е станало твърде късно.

Ето защо, след като се заклевам на Марлийн да й се реванширам, тя се съгласява да почисти сама. В мига, в който сервираме последния сандвич, аз скачам в колата и потеглям.

Целта ми е Лейк Теръс. Богаташки квартал на брега на Пончартрейн.

По-точно, целта ми е кичозното имение на Ориол Стрийт, което Дейвид Нийдъм нарича свой дом.

В ума ми няма и сянка на съмнение, че този човек знае много повече, отколкото признава. В ресторанта си, заобиколен от телохранители, той отказа да говори с мен. Но тази вечер ще му дам още един шанс. Да си признае.

Разчитам ли на признание? Разбира се, че не. Но този път идвам с доста повече от предчувствие.

Нося снимката, на която позира до Фарзат на събитието, организирано от „Кресънт Кеър“.

Нося и снимката от цеха за бомби в онзи гараж.

Нося си и смит и уесъна, с който никога повече няма да се разделя.

Вливам се в И-10… и преди да измина и два километра, осъзнавам, че идеята е била глупава. Още е рано, но магистралата вече е задръстена.

Въздъхвам и облягам изтощената си глава на седалката.

Поне не бързам. Дейвид сигурно ще работи до късно в някой от ресторантите си. Ще се наложи да постоя пред къщата му няколко часа, докато се прибере. Добре че си нося специалитета на „Готвачът убиец“: сандвич с препечено филе от сом и пържени в патешка мас картофки, заедно със зареден с песни айпод и спомените ми за отминалата нощ с Ванеса за компания.

Не съм изминал и сантиметър в кошмарното задръстване, когато телефонът ми иззвънява.

За вълка говорим… Ванеса е.

Чудя се дали е разговаряла с Лукас. Дали знае, че съпругът й ни е разкрил и е дошъл на работното ми място, за да ме заплаши. Дали знае откъде е разбрал той — което, като се замисля, и аз самият искам да науча.

Вдигам телефона и я пускам на високоговорител.

— Здрасти, Ванеса — казвам весело. — Какво става?

— Кейлъб — прошепва тя уплашено. — О, Боже, помогни ми!

На мига се изправям на седалката. В гласа й има страх. Искрен и дълбок.

— Ванеса? — питам, вдигнал телефона пред лицето си. — Добре ли си?

— Не… определено… не съм!

Думите й са отсечени и напрегнати, произнесени на пресекулки между бързи вдишвания и издишвания.

— Къде си? Какво става?

— В… Сентръл Сити, мисля. Проследиха ме. Удариха ми колата. Накараха ме да катастрофирам! Успях да избягам. Сега се крия… в тоалетната на една бензиностанция. Ще ме убият!

— Ей, ей, забави малко — примолвам й се. — Проследили са те? Да те убият? Къде се намираш в момента?

Тя подсмърча. На път е да се разплаче.

— На ъгъла на „Клейборн“ и „Фелисити“. Мисля, че са съвсем близо. Побързай!

Бързо поглеждам задръстването, в което съм се натресъл.

— Ванеса, успокой се. Ще се обадя на полицията…

— Не! — вика тя. — Недей. Не искам полиция. Ела бързо, Кейлъб, моля те!

Без полиция? Само аз?

Ако вашият живот е в опасност, няма ли да искате полицията да пристигне колкото може по-скоро, а не да звъните на любовника си — бивше ченге, който е сам?

Обаждането на Ванеса е толкова странно, толкова нехарактерно, че започвам да се чудя дали някой не я е принудил да ми се обади.

Може да е Лукас… Или Дейвид… или някой водач на бандата от Франклин Авеню… или някой друг. Да е насочил пистолет към главата й. Да използва сценария с безпомощна жена в опасност, за да ме вкара в капан.

Господи, в какво ни въвлякох?

Но какъв избор имам?

Измама или не, тя е в реална опасност.

— Добре, тръгвам — отсичам. — Без полиция, само аз, колкото мога по-бързо.

Тя не казва нищо.

— Ванеса? Там ли си?

Но линията е прекъснала.

Глава 58

От другата страна цари мълчание. Пълно, смразяващо мълчание.

Ванеса ли ми затвори? Или някой от нападателите й я е накарал да затвори?

Залива ме вълна от паника и ме принуждава да се постарая да запазя спокойствие, самообладание и да не реагирам твърде бурно. Макар че пулсът ми е ускорен до небесата, времето сякаш забавя ход.

Не ме интересува дали е капан. Жената, в която се влюбвам, е в опасност. И се намира само на няколко километра от мен.

Трябва да стигна до нея. Да открия какво, по дяволите, става.

И ако това, което ми е казала, е истина, да й спася живота.

Но първият ми проблем е как да изляза от проклетото задръстване.

Инстинктивно посягам към центъра на таблото, за да включа светлините и сирените… когато осъзнавам, че, мамка му, вече не разполагам с тях.

Затова натискам клаксона. Завъртам рязко волана. И започвам да си проправям път през трите ленти. Газ, спирачка, газ, спирачка. Другите шофьори ми свирят. Ругаят. Показват ми всеки познат неприличен жест. Аз обаче не им обръщам никакво внимание, а си гледам пътя.

В мига, в който стигам до аварийното платно, натискам газта до ламарината. В един момент виждам, че напред по магистралата е станала голяма катастрофа — изглежда, цялата полиция на Луизиана се е събрала тук. Взимам първия изход, Хауърд Авеню, после със свирене на гуми правя десен завой по Джеферсън Дейвис Паркуей. Улицата е кръстена на бившия водач на Конфедерацията — ясно доказателство, че колкото и прогресивен и свободолюбив да е Ню Орлиънс днес, все още има какво да се желае.

Тук движението не е толкова натоварено, затова ускорявам. Трафикът се забавя, когато стигам Уошингтън Авеню (кръстено на, е, знаете на кого). Аз обаче отказвам да намаля. Натискам клаксона и въртя волана, промушвам се между коли и камиони, карам, сякаш гоня заподозрян. Държа ръцете си в долната част на волана за по-добър контрол, както са ме учили в Академията, и гледам право напред.

На кръстовището между Уошингтън и Броуд Стрийт светофарът светва в жълто. Аз ускорявам… но няма да успея. Натискам педала още по-силно. Натискам и клаксона като полудял и профучавам през кръстовището на червено. Благодаря, прошепвам, когато се справих без катастрофа. За мой късмет, всички полицаи са заети с друго и не се налага да се гоня и с тях, за да стигна до Ванеса, защото оттук нататък няма да спирам за нищо на света.

Движението отново започва да се сгъстява, затова решавам да се махна от главната улица и да мина по страничните алеи, които водят към сърцето на Сентръл Сити. Недалеч оттук се намира Музеят на Южняшката храна и напитки — кичозна колекция от предмети на тема, близка до сърцето ми. Наблизо е също и фабриката на „Лайдънхаймер Бейкинг Къмпъни“ — пекари на толкова пристрастяващ хляб, че е редно да се забрани със закон.

Но Сентръл Сити е и квартал, известен с бедността си, отчаянието и широко разпространената употреба на наркотици сред местните жители и сред минаващите оттук за една бърза доза. Да не говорим за убийства и други престъпления. Оставете, че се е заключила в тоалетната на бензиностанция. Какво изобщо е правела Ванеса тук?

Продължавам да карам по изпъстрените с дупки улици. Покрай порутени къщи и запустели парцели, картина на бедност и безнадеждност. Свивам по Клеърборн Авеню и започвам да се оглеждам за западнала бензиностанция. Почти съм стигнал.

Виждам една на „Шел“, но тя е прекалено чиста и има доста хора.

Надолу по улицата зървам друга, на „Валеро“, но в нея също е пълно с хора.

Пресичам „Фелисити“ и решавам, че съм открил правилното място: стара, запусната бензиностанция „Газко“.

Изглежда затворена, но дали за деня, или завинаги, не мога да преценя. Пред бензиностанцията са паркирани накриво две коли. Едната е кафяв джип „Чероки“ с вдлъбнатина от удар по предната броня. Може би това е колата, която е изкарала Ванеса от пътя?

После се сещам: видях кафяв джип „Чероки“ да влиза в онази автоморга миналата седмица, на срещата на терористичната клетка, когато следях Фарзат.

Мразя съвпаденията.

И тогава го виждам: лексуса на Ванеса, обърнат на едната си страна на половин пресечка от „Газко“ — явно са я ударили там и тя е избягала насам.

Исусе Христе.

Приближавам и виждам, че на бензиностанцията има четирима души с подозрителен вид. Двама от тях стоят на стража до джипа. Другите двама са пред вратата на тоалетната и гневно блъскат по нея.

Никой не изглежда толкова тъп, че да извади оръжие посред бял ден… но на хълбоците им зървам красноречиви издутини.

Собственият ми деветмилиметров е още у мен, но не е сега моментът и мястото да го използвам. Ако се замеся в престрелка с четирима души, ще ме натъпчат с олово за секунди.

Оглеждам бензиностанцията и започвам да си блъскам главата, за да измисля някакъв начин да изплаша тези задници и да освободя Ванеса.

Какво мога да направя?

И тогава ми хрумва идея. Рискована идея.

Не, направо откачена идея.

Но може да свърши работа. Ако преди това не изгоря жив.

Глава 59

Преглъщам страха си, преди да ме задави, влизам в бензиностанцията и спирам пред една колонка — онази, която е най-близо до групичката.

Още преди да изключа двигателя, виждам как двамата, застанали на стража, се напрягат и разменят няколко думи. Приемам, че обсъждат как да подходят към неочакваната ми поява.

Започвам да тършувам из боклуците, струпани в конзолата между двете предни седалки — кламери, салфетки, пакетчета захар, запалка „Бик“, монети, стари касови бележки — и вземам каквото ми трябва.

След това излизам небрежно и заставам пред колонката. С крайчеца на окото си забелязвам един от мъжете да се приближава.

Дланите ми започват да се потят, но външно оставам невъзмутим. Изваждам си портфейла и пъхам кредитната си карта в съответния процеп на колонката. Откачам маркуча, натискам спусъка на дръжката, за да потече бензинът, и щраквам щифта, който задържа маркуча в тази позиция.

— Ей — изгрухтява мъжът. — Нямаш работа тук. Затворено е.

— Какво каза? — питам с дружелюбна незаинтересованост.

Без да се взирам прекалено настойчиво, успявам да го огледам: бял, на около трийсет и пет, бръсната глава, проскубана черна брада, няколко липсващи зъба, врат, изпъстрен с плетеница от татуировки. Не е от типа, с който бихте пожелали да пратите дъщеря си на абитуриентския бал.

— Казах, че е затворено — повтаря той. — Махай се оттук.

— Просто наливам малко бензин — казвам и му обръщам гръб.

— Не ме чуваш, приятел — настоява онзи. — Качвай се в колата и се махай. Веднага.

— Само секунда, почти съм готов.

— Казах веднага. Ако се наложи да повтарям пак, ще трябва… Какво е това, по дяволите?

Мъжът свежда поглед към краката си… и установява, че е стъпил в разрастваща се локва от кехлибарена течност: бензин.

Изобщо не наливах в резервоара.

Оставих горивото да тече по земята.

Освен това смачках всички стари хартии, които намерих в колата, на една стегната, леснозапалима топка.

Пускам все още капещия маркуч и се завъртам.

В едната си ръка държа хартиеното гюле.

В другата — запалката „Бик“.

Глава 60

— Хайде сега всички да паднат на колене с ръце на тила! — провиквам се. — Веднага! Или вдигам всичко във въздуха!

Мъжът замръзва, осъзнал какво се случва. Очите му се стрелкат насам-натам, вижда как бензинът се разтича около него и продължава да се лее към съучастниците му.

— Ох, мамка му — промърморва той и посяга за пистолета си.

— Лоша идея — казвам. — Искрата от изстрела може да ни взриви всичките… тоест, ако аз не възпламеня бензина преди това.

По лицето на мъжа се изписва объркване и ужас.

— Ей, ей, добре, успокой топката — примолва се той и вдига празните си ръце. Залита назад към приятелите си и се обръща към тях. — Ей, имаме проблем!

Другите трима бързо се усещат — особено когато забелязват горивото, течащо към тях.

Единият от двамата, които са застанали пред вратата на тоалетната — жилав мъж на средна възраст с мърлява тираджийска шапка, вади неугледен на вид револвер.

Аз запалвам хартиената топка и я поднасям напред като факла.

— Ангъс, не стреляй! — изкрещява първият мъж, размахал ръце във въздуха като шофьор на внезапно повредила се кола, който търси помощ.

— Чухте го! — викам аз. — Сега ще броя до три. Едно! Две!

Мъжете разменят няколко думи, които не чувам. Очевидно е, че започват да изпадат в паника. Мислят ме за луд. Каквато е и целта ми.

Не им отнема още много време да решат да си плюят на петите.

Псувайки под носовете си, никой от четиримата не прави каквото им казвам. Двама се хвърлят към колите си. Другите двама, включително тираджията с револвера, хукват да бягат в обратна посока.

Когато се изгубват от поглед, се успокоявам и хвърлям пламтящата хартиена топка на земята. Тя пада право в локвата гориво… и угасва с напълно безобидно съскане.

Какви идиоти, мисля си, обхванат от възторг след успеха на маневрата си. Със сигурност са израснали в гледане на екшъни. Само че в истинския живот е почти невъзможно да възпламениш бензин по този начин въпреки холивудското клише. Освен това аз избрах дизел. Той е още по-трудно запалим.

Радостта ми обаче не трае дълго. Хуквам към тоалетната и започвам да удрям по вратата.

— Ванеса? Кейлъб е! Добре ли си?

Тишина. Продължавам да удрям по вратата. Да викам името й. Нищо.

Стомахът ми започва да натежава от ужас. Дали изобщо е вътре?

Дали е жива?

След период, който ми се струва като цяла седмица, чувам ключалката да прищраква.

Бавно отварям вратата.

Там е. Сгушена в ъгъла като подплашено животно. Бузите й са набраздени от ивици сълзи и спирала за мигли. Ужасена е, но изглежда невредима.

Не продумвам. Гърлото ми така се е стегнало, че не знам дали бих могъл, дори да исках.

Приклякам до нея и я взимам в обятията си. Това е най-силната, най-всеотдайната закрилническа прегръдка, която някога съм предлагал на някого. Изпълнен съм с облекчение… а после и с гняв.

Трябва да хвана поне един от онези гадове и да ги накарам да си платят — особено ако по някакъв, какъвто и да е начин са свързани с атаката на Марди Гра!

— Иди в колата ми, заключи вратите и се обади на 911 — заръчвам й и пъхам ключовете и телефона си в ръцете й. Тъй като тя се колебае, аз излайвам — Просто го направи! Сега вече няма проблем да се обадиш на полицията. В безопасност си. Ще се върна, обещавам.

Преди тя да успее да каже каквото и да било, с което да промени решението ми, аз скачам на крака и започвам да тичам право през локвата дизел към тротоара. Поглеждам наляво и надясно. Колите отдавна са изчезнали. Онзи с бръснатата глава също го няма.

Успявам обаче да зърна мъжа с тираджийската шапка, онзи, когото единият нарече Ангъс. Движи се доста бързо… но изглежда, че е наранен, защото куца.

Горкичкият.

Като лъв, избрал най-слабата газела в стадото, аз се втурвам в преследване. Профучавам през улицата, като избягвам на косъм удар с микробус. После ускорявам ход. Разбутвам няколко души от пътя си. Заобикалям не един, не двама, а цели трима тийнейджъри на електрически тротинетки.

Настигам го — той поглежда през рамо и едва сега ме вижда. Внезапно обзет от страх, мъжът се опитва да побегне по-бързо. Шапката му пада и разкрива рошава руса грива, но той продължава да куца.

Скачам върху него. Обгръщам кръста му с ръце. Събарям го и той пада на циментовия тротоар. Пистолетът му се плъзва извън обсега на ръцете му, когато двамата заедно се приземяваме с трясък, от който костите ми изтракват.

Ако все още бях полицай, вече щях да му дърпам ръцете зад гърба, да му нахлузвам белезниците и да му изреждам правата.

Вместо това извивам едната му ръка и блъскам лицето му в цимента.

— Кой си ти, по дяволите? — викам. — И кой ти каза да нападнеш Ванеса?

Той не отговаря. Може би защото пъхти като куче.

А може би му е нужно още малко… насърчаване.

Извивам ръката му по-силно, докато не простенва от болка. Забелязвам, че по кожата му има пресни следи от изгаряне. От лакътя надолу и двете му ръце са в плетеница от затворнически татуировки, сред които и една с черен кръст в черен кръг.

О, боже. Онази жена, която печеше скариди на скара близо до тайната квартира в „Сейнт Рок“, ми беше казала, че е видяла наоколо да се навърта рус мъж с точно този националистически символ, татуиран на ръката. Има голяма вероятност това да е същият мъж.

— Ако бях на твое място, Ангъс — изръмжавам, — щях да започна да говоря.

И най-сетне той проговаря.

— Майната ти!

Аз си поемам дълбоко дъх. Трябва да остана спокоен. Особено предвид факта, че е започнала да се събира тълпа от зяпачи. Сигурен съм, че някой от тях всеки момент ще започне да снима всичко с телефона си. Значи трябва да побързам.

— Какво е станало с носа ти? — питам. — Да не е счупен?

— А? — недоумява той и извръща леко глава, за да ме погледне.

Удрям го в носа с основата на дланта си. Хрущялът изпуква.

Бликва кръв.

— А сега?

Глава 61

— Льо пти филе за мадмоазел. И льо гран стек за мосю.

Келнерът поставя чинии с две дебели, сочни пържоли говеждо пред мен и Марлийн. Изглаждам салфетката в скута си в очакване на пиршеството.

— А за другата мадмоазел салата „Цезар“.

Той поднася купа с маруля, кротони и пармезан — съвсем прилична салата, но, да бъдем честни, не чак толкова изкусително ястие — пред Ванеса.

— Бон апети.

Седнали сме в облицования с дърво салон на „Мистър Джонс Стекхаус“. Закътан в долната част на Гардън Дистрикт, този елитен ресторант прави едни от най-хубавите пържоли на този бряг на Мисисипи в приятна, елегантна атмосфера. Нищо свръхмодерно, нито твърде бляскаво. Просто тихо съвършенство.

След ден като днешния и тримата се нуждаем точно от това.

Имам чувството, че съм на хиляда километра от бруталните мъже, западналата бензиностанция и потъналия в безнадеждност квартал в Сентръл Сити и се надявам — моля се, — че и Ванеса изпитва същото.

— Чувствам се малко глупаво, че поръчах салата в заведение, известно с пържолите си — казва тя и започва да рови из храната си, докато ние с Марлийн се заемаме с говеждото. — Май точно сега нямам особен апетит.

Пресягам се през масата и слагам ръка върху нейната. Внимавам да не докосвам бинтования й палец — една от повърхностните й рани след катастрофата и гонитбата през деня. Цяло чудо е, че се отърва само с няколко синини и драскотини. Сълзите и спиралата са измити от лицето й и сега изглежда още по-млада и уязвима.

— Ако искаш, си поръчай детското меню, за мен е все едно — уверявам я. — Достатъчно ми е, че си невредима. А ако апетитът ти се завърне, ще ти дам от моята пържола.

— Така ли? — възкликва Марлийн. — Май ще припадна. Кейлъб Руни наистина ли току-що предложи да сподели безценната си пържола? Когато бяхме женени, се налагаше да го умолявам за една-единствена хапка. Май си имаме работа с много специална жена.

Усмихвам се широко.

— И двете сте специални — изтъквам. — И го знаете. Точно затова исках да хапнем заедно. Реших, че една вечеря навън ще ни се отрази добре.

— Още веднъж благодаря за поканата — обажда се Ванеса. После се обръща към Марлийн. — Радвам се, че си тук, Марлийн. Това значи много за мен. Ако Лукас ме поканеше на вечеря с някоя от неговите приятелки, май по-скоро бих се хвърлила под трамвай, отколкото да приема.

— Хмм — проточва Марлийн. — Като стана дума. Може ли да бъда откровена?

Опа. Повярвайте ми, това не са думите, които човек би искал да чуе от бившата си половинка. Отварям уста, за да я спра, но Ванеса ме изпреварва.

— Разбира се — казва тя. — Винаги.

— Когато разбрах, че Кейлъб се среща с омъжена жена, отначало не ми хареса — започва Марлийн. Подбира си думите внимателно. — Не поради морални причини. Просто не искам някой да нарани бизнеспартньора ми — тоест никой, освен мен. Вярно, корав е. Особено когато става дума за нежния пол. Но и чугунен тиган може да се огъне, ако го удариш достатъчно силно. Разбираш ли?

Марлийн набучва парче месо на вилицата си и го размахва във въздуха, за да подчертае думите си.

— Но ти опроверга притесненията ми, Ванеса — продължава бившата ми жена. — Как ще се развият нещата между вас, не е моя работа… но изглежда, сте попаднали на нещо хубаво. Радвам се за вас.

За момент онемявам. И малко се трогвам.

— Страхотно казано, Map — отронвам. — Май никога не съм те чувал да говориш толкова… мило.

— Е, гледай да не свикнеш.

И тримата се засмиваме, за пръв път тази вечер, но съвсем не за последен.

С напредването на вечерта се изненадвам колко гладко върви разговорът между трима ни. Колко е чаровна Ванеса въпреки изпитанията й от по-рано през деня. Колко е любезна Марлийн, въпреки че е… ами, Марлийн. Двете най-важни жени в живота ми откриват цял куп общи интереси, които ги сближават, от кънтри музиката на Нашвил до нюйоркските „Янкис“, и дори долнопробните риалити програми от типа на „Истинските отчаяни съпруги на Атланта“.

След като плащам сметката, излизаме навън и заставаме на тротоара, за да изчакаме да ни докарат колите. Така де, моята и тази на Марлийн. Лексусът на Ванеса е в сервиза благодарение на случилото се през изминалия ден.

— Каква е онази сграда там? — пита Ванеса. — Досега не съм я забелязвала.

Тя сочи през улицата към необичайна постройка от стомана и стъкло с висок и тесен вход и триъгълен метален покрив, украсен с декоративни решетки.

— А, това ли? — отвръщам с усмивка. — Това е Айфеловата кула.

— Много смешно — нацупва се тя. — Вижте, знам, че не съм местна, но не ми се подигравайте. Сериозно, какво е?

Марлийн въздъхва.

— Ами всъщност, милинка, той не те лъже.

Ванеса смръщва красивото си лице, объркана.

— Директно от Париж, Франция — обяснявам аз. — Това е ресторантът от върха на кулата. Пикасо, Чарли Чаплин, дори Хитлер — всички са ходили там. Когато затворил врати през осемдесетте години на миналия век, го разглобили парче по парче. Пренесли го тук. Построили го наново. Сега е музей и място за разни събития и се казва „Айфеловото общество“. Някой ден може да отидем да го разгледаме.

Ванеса клати глава със страхопочитание, докато пъха цигара в уста.

— Този град не спира да ме изумява.

— Просто още едно доказателство — отбелязвам аз и вземам незапалената цигара с палец и показалец, — че независимо откъде идваш и какво е миналото ти, можеш да дойдеш в Ню Орлиънс и да получиш втори шанс. Тук ще те приемат. Такава, каквато си.

Преплитаме погледи.

— Ей, влюбените гълъбчета, колите дойдоха — обажда се Марлийн и разваля атмосферата.

— Бих те закарал до вас — казвам, — но имам да свърша нещо по работа, преди да се прибера. А и е най-добре с Лукас да не се засичаме.

Ванеса кимва.

— Разбирам. Ще си повикам „Юбер“.

— В никакъв случай! — възразява Марлийн. — Ванеса, идваш с мен. Скачай в колата.

Гледам как тези две жени, за които човек трудно би си представил, че могат да се сближат, се качват в пасата с ръчни скорости на Марлийн и потеглят в нощта.

Аз отивам до собствения си автомобил и подавам на момчето, което го е докарало, двайсетдоларова банкнота. Преди да се кача обаче, заставам пред багажника и удрям здраво капака.

Отвътре долитат приглушени, паникьосани викове за помощ.

Ангъс, мръсният расистки боклук, когото хванах през деня, оттогава лежи завързан в багажника ми.

Едва успявам да сдържа една усмивчица, когато промълвявам: „Хайде да се повозим“.

Глава 62

Излизам на Сейнт Чарлс Авеню — широк булевард с два чифта трамвайни релси по средата. Насочил съм се на югозапад.

Опа. Май ще трябва да направя обратен завой.

Завъртам рязко волана. Колата подскача наляво, минава през металните релси и отново излиза на платното, този път в обратната посока.

При всяко друсване откъм багажника долита глухо тупване и тракане.

— Извинявай, Ангъс — провиквам се с ясното съзнание, че не може да ме чуе. — Без да искам.

Ускорявам и започвам от време на време да натискам спирачките, за да спре рязко колата, а Ангъс да се потъркаля още малко. Целта ми не е да нараня копелето. Искам само да се страхува. Да се обърка. Да се почувства безпомощен. Искам да изпита всички ужасни емоции, които той е причинил на Ванеса преди няколко часа.

Само че в неговия случай спасител няма да дойде.

След няколко пресечки спускам прозорците. В колата е задушно. Мога само да си представя колко по-зле е в багажника.

Включвам радиото и го нагласям на любимата си станция: 90.7 WWOZ, само джаз, двайсет и четири часа в денонощието. От тонколоните плисва пронизително, виртуозно соло на тромпет. Веднага познавам песента: прочутата Dippermouth Blues, записана от самия него — Сачмо, Татенцето, единственият и неповторим Луис Армстронг, джаз иконата на Ню Орлиънс. Не се стърпявам и започвам да поклащам глава и да тактувам с пръсти в ритъма на музиката. Според слуховете една от причините джазът да се роди в Ню Орлиънс е, че това било единственото място в света, където робите имали право да притежават барабани. Фактът, че от нещо толкова противно като робството е произлязло нещо толкова великолепно, е доказателство за изобретателността и духовната сила на тези хора.

Завивам на изток и се качвам на магистралата „Пончартрейн“. Насочил съм се извън града, затова движението не е особено натоварено. Това ми дава множество възможности да въртя рязко волана и да минавам на зигзаг между четирите ленти.

— Как си, Ангъс?

Скоро минавам по „Кресънт Сити Кънекшън“, огромния стоманен мост над този завой на Мисисипи. Отляво силуетите на сградите в центъра на Ню Орлиънс проблясват красиво под нощното небе.

Излизам от магистралата в част от града, позната под името Алжир. Районът е известен с множеството си банди и честите престрелки, но отвън изглежда приятен и спокоен, направо като отделно градче. Освен бандите, доста от клубовете, които участват в парада, имат „свърталища“ тук — складове, в които членовете строят и съхраняват разточителните си платформи.

Ако теорията ми за предстоящата атака се потвърди, някои от тези платформи може да са се превърнали в складове за бомби, а не само за мъниста. Изтръпвам заради факта че точно в този момент в някой от тукашните складове някой внимателно сглобява бомба, за да я сложи в трактор или направо в платформата.

Не спира обаче да ме гложди един въпрос: за терористична атака ли става дума — акт, който цели да посее възможно най-много смърт, или за семейна разпра между Нийдъмови.

Засега нямам отговор.

Надявам се обаче, че изплашеният товар в багажника ми ще може да ми помогне да науча.

Свивам по Уинстън Стрийт и се нареждам на опашката от спрели коли. Отново ще пресечем Мисисипи, но тук мост няма.

— Колко пътници возите? — пита дъвчещата дъвка продавачка на билети.

— Благодаря, сам съм — казвам и й подавам три долара за билета.

Тя ми махва да продължа напред и аз качвам колата на огромния червено-бял открит ферибот. Намествам се зад форд „Експлорър“ с лепенка на бронята, гласяща: КУПОНЪТ В НОЙЛИЙНС НЕ СВЪРШВА. След няколко минути фериботът потегля. Проверявам си телефона. Няма нови съобщения, нито текстови, нито гласови. Нищо. Аз обаче отделям няколко секунди да изпратя едно, преди да изляза от колата.

Ако някога сте седели в кола, която се намира на ферибот, сигурно знаете, че чувството е особено. Малко ми прилошава от него.

Ако си затворен в багажник, сигурно е още по-неприятно.

Точно на това разчитам.

След краткото пътуване по вода отново се озовавам на твърда земя, в район на име Чалмет. Карам покрай прашни индустриални сгради и огромна петролна рафинерия. Когато асфалтираният път преминава в черен и когато започвам да изпитвам чувството, че съм стигнал твърде далеч, разбирам, че приближавам целта си.

Завивам по Бартоло Стрийт на север и продължавам до края й. Накрая спирам — на малък бетонен мост над изкуствения канал за индустриални цели „Флорида“. Наоколо ми са се ширнали безкрайни мрачни блата.

Спирам двигателя, като с това спира и потокът от джаз по радиото. Излизам, изваждам смит и уесъна, заставам пред багажника и го отварям.

Ангъс е вътре, свит в ембрионална поза.

Той на мига започва да се гърчи и усуква, но китките и глезените му са завързани с индустриално тиксо. Опитва се да изкрещи, ала в устата му е натъпкана червена кърпа за глава.

— Да вървим.

Прицелвам пистолета си в него, издърпвам го от багажника и го завличам до края на моста. Бутам го към парапета, така че ръцете и главата му увисват над ръба. Той се втренчва в мастиленочерната бездна на канала и започва да хрипти от ужас иззад кърпата.

Докато бях полицай, съм разпитвал стотици заподозрени къде ли не, посредством най-разнообразни методи. Но никога, абсолютно никога не съм правил нещо подобно.

— Вдигай колкото шум искаш — казвам му. — Няма никой на километри разстояние. Сами сме, Ангъс, ти и аз. И щурците. И… алигаторите.

Глава 63

Допирам студената стомана на дулото в тила му.

Приглушените му изплашени крясъци се засилват.

— Какво ще стане оттук нататък, зависи от теб — предупреждавам. — Кой те нае да нападнеш Ванеса? Какво ще се случи на Марди Гра? Каква е връзката между двете? Говори!

За моя изненада, Ангъс започва енергично да клати глава. Счува ми се, че изсумтява „не“, последвано от звуци, които звучат като псувни. Невероятно!

— Ако си готов да умреш, за да защитиш някакъв терористичен боклук, значи животът ти струва дори по-малко, отколкото мислех — изтъквам. — Но добре. Щом така искаш…

Притискам пистолета по-силно към главата му. Освобождавам предпазителя и се премествам, за да му видя скапаното лице.

Той стиска малките си очички. Показалецът ми потрепва като жица, по която тече ток. Налягане от няколко килограма на квадратен сантиметър е всичко, което ми е нужно, за да залича този задник от лицето на земята. Толкова е лесно. Толкова приятно. И даже най-вероятно ще ми се размине.

Но не. Аз не съм такъв човек. А и никой не заслужава да умре по този начин, убит хладнокръвно. Особено човек, който въпреки всичко може да се окаже полезен.

Отдръпвам пистолета от главата му, като не забравям да вдигна предпазителя, след което затъквам оръжието обратно в колана на джинсите ми. Дръпвам Ангъс от парапета, пускам го да седне на земята и развързвам кърпата на лицето му. Той вдига поглед към мен, изумен, онемял. Облекчен, че още е жив. Но още по-изплашен, защото не знае какво ще направя сега… надявам се.

Изваждам нещо от джоба си. То го кара да трепне, но е просто цигарата, която по-рано съм взел от Ванеса, и запалката „Бик“, която използвах на бензиностанцията.

— Цигара?

Той приема нервно. Аз му я запалвам и Ангъс дръпва няколко пъти, все така притеснено, сякаш очаква цигарата да избухне в лицето му.

Лека-полека обаче се успокоява. И изглежда, че започва да сваля гарда.

— Виж, Ангъс — ако това е истинското ти име, — приличаш ми на сравнително разумен човек — започвам аз. — Човек, който се е замесил с разни неприятни типове. Разкажи ми какво стана. Колкото повече ми споделиш, толкова по-голяма помощ ще мога да ти окажа.

Той държи непохватно цигарата с две ръце. Взира се сърдито в нея. Огънчето й хвърля зловеща сянка върху жилестите му, татуирани крайници.

— Да — отвръща той, — обаче хич не съм толкова умен. Затова ме изхвърлиха. Вместо да участвам в екшъна, те ме пратиха да гоня някаква нещастна жена.

Целият се напрягам. Това може да се окаже голям пробив… но ключовата дума е може.

— Кой те изхвърли? Какъв екшън?

— Преди няколко месеца се разнесоха слухове — отговаря той. — Най-вече онлайн. Разни форуми и такива, ама от онези, които ти искат пароли, за да влезеш. Някой от шефовете на Братството — май имаше предвид Арийското братство — се нуждаеше от помощ. Планираха нещо голямо и гадно за тая човешка сган, наречена Марди Гра. Нещо, което щеше веднъж завинаги да подплаши маймуните и помиярите, дето ни нахлуват в града. Да ни го върне.

— И какво беше то? — питам.

— Не успях да науча подробностите — отвръща той. — Обаче по едно време търсеха хора, които разбират от експлозиви. Така се замесих. Изкарах три назначения в Ирак и Афганистан. Видях доста крайпътни бомби да разкъсват приятелите ми.

— Бил си в армията?

Той отново дръпва ядно от цигарата.

— За малко.

— Как така за малко?

Той издухва облак дим.

— Оправих се с началното обучение, тъкмо се готвех за допълнителното в пехотата и ме изхвърлиха. И то само щото се посбих и не им хареса онова… как се казваше? Психопортрета. Ама няма страшно, бързо си намерих работа.

— В охранителна фирма? Подизпълнител?

Той кимва.

— Точно така. На тях не им пукаше дали се бия с разни чернилки от армията, или че психопортретът ми не е стопроцентов. Трябваше им някой, който знае как да стреля… и може да се научи да залага експлозиви. Което отне известно време. И после реших, че мога и сам да си правя бомбите.

Показва ми белезите от изгаряне с химикали, които бях забелязал.

— Май не се уча много бързо.

— Кой ръководеше групата? — настоявам. — Кой даваше заповедите?

— Там е въпросът. Като че ли всеки получава заповедите си отделно. Всеки си знаеше само неговото парче от мозайката. И двата пъти, когато се срещахме в различни изоставени къщи в града, бяхме като излезли от шибаното ООН! Имаше няколко тюрбани. Двама-трима мексикански цигани. Отврат. Но както се казва, врагът на моя враг е мой приятел.

— А материалите за бомбите, които спомена — те откъде идваха? — продължавам разпита. — Кой плащаше за тях?

Ангъс свива рамене.

— Говореше се, че е някакъв богаташ, дето върти ресторанти. Привърженик на каузата.

Майка му стара. Да, Дейвид Нийдъм може и да е параноичен задник. Но наистина ли е възможно тайно да е расист и националист?

— И после какво?

— Накрая доведоха някакви нови пичове, които разбираха от бомби — казва той и вдига цигарата за поредното дръпване. — А мене ме изритаха. Докато не им потрябваха хора, за да ги пратят след онова момиче. Не я познавам и нямам представа какво искаха от нея, но реших, че е част от плана.

Той дърпа дълбоко от цигарата и я хвърля през моста в мастилената вода на канала. Аз прехапвам устни от раздразнение. Очевидно е, че този е най-обикновено колелце в една ужасна машина. Нищо не знае. Не е просто тъп расист. Той е пешка.

— И сега какво? — чуди се той. — Може ли да си ходя?

Направо ми иде да се изсмея на глупостта му. Готвя се да му отговоря отрицателно, когато в далечината зървам нещо, което на мига пресича желанието ми за смях.

Глава 64

В далечината мигащи червени и сини светлини проблясват в нощното небе.

Мамка му. Цял керван полицейски коли. И се носят насам с пълна скорост.

Толкова за плана ми да не пришпорвам нещата с Ангъс.

— Ще трябва да ми кажеш повече — настоявам. — Подробности за атаката. Конкретна информация. И то веднага.

— Нали ти казах, човече. Казах ти всичко, което…

— Глупости! — изкрещявам. — Колко платформи и трактори ще използват? Коя част на града ще ударят? Кой парад? Кога?

Той започва да си дъвче устната. За момент решавам, че е преосмислил ситуацията и иска да ми помогне. Може би просто задавам грешните въпроси.

— Дай ми имена тогава — почти му се примолвам. — Да започнем оттам. Кой друг беше в екипа?

— Арийските братя дойдоха от други места. От целия щат. Знам ги само с бойните им имена.

— Спомена, че е имало и други. Те кои са?

Ангъс се изхрачва през парапета към мастилената вода на канала.

— За циганите и тюрбаните ли говориш? Никаква идея нямам. Не говоря с животни. Имаше дори един проклет руснак, представяш ли си? Имаше и очилати умници — със сигурност по-умни от теб, ченге.

Яростта ме завладява. Посягам и сграбчвам този задник за изпотената, изплескана с кръв тениска и го дръпвам рязко.

— Чуй ме сега, боклук мръсен — изръмжавам. — В най-добрия случай те чака обвинение в нападение с цел нанасяне на телесна повреда и участие в заговор за извършване на терористичен акт. Присъдите варират от трийсет и пет години до доживотна без право на предсрочно освобождаване. Виждаш ли ченгетата, които идват насам? Не идват да ти помогнат. Но аз бих могъл, ако ти помогнеш на мен. Познавам няколко добри адвокати в града. И няколко отстъпчиви съдии. Схващаш ли какво ти казвам? Та, ако не искаш да умреш в затвор с максимално ниво на сигурност, аз съм ти единствената надежда.

Изглежда, че думите ми най-сетне стигат до мозъка му.

— „Свети кръст“ — изломотва Ангъс.

— Какво значи това? — питам. — Някакъв код ли е? Нещо религиозно?

— „Свети кръст“ е място — почти проплаква той. — Там трябваше да се съберем тази нощ. Една барака на ъгъла на „Флъд“ и „Дофин“.

Нощна сбирка. В опасна част на града. В изоставена къща.

Определено звучи като среща на терористична клетка в най-новата тайна квартира.

И не е изключено тази среща да се провежда в момента!

Блъсвам Ангъс на земята и хуквам към колата.

„Свети кръст“ е квартал в Девети долен район. Няма и десет километра дотам. Ако извадя късмет — да, знам, едва ли, — мога да стигна за петнайсет минути.

Дърпам дръжката, отварям широко вратата на автомобила… и мигновено ослепявам от двете хиляди лумена на полицейския прожектор.

Чувам свистене на гуми, отваряне на други врати и тропот на крака по земята.

— ФБР! — крещи някой. — Не мърдай! Вдигни си проклетите ръце!

Глава 65

Понякога съм дръзко копеле. Но глупак не съм.

Спирам и вдигам „проклетите си ръце“ във въздуха.

После изкрещявам:

— Подранихте с десет минути!

Не последва отговор от събралите се пазители на реда. Очите ми обаче започват да свикват с ослепителната светлина. Сигурно така се чувстват рокзвездите на сцената. Пред тесния мост в груб полукръг са спрени пет черни джипа. Около мен пък са се наредили абсурдно голям брой федерални агенти.

Един от тях е специален агент Маркъс Морган. Прегърбен е, а раменете му са отпуснати. Изражението му може да се опише с три думи: изморен като куче.

Когато вижда Ангъс, завързан с тиксо и съборен на земята, притворените му очи се окръглят от изненада.

— Мили боже, Руни — възкликва той. — В съобщението ти до Бюрото пишеше, че разпитваш заподозрян, а не го пребиваш до…

— Пратете тактически отряд в „Свети кръст“! — прекъсвам го. — Веднага! И специален отряд, подкрепления по въздуха, сапьори и екип по химически оръжия. Ангъс току-що ми каза къде се състои срещата тази нощ. На ъгъла на „Дофин“ и „Флъд“.

Не очаквам Морган да се разскача от радост. Мислех си обаче, че ще направи нещо повече от това да стои, да си разтрива слепоочията и да чеше наболата си брада.

— Така ли? — пита той. — Не думай. — После се обръща към колегите си. — Ей, чухте ли? Инспектор Волфганг Пук[17] разнищи случая.

Обидата не я и отчитам. Но сарказмът му ме вбесява.

— Мислиш, че е смешно? — крясвам му. — Това е ключът, който ни трябва, за да спрем атаката на Марди Гра!

Той въздъхва и извива шия наляво и надясно, като че ли се опитва да отпусне мускули и сухожилия, схванати от няколко безсънни нощи.

— Руни, чуй се само — отговаря той с неестествено спокоен глас. — Измъчвал си някакъв скапан нацист и той ти е сервирал някаква нелепа лъжа. Няма да пращам всичко живо където и да било за подобна следа. Не и когато тя противоречи на информацията, с която аз разполагам. И не и когато всичките ми ресурси са разпределени без остатък.

Не мога да повярвам какви ги плещи. Обръщам се към Ангъс. Около него са се събрали поне шестима агенти, обездвижили са го, обискират го, режат тиксото от китките му и му слагат белезници. Други шестима стоят до Морган.

— Но си довел цяла армия — изтъквам аз — за един незначителен арест?

Морган отвръща:

— Два ареста.

Залива ме вълна на облекчение.

— Слава богу! — възкликвам.

Когато написах на ФБР съобщение за срещата ми с Ангъс тази вечер, им споделих всичко, което бяха научил за Дейвид Нийдъм. Във възторг съм, че Морган е прочел цялото съобщение.

— Не ме разбра — пояснява той. — Кейлъб Джеймс Руни… ти си арестуван. За възпрепятстване на федерално разследване.

Момент. Чакайте малко. Наистина ли каза…

Шестимата агенти от двете му страни пристъпват към мен.

Отстъпвам инстинктивно назад.

— Аз… какво?

А той казва само:

— Имаш право да запазиш мълчание.

— Това майтап ли е? Аз не съм възпрепятствал разследването ви. Мамка му, проведох го вместо вас!

Той обаче продължава да ми чете правата с монотонен глас, сериозен като монах.

— Всичко, което кажеш, може и ще бъде използвано срещу теб.

Агентите му продължават да вървят към мен. Виждам как един от тях вади чифт белезници. Сребристият метал проблясва под светлината на прожектора.

— Господине, обърнете се, моля — нарежда агентът, — и сложете ръце на гърба си.

Не… не! Това са безобразни глупости. Марди Гра започва утре. По-близо съм от всякога до разкриването на Дейвид Нийдъм и откачения му заговор. И да оставя федералните костюмари да ме спрат точно в този момент? Няма да стане.

Което ми дава идея.

Може да ги взема със себе си.

— Господине — повтаря агентът по-силно. — Казах да се обърнете и да сложите ръце…

— Да, да, добре — склонявам. И съвсем бавно се подчинявам.

Докато се обръщам, поглеждам към колата си. Само на няколко метра съм от нея. Вратата е открехната. Лампата в купето свети. Понеже ключовете са в контакта, се чува тихият предупредителен сигнал за отворена врата.

Аз се хвърлям към автомобила. Скачам вътре, затръшвам вратата след себе си и я заключвам — всичко с едно бързо движение.

Отвън чувам приглушени безразборни викове, които съвсем заглъхват, когато запалвам двигателя.

Включвам на скорост и натискам газта. Агентите се пръсват пред мен като стреснати гълъби, а изпод гумите ми хвръква чакъл.

Превключвам на задна, завъртам рязко волана и настъпвам газта още по-силно.

Колата се понася с ръмжене назад, през тесния мост. Въртя волана и одрасквам парапета — веднъж, два пъти, — преди да я овладея и да я изправя.

Щом минавам канала, непохватно правя половин обратен завой. Превключвам на предна скорост и се махам оттам. Скоро фуча по пълния с дупки страничен път, който върви паралелно на канала в посоката, от която дойдох.

Почти ми се вие свят от вълнение. След няколко пресечки обаче това чувство започва да избледнява. Нещо не е наред.

Намалявам и се заслушвам. Не чувам сирени.

Поглеждам в огледалото за обратно виждане. Не виждам джипове.

Сериозно?

Разчитах, че федералните ще тръгнат след мен! Планът ми беше да ги предизвиквам да ме подгонят… и да ме гонят чак до тайната квартира. Какво стана?

Може би Морган е блъфирал за ареста. Или е решил, че не си струва усилието да ме гонят, предвид оскъдните му ресурси. Не знам дали да се радвам, че не е наредил да ме последват, или… да се изплаша, защото съм останал сам.

Да вървят по дяволите. Сам успях да стигна дотук. Ако Ангъс ми е казал истината — а аз искрено се надявам да е така, — отивам в тайната квартира.

Както се оказва, без помощ. Без подкрепления.

Което значи, че нямам право на грешки.

И на втори шанс.

Глава 66

Флъд[18] Стрийт. Не е най-удачното име за улица в Ню Орлиънс. Все едно да има „Земетръс Авеню“ в Сан Франциско или булевард „Торнадо“ някъде из Канзас.

Само че, когато последвах указанията на Ангъс, аз се озовавах точно на Флъд Стрийт. И успях да стигна за тринайсет минути.

Все още съм малко притеснен от факта, че федералните не ме подгониха. И все повече ми се приисква да имах някакво подкрепление, докато навлизам в този зловещо притихнал квартал. По-рано опитах да звънна на стария си шеф Кънингам, но обажданията се пренасочваха директно към гласовата поща — за момент си помислих дали да не се обадя на 911, ала после се отказах при мисълта за пропилените в обяснения минути, докато разказвам на диспечера какво съм научил и какво става.

Освен по-голямата част от Девети долен район, Катрина срина и квартал „Свети кръст“ със земята. Едноименното училище, построено през 1879 година, пострада толкова зле, че се наложи да го съборят. Дори след всички изминали оттогава години парцелът стои празен. За разлика от училището обаче, другата забележителност на квартала — „къщите параходи „Дулът“, които наистина изглеждат като двойка кораби, все още се издигат гордо на брега на реката.

Много от другите сгради, покрай които минавам, обаче не са извадили същия късмет. Някои са прясно боядисани и поддържани, с равно окосени морави и светещи лампи над входната врата. Други изглеждат като разпадащи се мавзолеи, порутени и тъмни.

Когато прекосявам Бъргънди Стрийт, натискам спирачките. Напред е Дофин Стрийт. Тайната квартира трябва да се намира на това кръстовище.

Не съм сигурен дали ще я позная, когато я видя. Не съм сигурен и какво очаквам да открия вътре. Може би просто няколко души, седнали да обсъждат стратегията си. А може да са няколко десетки души, които зареждат картечници. Слагат си бронежилетки. Сглобяват бомби.

Поемам си дълбоко дъх няколко пъти и оглеждам заспалия квартал.

В този късен час по тротоарите няма никого, да не говорим за човекопоток от влизащи и излизащи от дадена къща. Не забелязвам и струпвания на паркирани коли. Не различавам нито един познат автомобил, като например кафявия джип от по-рано.

Приближавам Дофин Стрийт и най-сетне виждам две тъмни къщи със запуснат вид точно на ъгъла. Която и да е от двете може да е тайната квартира.

Едната е доста малка, с белеща се боя с цвят на лимонов пай с целувки и обраснал двор. На алеята обаче има баскетболен кош… с нова бяла мрежа, увиснала от обръча. Това е единственото доказателство, което ми е нужно, за да разбера, че в къщата живеят хора.

Втората е малко по-голяма, с дъски, заковани по прозорците, и пропаднал на едно място покрив, който прилича на спихнато суфле. Отзад има отделен гараж, точно като тайната квартира в „Сейнт Рок“. Този гараж изглежда достатъчно широк за цели два трактора.

Завивам наляво по „Дофин“, за да огледам празната постройка отстрани.

През цепнатините между дъските на прозорците се процежда някаква мъждива виолетова светлина.

Разтърсва ме студена тръпка.

Вътре има някого.

Глава 67

Спирам по-надолу по улицата и изключвам двигателя.

С ръка на пистолета, пъхнат в джинсите ми, се снишавам и се промъквам към празната къща.

Започва се.

Прекосявам на пръсти сухата кафява трева на моравата и стигам до прозореца, през който се процежда светлината. Навеждам се и се опитвам да погледна през процепите.

Нищо не виждам.

Ето защо доближавам ухо до прозореца.

И чувам приглушени гласове.

Пулсът ми се ускорява двойно, докато бавно се отдалечавам от прозореца и заобикалям къщата.

Търся най-добрия начин да вляза незабелязано, но не виждам странични врати. Май разполагам само с един вариант.

Заобикалям до верандата отпред, качвам се бързо по разнебитените дървени стъпала до вратата, облягам се на стената до нея… и виждам, че вратата е открехната.

Изваждам пистолета. Насочвам го към земята. И се опитвам да се успокоя.

Влизал съм в милиони къщи по този начин. Но винаги с екип. Обикновено с бронежилетка. И никога с такива високи залози.

Затварям очи за момент, за да заглуша тези мисли, които не ми дават мира. Бутвам вратата, преди да са се върнали, и надниквам вътре.

Коридорът изглежда празен. Не виждам заподозрени. Нито капани и камери.

Само намек за същата индигова светлина някъде откъм вътрешността на къщата.

Вдигам пистолета, отварям вратата докрай и започвам да „режа тортата“ — полицейска техника, при която, когато си в опасна обстановка, се завърташ на триста и шейсет градуса, за да обхванеш максимално много от обкръжението си и да минимизираш риска от нападение.

В мига, в който пристъпвам в къщата, остра воня изгаря ноздрите ми.

Не е мухъл или наркотици, нито разлагащ се труп — находки, които човек очаква да открие в изоставена къща. Миризмата е на химикали в индустриална концентрация. Един Господ знае какви точно химикали.

Като насочвам пистолета напред и целият заставам нащрек, продължавам по тъмния, клаустрофобично тесен коридор. При всяка моя крачка подът скърца и пука.

Минавам покрай помещение, което някога е било всекидневна. Празно.

Трапезария. Празна.

Свивам зад ъгъл и се озовавам пред спалнята. Празна.

Виждам обаче откъде идва лилавата светлина: от кухнята.

Чувам и приглушените гласове. Струва ми се, че говорят на… испански?

Пристъпвам по-близо. Още по-близо. Още по-близо. Докато не заставам пред вратата на кухнята.

Подготвям се. Отново „нарязвам тортата“.

— Полиция! — крясвам. — Не мърдай!

Гледката, която се разкрива пред очите ми, ме кара да замръзна.

Кухнята е абсолютно празна.

Какво?

Помещението е озарено от призрачна лилава светлина, която извира от преносимата туристическа лампа с цветна крушка, поставена на плота.

А гласовете, говорещи на испански, идват от радиопрограма, приемаща обаждания от слушатели, която се излъчва от евтин пластмасов апарат наблизо.

Простенвам и от яд, и от отчаяние. Дълбок, гърлен звук.

Това е тайната квартира! И вътре е ставало нещо!

Но какво?

Оглеждам странната обстановка в търсене на знак, който да ми подскаже.

Осъзнавам, че ноктите ми и някои от нишките в дрехите ми греят в бяло, което ми разкрива, че цветната крушка най-вероятно е ултравиолетова.

Но защо? Мислех, че копелетата правят бомба, а не подготвят откриването на нощен клуб.

И как така просто са оставили всичко това тук? Да не им се е наложило да бягат и да са оставили лампата? Или нарочно са оставили и лампата, и радиото като своеобразна визитка, шифровано съобщение за онзи, който ги намери?

Нищо от изброеното не звучи логично.

Никаква шибана логика.

В пристъп на ярост помитам радиото от плота и стоварвам крак върху него. То се пръсва на парчета и гласовете стават още по-приглушени и изкривени. Аз го удрям отново и гласовете замлъкват.

Главата ми започва да пулсира. Коленете ми се разтреперват.

Свличам се на мърлявия линолеум. Потъвам в безнадеждност и отчаяние.

Разследването ми отново е стигнало задънена улица.

Следата е изстинала напълно.

Не мога да се движа. Не мога да мисля. Не мога дори да си стоя на краката.

Не съм открил нищо.

Абсолютно нищо.

А Марди Гра започва само след няколко часа.

Глава 68

— Съжалявам, господине, затворено е.

Портиерът размахва ръце насреща ми, докато излизам от колата.

Паркирал съм пред „Птит Ами“ — кръчмата в Гардън Дистрикт, превърната в бистро, която е собственост на Били Нийдъм, братовчеда на Дейвид. Същият, който преди седмица ме нахрани с най-доброто от менюто си.

Същият, който ми разказа за разногласията и враждебността, разкъсващи семейството. За параноята на Дейвид. За заплахите му.

Били е причината изобщо да тръгна по тази следа. Посещението ми тук е ход, предизвикан от отчаянието ми, но пък може Били да успее да ми помогне да разплета случая.

— Няма проблем — казвам на портиера. — Не съм дошъл да ям.

Приближавам стъклената фасада на ресторанта, заслонявам очи с длани и поглеждам вътре. Изящните полилеи и настолните лампи светят. Келнерите, които в присъствието на клиенти се държат официално, сега си бъбрят безгрижно, докато метат пода и махат покривките от масите.

Почуквам няколко пъти по заключената врата, за да привлека вниманието на един общак, който в момента трупа купчина от столове наблизо. Той ми хвърля бегъл поглед, след което извръща глава. Аз пак почуквам. По-силно.

— Ей! — провиквам се през стъклото. — Ти. Да, ти. Слушай, трябва да говоря с шефа ти. Кажи на Били, че Кейлъб Руни го чака. Спешно е. На живот и смърт.

Безразличието на момчето се превръща в тревога. То спира да подрежда столове, поколебава се, но после поема през салона към кухнята.

Секундите преминават в минути. Докато чакам, мисля. За криволичещия път, който ме доведе до този момент на отчаяние. И за това какво всъщност ще кажа на Били.

Как, по дяволите, да съобщиш на човек, когото едва познаваш, че благодарение на него си заподозрял братовчед му в тероризъм?

Ето го и него, излиза от кухнята и си бърше ръцете в престилката. Докато отключва вратата и ме пуска вътре, лицето на Били прилича на маска на тревогата.

— Кейлъб — поздравява той. — Здравей. Наред ли е всичко?

— Здрасти, Били. Хайде да пийнем нещо. Защото не всичко е наред. Хич даже.

От фоайето, пълно със снимки на Били в компанията на знаменитости и кадри от пилотската кабина, той ме повежда към лъскавия махагонов бар на ресторанта. Аз сядам, а той минава зад бара.

— Пуснах бармана да си ходи — уведомява ме Били. — Какво ще пиеш? Не ме бива много да забърквам коктейли, но правя страхотен „Рамос“ джин физ, ако си в настроение за…

— Бърбън, какъвто имаш. Двоен. Сигурно и ти ще искаш да изпиеш един.

Той налива бърбъна и се вмъква на табуретката до мен. Вдига чашата си, за да се чукнем, но аз оставям моята на бара. Разклащам я, търсейки думите си в кехлибарената течност.

— Кога за последен път говори с Дейвид? — питам.

Той се намръщва.

— Братовчед ми ли? — озадачава се. — Не знам. Май преди две седмици. Защо?

Аз казвам:

— Струва ми се, че не сте особено близки. Колко добре го познаваш? И имаш ли представа на какво е способен?

— Не съм сигурен дали те разбирам — отвръща той. Изглежда объркан.

Отпивам първата си глътка бърбън. Алкохолът има остър, парещ вкус.

— След разговора ни онзи ден направих някои проучвания — започвам аз. — За семейството ви и проблемите ви. Говорих с Емили във фермата й. Проучих финансите ви. И всичко неизменно ме водеше към Дейвид. Всичко.

— Кое всичко? — пита той.

— Получих информация от достоверен източник. Че в града действа терористична клетка, която се готви да ни удари на Марди Гра.

Сега вече той ми отдава пълното си, стопроцентово внимание.

— О, боже…

— Исках да открия от кого тръгва заговорът — продължавам. — Какво точно планират. Откъде идват парите. Оказа се…

Преглъщам нова глътка бърбън.

— Има сложна мрежа, която все още не разбирам изцяло — обяснявам. — Разполагат с множество кухи фирми, през които прекарвате парите. Ислямски екстремисти работят с бели националисти. Не го разбирам. Едва съм се докоснал до повърхността на цялата работа…

Вадя измачканата снимка на Дейвид с Фарзат от джоба си и я слагам върху дървения бар.

— … но братовчед ти винаги се оказва в центъра на нещата, отново и отново.

Били пребледнява като платно. Взема снимката, сякаш може да го ухапе, и я разглежда отблизо.

— Това някой от лошите ли е? — пита.

— Беше. Радикализиран ислямист, който наскоро бе изтезаван и убит. Дейвид тайно му е превеждал пари през фондация-параван.

Били клати бавно и невярващо глава.

— Това… това е… лудост! — възкликва. — Говорил ли си с Дейвид за всичко това?

— Многократно — отвръщам. — Но той е хитър кучи син. А и екипът му от израелски телохранители не улеснява особено достъпа до него.

— Говори ми — съгласява се Били. — Откачени са. Веднъж преди година поканих Дейвид да отидем на лов в окръг Боужър — имам малко земя там. Няколко дойдоха с нас. В сравнение с тях тези от тайните служби са момичета скаути. Постоянно бяха нащрек, непрекъснато оглеждаха всичко, все едно не можеха да търпят мисълта, че някой е въоръжен в близост до клиента им.

Кимам.

— Притеснявам се, че и те са част от заговора. Просто не знам. А и полицията и ФБР… казах им всичко, но никой не си мръдва пръста да използва тази информация по предназначение.

Сега е ред на Били да отпие мълчаливо от бърбъна си, макар да е по-точно да се каже, че отчаяно гаврътва солидна глътка.

— Аз… не мога да повярвам какво чувам, Кейлъб — обажда се. — Но определено ти вярвам. Дейвид винаги е бил малко ексцентричен. Параноичен. Нервен. Нямах представа, че е… чудовище.

Той слага трепереща ръка на рамото ми.

— Ако има нещо, с което мога да помогна, каквото и да е…

Отговарям:

— На този етап не знам какво би могъл да направи който и да е. Освен да се ослушваме. А ако случайно се чуете или видите… и ако той сподели нещо подозрително, нещо необичайно… Ще трябва да ми кажеш. Става ли? Да кажеш и на полицията, и на федералните.

— Разбира се — отвръща Били. — Абсолютно.

После бръква в джоба на престилката си и изважда химикалка и визитка. Написва нещо на гърба й и ми я подава.

— И ти ме дръж в течение — добавя. — Ако получиш нова информация или се нуждаеш от нещо. Това е телефонът ми. Звъни по всяко време, и през деня, и през нощта. Господи… знаеш ли, след като ми каза всичко това, направо ми иде утре да затворя ресторанта и да се кача в чесната, за да избягам от цялата тази лудост. Невероятно е колко чисто и безопасно изглежда светът, когато се намираш на три хиляди метра над земята. Но сега…

Той прокарва пръсти по махагоновия бар, сякаш се опитва да запомни усещането за допира до полираното, стабилно дърво.

— Само че няма да избягам и няма да летя — отсича твърдо. — От друга страна, преди да дойдеш, не очаквах да спя много тази нощ. Сега съм сигурен, че няма да мигна.

Вземам визитката му с едната ръка. С другата изливам остатъка от бърбъна в устата си.

— Били — казвам. — Ставаме двама.

Глава 69

Излизам от ресторанта в топлата, спокойна нощ. Около мен гальовният бриз шепне в клоните на дърветата, много от които са увити в шарени гирлянди и мънистени нанизи.

Вътре в мен обаче бушува буря.

Направих всичко по силите си и, дяволите да го вземат, не беше достатъчно. Да спра Дейвид. Да проваля заговора му. Да убедя ФБР, че съм прав. Да опазя родния си град.

А сега вече може да е твърде късно.

Направо треперя от ярост, докато вървя към колата. В главата ми се ниже парад от ужасяващи картини. Дим. Кръв. Плач. Писъци. Неизвестните ужаси, които утрешната атака може да предизвика.

Затварям очи и ги стискам в опит да прогоня образите. Не става.

Цялото тяло ме боли от изтощение и стрес. Жадува за сън повече, отколкото за кислород. Трябва да се прибера. Да си легна. Преди да полудея.

Но не мога. Още не.

Може да не успея да спася всички. Започвам да приемам този факт.

Но мога поне да ги предупредя.

Особено най-важните хора в живота ми.

Поемам по улицата, която води на север, и после завивам вдясно по Сейнт Чарлс Авеню. Тази вечер движението е свободно, но утре оттук ще могат да минават само платформите и тракторите, които ги теглят. Карането по тази част от маршрута на утрешния парад ме кара да се чувствам странно. Зловещо е. Намирам се на местопрестъпление… преди престъплението да е извършено.

Не оставам дълго на „Сейнт Чарлс“. След няколко пресечки навлизам в долната част на Гардън Дистрикт. Свивам отново вдясно и поемам по тесните, сгушени под редици дървета вътрешни улички на квартала. Спирам пред една къща-близнак — кремава, със светловиолетови капаци на прозорците.

Къщата принадлежи на Ванеса и Лукас.

Изключвам двигателя. Часовникът на таблото премигва от 23:46 на 23:47.

Което ме кара да се замисля.

Наистина ли ще се появя на прага й по този начин, в този час, когато онзи глупак, съпругът й, вероятно също си е вкъщи? Наистина ли го намирам за добра идея?

Издишвам поетия въздух. Потропвам с пръсти по волана. Отново затварям очи.

Преди да съм си променил решението, излизам от колата и тръгвам към къщата.

Натискам звънеца, изчаквам и отново го натискам. После пак.

Къщата изглежда тъмна. Може би не са си у дома?

И тогава на втория етаж светва. В спалнята, спомням си разнежено.

Чувам стъпки надолу по стълбите. Завъртат се ключалки и се дърпат резета.

Вратата се отваря.

Лукас застава пред мен само по сиви боксерки със сънено, възмутено изражение.

— Руни…? — възкликва. — Какво, по дяволите, си мислиш, че…

— Ванеса тук ли е? — прекъсвам го, без да се колебая. — Трябва да говоря с нея.

Той се опитва да изпъчи гърди, за да заеме по-заплашителна поза, но така изглежда още по-жалък.

— Сега? Почти полунощ е! Тя спи. Жена ми спи. Така че, освен ако не…

— Спешно е — натъртвам. — Съжалявам.

Пристъпвам напред и го избутвам от пътя си. Той почти пада настрани, към синьо-бяла ваза, поставена на масичка до вратата.

— Ей! Да не си посмял да влизаш…

— Ванеса! — провиквам се. — Ванеса? Събуди се!

— Кейлъб?

Тръгвам към тихия й глас нагоре по стълбите. Тя е облечена в дълга до коленете бяла тениска, а косата й е прибрана в рошав кок. Хуква изплашена към мен.

— Какво става? — пита разтревожено. — Всичко наред ли е?

— Не! — прекъсва я Лукас. — Определено не е…

— Може ли да млъкнеш за секунда! — заявявам аз.

После се обръщам към нея и гласът ми омеква.

— Чуй ме — казвам забързано. — Трябва да ти кажа нещо. Нямаше да дойда, ако не беше важно… и ако… ако ти не беше важна за мен.

Стисвам я за раменете. Отчасти за да я успокоя, отчасти за да остана на крака.

— Трябва да напуснеш града — предупреждавам. — Възможно най-бързо. Обещай ми, става ли?

— Какво? — пита тя и търка очи, за да се разсъни. — Защо?

— Утре ще се случи нещо. И… и…

— И какво? — пита вече доста по-разбудена. — Какво нещо…

— Работя по един случай. Тероризъм. Някой планира атака на Марди Гра.

Ванеса е шокирана и скрива лице в дланите си.

— О, боже мой — прошепва. — Каква атака?

— Може би бомба — отговарям. — Или газ. Може да са снайперисти по покривите. Или нещо друго. Ей богу, не знам! Не знам и кога ще се случи. Затова ти казвам, че трябва да се махнеш оттук. Не може да си наблизо, когато…

— Лукас! — изпищява тя. — Не!

Глава 70

С крайчеца на окото си зървам Лукас зад гърба си.

Всъщност зървам отражението му — в правоъгълното, стигащо до пода огледало, вградено в стената на коридора.

Такива огледала се срещат често в старите, богаташки къщи в Ню Орлиънс. Някога дамите от висшето общество ги използвали, за да се уверят, че глезените и обръчите на кринолините им не се виждат, преди да излязат.

Тази вечер това огледало, предназначено за модни проверки, играе и тактическа, и защитна роля.

Зървам Лукас с лице, изкривено от гняв, да държи синьо-бялата ваза, която стоеше на масичката до вратата. Сякаш го гледам на забавен кадър как ме приближава. Как вдига вазата. Как замахва към мен.

Изчаквам най-подходящия момент, снишавам се и се завъртам. Дръпвам се като боксьор, за да избегна удара. После го хващам за китките и го блъсвам силно в стената. Вазата пада на пода и се строшава. Той изгрухтява. Хленчи. Строполява се на земята.

— Ах, ти, жалък нещастник — казвам, като поклащам глава.

— Аз? — опитва се да протестира той. — Ти… ти си този, който… се натиска с жена ми!

Пристъпвам напред и се надвесвам над него.

Достатъчно съм търпял глупостите му.

— Жена ти ли? Тя е твой затворник! От години я контролираш. И всички тук го знаем.

— Какви ги говориш, по дяволите? — сопва се той и се дръпва назад, без да става от пода.

Прави се на ударен. Благодарение на слуховете, които ми е споделил Гордън, и всичко, което съм научил от Ванеса — белезите, нежеланието да пие алкохол, напрежението, — съм подредил мозайката на историята.

Време е истината да излезе наяве.

— Ванеса е била сервитьорка в един от ресторантите ти, когато сте се запознали — започвам. — Тъкмо е била завършила гимназия. Съвсем млада. Ти си я ухажвал месеци наред. Тя ти отказвала. Отново и отново. Ти обаче не си искал да приемеш поражението. Започнал си да се ядосваш. Да се отчайваш. Проучил си нещата. И така си разбрал за болестта й… и си видял в нея възможност.

Каменното му изражение постепенно се пропуква.

И отдолу се показва лицето на виновен заподозрян, притиснат в ъгъла.

Изглежда смешен, победен, лишен от елегантните си дрехи, лишен от сиянието на изкуствения си тен. Изглежда застарял, отпуснат, жалък.

— Разбрал си, че красивата ти сервитьорка страда от хронична цироза на черния дроб — продължавам. — От детството си. Нужна й е била трансплантация и скъпи лекарства до края на живота й. Всичко това е щяло да струва на горкото момиче цяло състояние, с което ти си знаел, че не разполага. Ето защо си предложил да помогнеш и да покриеш пълните й разходи. Да платиш за всичко. Дори за университетско образование за съпругата си. Но истинската цена е била дори по-висока.

Зад гърба си чувам как Ванеса сподавя хлип. Лукас се наежва.

— Видях жена, която имаше нужда от помощ — почти крещи той. — И й я дадох!

— Дал си й предбрачен договор, боклук такъв — отвръщам. — В него пише, че ако те напусне, няма да получи нищо. Ще й останат само сметки, които не може да плати, и нужда от лечение, което не може да си позволи. Тя не те обича, Лукас. Тя е вързана за теб. Разводът ще й струва живота.

Очите му започват да се наливат със сълзи от прекомерното напрежение и унижението. За пръв път не ми отвръща с хаплива забележка. Просто свежда глава.

— Много съжалявам — промълвява, подсмърчайки и бършейки сълзи. — Ще оправя нещата. Аз… Толкова ме е срам.

Обръщам се към Ванеса, която също си бърше очите.

— Е? — питам я нежно. — Да или не? Ще си тръгнеш ли?

— От града? Или…?

— И двете — казвам.

Протягам ръка към нея.

И се моля тя да я хване.

Глава 71

Събужда ме тихо жужене от телефона. Започвам да го търся опипом насред пълния мрак, който цари в непознатата спалня, докато все още съм полузаспал и изморен.

Откривам телефона и проверявам екрана. Съобщение.

10-19. СЛЕД ЧАС.

Изпратено е от скрит номер.

Сядам в леглото. Разтърквам очи. Прочитам съобщението отново и се опитвам да го разбера.

10-19 е полицейски код, който значи „Върни се в базата“. След час е шест сутринта.

Но какво, по дяволите, значи това?

Да не е шега? Грешка? Капан? Кой ми го е пратил? Защо сега?

Възможно е да е от стар приятел в управлението, който иска да ми каже нещо секретно на собствена територия. Може да е дори Кънингам.

А може и да е Морган, който се опитва да ме изкара от скривалището ми, за да ме арестува наистина.

Каквото и да е, трябва да призная, че изпращачът постигна своето — заинтригува ме.

Капан или не, искам да разбера повече. Днес е Марди Гра и не мога да рискувам да не се отзова на призива.

Измъквам се от леглото и нахлузвам джинсите и измачканата черна тениска, хвърлени на пода до леглото. Опитвам се да се движа безшумно, но се оказва, че не успявам.

— Къде отиваш?

Ванеса се размърдва под завивката. Дори в мрака на спалнята виждам, че лицето й е притеснено.

— Никъде. Излизам за малко. Ти заспивай.

Тя обаче ме хваща за ръката и ме дръпва да седна до нея.

— Не е честно — протестира. — Стига вече тайни. Стига лъжи. Мислех, че така сме си обещали, нали?

Кимам. Дали сме си това обещание само преди няколко часа, по пътя от нейната къща до тук.

— Тръгнал съм по нова следа — обяснявам. — Трябва да отида в централата на полицията. Това е. Друго не знам. Кълна се.

Тя ме гледа. После нежно ме докосва по бузата.

— Нали ще внимаваш? Ако нещо ти се случи, Кейлъб…

Тя не довършва. Преглъща мъчително.

— Ще внимавам — казвам. — И днес. И утре. Винаги.

Устните ни се докосват за миг. После ставам. Вземам си смит и уесъна от нощното шкафче. Пъхам го в джинсите.

— Ванеса, не мога да понасям мисълта, че нещо може да ти се случи — признавам й. — Моля те, помисли отново… Моля те, махни се от града. Тук не е безопасно.

— Ти оставаш ли? — пита тя.

— Знаеш, че оставам.

Тя отново се сгушва в завивките.

— Значи ще бъда в безопасност, Кейлъб. Винаги.

И аз тръгвам.

По това време на денонощието пътят от къщичката до управлението ще отнеме не повече от десет минути. Тъй като ми остават още петдесет до часа на срещата, се отбивам в кухнята на непознатия дом и отделям известно време да разбера как стоят нещата с храната. Оказва се, че положението е доста задоволително.

Тази къща не е моя. Собственост е на приятел — частния детектив Гордън Андрюс. Той я използва като тайно кътче за срещи с клиенти, които не искат да се показват на обществени места или в офиса му, както и като убежище на хора, попаднали в затруднение. Обадих му се, когато с Ванеса тръгнахме от тях, и той ми предложи къщата за толкова дълго, колкото е необходимо, което вероятно значи докато ФБР спре да ми се сърди.

Гордън е същият чревоугодник като мен и макар че е по-заинтересован от, така да се каже, алкохолната страна на словосъчетанието „храни и напитки“, се е справил доста добре със зареждането на кухнята си.

Включвам един котлон и сварявам тенджерка царевична каша. Щом кашата започва да къкри, я поливам с пълномаслена сметана, добавям чесново масло и отлежал пармезан.

Междувременно разбърквам няколко яйца с късчета пушена наденица и накълцана зелена чушка и ги превръщам във вкусна каджунска версия на бърканите яйца.

Когато и двете ястия са готови, ги пресилвам в чинии, добавям по едно стръкче магданоз за украса и ги прибирам в отделението за затопляне на фурната, като добавям и бележка на лепящо се листче, за да стане по-ведро:

Мила Ванеса, изяж ме.

Самият аз нямам особен апетит тази сутрин, но се насилвам да хапна две хапки препечена багета, намазана с креолски конфитюр от домати и босилек. Прокарвам я с кафе от цикория. После, в шест без петнайсет, тръгвам.

Както съм и очаквал, улиците са пусти, с изключение на чистачите, които събират планини от мъниста, празни чаши и други боклуци, задръстили тротоарите и канавките. Това е затишието пред бурята.

Паркирам на Грейвиър Стрийт до гранитната крепост, която някога беше мой втори дом. Качвам се бавно по каменните стълби. Влизам в стъкленото фоайе.

Оглеждам се, без да знам кого — или какво — очаквам да видя. Мяркам няколко дежурни полицаи от нощната смяна да си отиват. И няколко цивилни в чакалнята, повечето с карнавални костюми и всичките мъртвопияни.

Поглеждам си часовника. До шест остават броени минути. И сега какво?

Чакам. Въртя палци. Разтривам си слепоочията.

Точно когато започвам да се чудя дали цялата работа не е била загуба на време, чувам един дрезгав глас да ме вика:

— Руни. Хубаво. Успя.

Глава 72

Кънингам върви бавно по коридора към празното гише на рецепцията. Дрехите му са мръсни, а изморените му очи изглеждат така, сякаш всеки момент ще се затворят от изтощение. Няколко от познатите ми в нюорлиънската полиция са служили в Афганистан и Ирак, преди да дойдат тук, и са ми споменавали за вида, който придобива войник след часове, прекарани под постоянна заплаха, бой и никакъв изглед за промяна на хоризонта: погледът на десет хиляди километра.

Погледът на Кънингам е точно такъв.

— Ела отзад — казва той. И гласът му е изморен. — Тъкмо започваме.

Бившият ми шеф се обръща и провлачва крака по централния коридор на сградата. Тръгвам след него и чакам няколко секунди да получа обяснение. Такова не последва.

Ето защо питам:

— Шефе, какво става?

Кънингам отваря уста да отговори, но го задавя пристъп на кашлица. Накрая той си прочиства гърлото и започва:

— Не казвай: „Аз нали ти казах“, но наистина ми се иска да те бях послушал. Да ти бях отпуснал повече ресурси. Да не се бях поддавал на политическия натиск. Да бях проявил повече твърдост, когато Федералното бюро по Разваляне на нещата реши да ни прати в трета глуха.

Думите му не ми носят никакво чувство на победа. Не се съгласих да му помогна от гордост или пък от злоба. Исках да служа на града си. Да постъпя правилно.

— Бил си под напрежение, шефе. Разбирам те.

Той свива рамене.

— Е, сега федералните се опитват да се правят на любезни. Сигурно защото не откриха нищо. Мисля, че са точно толкова изплашени от цялата ситуация, колкото сме и ние.

Стигаме до главните асансьори. Обаче не спираме. Помислих си, че ще се качим на четвъртия етаж и ще отидем в кабинета му. Но явно не отиваме там. Къде тогава отиваме?

— Ти свърши доста добра работа, Руни, въпреки че ти вързахме ръцете повече от веднъж — признава той. — Мястото ти на тази среща е повече от заслужено. Най-малкото, което мога да направя, е да те поканя да се присъединиш към нас.

Нямам представа за какво говори. Тъкмо се каня да го попитам, когато завиваме зад един ъгъл.

Виждам униформен полицай, застанал на стража до вратата на залата за брифинги.

Същата зала, в която Бордът за разглеждане на случаи с прилагане на сила ми три сол на главата през последния ден от кариерата ми в полицията.

Когато ни вижда да идваме, униформеният кимва на Кънингам и отваря вратата.

Вътре цари мрачно настроение. Напрегнато. Прилича на погребение без покойник.

В просторната зала е пълно с десетки служители на реда с най-различни рангове. Събират се на групички и си говорят.

Неколцина са от висшия ешелон на нюорлиънската полиция. Като например старши полицейски офицер Робърт Фонтейн, беловласият началник на цялата полиция. Разпознавам и няколко негови заместници, чиито отдели включват сапьорите, кинолозите и тактическите звена на полицията, или с други думи — спецполицаите.

Виждам и много хора, които не познавам. Някои са в костюми. Други носят черни блейзъри с надпис „Пожарна служба на Ню Орлиънс“ на пагоните. Трети са в униформи на щатската полиция и окръжната шерифска служба.

Постепенно осъзнавам къде съм се озовал.

На спешно заседание на всички правоохранителни служби в града и щата.

— Това някаква тъпа шега ли е? — пита познат глас.

Агент Морган — със свалено сако, навити ръкави и разхлабена вратовръзка — стои на подиума до огромна карта на града. Гледа ме на кръв, зяпнал от изумление.

— Твоето жалко разследване е шегата — връщам му топката аз.

— Стига! — провиква се Кънингам. — Ей богу, може ли да прекратим детинщините и да се съсредоточим?

Избирам си място и сядам. Следват най-потресаващите деветдесет минути в живота ми.

Агент Морган ме изглежда кръвнишки още веднъж, след което с екипа му ни описват до най-дребни подробности как ФБР смята да защити, кажи-речи, един милион души, които ще изпълнят улиците на града за еднодневния разточителен празник.

Морган полага всички усилия да излъчва спокойствие и увереност. Но е очевидно, че Кънингам е бил прав.

Федералните нямат представа какво ще се случи. И са изплашени до смърт. Също като всички нас.

Морган обяснява, че освен установяването на топла връзка между всички служби за сигурност от Вашингтон са пратили още седемдесет и пет федерални агенти за подкрепление. Те ще бъдат разположени по маршрута на парада — и униформени, и цивилни.

Във Френския квартал и околностите му са поставени временни инфрачервени камери. Записите от тях ще бъдат обработвани в реално време от свръхмодерен софтуер за лицево разпознаване на име „ЕнВижън“, създаден от Националната агенция за сигурност.

Тактически дронове — граждански версии на военните машини, използвани от американската армия в Афганистан и Ирак — също ще бъдат вкарани в употреба, за да осигурят картина от въздуха.

Гласът на Морган предрезгавява към края, когато той споделя с нас последната и най-страховита част от плана на ФБР.

Из града са инсталирани единайсет високочувствителни „детектори за частици“, взети назаем от Департамента за вътрешна сигурност. Те са с размерите на самун хляб и са предназначени да откриват радиоактивни частици във въздуха.

В случай че — Бог да ни е на помощ — терористите планират да взривят „мръсна бомба“.

— Агент Морган? — прекъсвам го аз и скачам на крака. — Почакайте. Наистина ли намеквате, че в Ню Орлиънс може да има шибана ядрена бомба? Това… това е лудост!

Публиката замърморва одобрително. Морган присвива очи срещу мен.

— Намеквам, че не е изключено. Вероятността е малка, но реална. И предпочитам да се презастраховам, отколкото да пропусна нещо. Има ли други въпроси, преди да продължим нататък?

Мисля си: Това ли е?

Това ли е всичко?

— Чакайте — викам. — Това ли е? Морган — нарочно пропускам званието му, за да го обидя, — длъжен си пред хората в тази зала и гражданите на Ню Орлиънс да признаеш истината.

— Виж, Руни, няма време…

— Време ли? Ти само го прахосваш! Боже мили, какво ще кажеш за Ибрахим Фарзат, сирийския бежанец, измъчван до смърт? Човек, свързан с ислямска фондация, която е параван за терористична организация? Организация, подкрепяна от местен бизнесмен? Дявол да го вземе, вчера хванах член на Арийското братство, замесен в заговора, и буквално ви го връчих в безполезните ръце!

Морган изглежда едновременно изтощен и вбесен, но преди да съм успял да обявя връзката между заговора и Дейвид Нийдъм, старши полицейски офицер Фонтейн пристъпва до Морган като мениджър на бейзболен отбор, който защитава звездния си пичър.

— Достатъчно, Руни — избоботва гласът му. — Нямаш работа тук, независимо какво твърди бившият ти началник.

— Но аз…

Фонтейн вдига ръка като катаджия, опитващ се да спре излязла от контрол кола — мен, — която всеки миг ще го връхлети.

— Специален агент Морган ни държи в течение на разследването, включително и на всички твои маневри за отвличане на вниманието и твърденията ти, за които до момента потвърждение няма и са лишени от стойност. Ето защо, преди да наклеветиш един виден член на бизнес общността в града и да ни изгубиш още време, предлагам да седнеш и да си затвориш устата.

Откъм бившите ми другари по оръжие се надига недоволен шепот, който събужда в мен дивашка радост, че поне те ме подкрепят.

Фонтейн добавя:

— Още нещо… Руни?

— Само едно предложение — казвам мрачно, преди да седна. — Може би е редно да преместим срещата в някоя църква. Ще ни трябва чудо, за да преживеем Марди Гра без кръв по улиците.

Глава 73

— По-живо с клатушковците! И ми дай хрупки, патета и мустаци!

Старая се да се подчиня на Марлийн и ускорявам темпото. Въпреки това вече работя по-бързо, отколкото съм работил когато и да било през живота си, над убийствено горещата печка. Ножът и шпатулата ми се движат толкова скорострелно, че не се виждат, докато пека алигаторски наденички, правя сандвичи с пържени скариди, запичам патешки гърди и пъхам филето от сом в багетата — сандвичът стана свръхпопулярен за нула време. Подавам готовата храна на Марлийн като на конвейер.

— Чу я, Кейлъб — обажда се друг глас. — Стига се помайва.

Усещам добронамерено сръгване в ребрата от най-новото попълнение в екипа на „Готвачът убиец“: успешен мениджър на елитен ресторант с дълъг стаж и безупречни препоръки, решил да смени работното си място.

Да, точно така. Ванеса.

С тениска на „Готвачът убиец“, затегната с колан около кръста, и червена кърпа на косата, тя опакова сандвичите във восъчна хартия и добавя салфетки, преди да ги подаде на ордите гладни купонджии, струпани пред караваната. Опитът й в сервитьорството се оказва ценен: справя се с обедната навалица като професионалист.

— Така ли се говори с новия шеф? — питам я с усмивка.

— Охо, да не се наложи новият шеф да ме… накаже?

Марлийн се провиква:

— Ей, вие двамата, оставете флирта за след работа!

Свеждам глава и се връщам към задачите си. Радвам се, че тези две забележителни жени са до мен… макар да умолявах и двете да се махнат оттук.

Молих и Ванеса, и Марлийн да напуснат града преди Марди Гра, или поне да си останат вкъщи, на сигурно място и далеч от улиците. Обясних им на какъв риск се излагат, каква опасност ги грози. Ванеса просто повтори онова, което каза и преди — че ако аз оставам, значи и тя остава. И тази сутрин се появи в караваната, за да помогне със сутрешно-обедната смяна и да се присъедини към екипа на „Готвачът убиец“.

Що се отнася до бившата ми жена, тя направо ми се изсмя в лицето.

— Ами да ме гръмнат — изсумтя Марлийн. — Какво толкова?

Черен хумор. Типично. После обаче поклати глава и спря да се усмихва.

— Не — продължи. — Няма начин да си остана вкъщи. Няколко откачени типове не са достатъчни, за да ме изплашат, особено в най-натоварения ни ден в годината. „Готвачът убиец“ ще храни хората на Марди Гра, Кейлъб, независимо дали това ти харесва, или не.

Бог да я благослови. Не можах да откажа.

Взимам си няколкосекундна почивка от трескавото готвене, за да избърша потта от челото си, да лапна нова люта чушка и да надникна през прозореца за сервиране.

Паркирали сме се на Биенвил Стрийт, в сърцето на Френския квартал, само на няколко пресечки от маршрута на парада покрай Канала. От всички посоки се носи джаз — картинката е смесица от пълна невъздържаност и неподправено веселие.

Хиляди хора с ярки, крещящи костюми са задръстили тесните улички. Около шиите им се люлеят мънистени нанизи, в ръцете им се плискат чаши с алкохол, а те самите танцуват, пляскат с ръце, пеят и се смеят — прекарват си страхотно.

Енергията е наелектризираща. Животът пулсира из целия град.

Марди Гра в Ню Орлиънс е най-великият шибан купон на земята, без конкуренция. Ако беше която и да е друга година, щях да вземам дейно участие във веселбата. Да пия флуоресцентен „Ураган“, докато се трудя, за да поддържам доброто настроение. Да тактувам на музиката. Да храня безценните си клиенти — и редовните, и туристите, извадили късмета да вкусят от сандвичите ми за първи път.

Но днес нервите ми са по-изопнати от струни на китара. Притеснен съм. Раздразнителен. Напрегнат.

Опитвам се да си придам смело изражение. Заради Ванеса, заради Марлийн, заради доволните ни клиенти, струпани пред прозореца за сервиране. Опитвам се да потисна лошите мисли и да се съсредоточа върху готвенето.

Обаче го правя само за пред хората.

Единственото, за което мога да мисля, е Дейвид Нийдъм и атаката му. И крайното невежество на специален агент Морган и старшия полицейски офицер на нюорлиънската полиция Фонтейн.

Тъкмо е станало обяд. Денят тепърва започва. Всичко може да се случи. Навсякъде. На всекиго. Във всеки момент.

— Добре ли си, Кейлъб? — пита Ванеса и слага ръка на рамото ми. — Изглеждаш…

— Да. Аз… Да, добре съм. Трябва ми малко чист въздух.

Свалям престилката, без да дочакам хапливата забележка на Марлийн. Проверявам дали пистолетът ми е все така затъкнат в колана на джинсите. И излизам от караваната.

Просто не мога да издържа и секунда повече свит вътре.

Не и когато съдбата на родния ми град виси на пъстър косъм.

Глава 74

Проправям си път през тълпите празнуващи, дъвчейки нервно люти чушки.

Поемам на север по Биенвил. Шумът и музиката все повече се усилват. Тълпите стават все по-диви. Купонът — все по-разюздан.

Разминавам се с хора с откачени перуки. Смешни шапки. Развели пелерини.

Облечени в тоги. В екипи на „Сейнтс“. Мъже в женски дрехи.

Виждам ги да танцуват брейк. Да се натискат. Да повръщат.

Мъже и жени, млади и стари, от всяка раса и вероизповедание на света, до един обединени от любовта си към алкохола, музиката и живота.

Натъпкани като сардини, пияна плът до пияна плът.

Мили боже, мисля си. Това е буре с барут, готово да избухне.

Всеки около мен може да крие оръжие или жилетка с експлозиви под костюма си и никой друг не би забелязал.

Свивам вляво по Бърбън Стрийт, отправната точка на Марди Гра.

Поне се опитвам. Двете къси пресечки между ъгъла, на който се намирам, и Канал Стрийт изглеждат като море от хора. Море в лилаво, зелено и златно, море от тела, толкова гъсто притиснати едно в друго, че едва се движат.

Но няма да се върна. Разблъсквам околните и продължавам към парада.

В далечината започвам да различавам минаващи платформи — повечето ги дърпат трактори като онзи, чиито следи намерих в гаража в „Сейнт Рок“.

За пореден път си задавам въпроса защо агент Морган и старши полицейски офицер Фонтейн отхвърлиха доказателствата, които открих, с такова упорство? Заради начина, по който напуснах полицията ли? Защото сега съм „просто“ готвач?

Всяка от бавноподвижните, скърцащи платформи е огромно творение на няколко етажа, което спокойно може да се напълни със стотици килограми експлозив, зареден със смъртоносна смес от отвертки, пирони, метална скрап и какво ли още не.

И всяка платформа носи десетина изпълнители в екстравагантни костюми, които хвърлят мъниста и разни други дреболийки по възторжените зрители.

На всичкото отгоре изпълнителите са с маски. Незаконно е да се возиш на платформа в Ню Орлиънс без маска. Странният закон е остатък от друго време, целящ да насърчи хората да отпуснат душите си по време на Марди Гра, като си скрият лицата.

Днес този закон само улеснява терористите, решили да скрият самоличността си.

Най-сетне стигам тротоара на Канал Стрийт и успявам да видя парада по-добре. Изваждам сгъваемия бинокъл, който съм си донесъл, и започвам да оглеждам всеки трактор, всяка платформа и всеки изпълнител.

Оглеждам и публиката. Доколкото ми е възможно.

За всеки случай хвърлям и кратък поглед към полицаите от управлението, наредени по улицата.

Дотук не откривам нищо подозрително.

Вярно, не знам точно какво търся.

Но пък знам, че ще разбера, когато го открия.

Минутите минават. Нищо.

Още минути минават. Все така нищо.

Бинокълът става хлъзгав в изпотените ми ръце.

Усещам как сърцето ми ускорява ритъм, а дишането ми става по-плитко.

Полицейските ми инстинкти са се пробудили.

Но защо? От какво?

Някъде напред забелязвам нещо жълто и после още нещо. И отново.

Трима души, облечени в цветовете на „Войниците от Франклин Авеню“, си почиват от търговията с наркотици и стрелбата срещу конкуренти и се наслаждават на деня. О, супер, мисля си. Предвид всичко останало, наистина ли трябва и сега да се крия от отмъстителните бандити?

Идва ми да отида при тях и да им заявя: „Вземете си номерче, пичове!“, когато тълпата се люшва напред, обгражда ги и те изчезват в морето от хора.

Хубаво.

Изведнъж усещам силен удар отзад. Бинокълът ми пада на тротоара.

— Опа, мамка му, извинете — казва ми изкуствената блондинка в тесни джинси и изцапана тениска на „Сейнтс“, която току-що се е блъснала в мен и е разляла бирата си по джинсите ми. — Малко съм пляна, тоест пияна — заваля тя и се изкисква.

— Няма проблем — отговарям, вземам си бинокъла и опипвам мокрите си панталони. — Всичко е наред. Честит Марди…

Подскачам, когато нещо започва да вибрира в джоба ми.

Телефонът ми, включен на вибрация. На фона на всичката тази музика, викането и боботенето на тракторите няма начин да го чуя, ако звънне.

Извръщам се от пияната жена и поглеждам екрана.

Приятелят ми — частният детектив Гордън Андрюс.

Запушвам с пръст лявото си ухо и поднасям телефона към дясното.

— Ало! — провиквам се.

— … го.

— Какво? Гордън, не те чувам!

Затварям очи и се опитвам да се съсредоточа върху думите му.

Този път посланието е по-ясно, защото и той крещи.

— Казах, че го открих! На ъгъла на „Канал“ и „Айбервил“.

На по-малко от двайсет метра от мястото, на което съм застанал насред веселия хаос.

— Как? Телефона му ли хакна?

Дори през шума и музиката го чувам да се смее.

— Нарцистичното копеле пусна селфи във Фейсбук. Тръгвай, Кейлъб, тръгвай!

Прибирам телефона в джоба си, разблъсквам тълпата и…

Не мога да повярвам. Но той стои пред мен.

Дейвид Нийдъм.

Ето го в тълпата, на петнайсет метра от мен, точно където Гордън ми каза, че ще го намеря.

От двете му страни стоят двама израелски бодигардове.

Той наблюдава парада с ледената усмивка на акула, готова да се хвърли в атака.

Глава 75

Видът на Нийдъм ме кара инстинктивно да свия юмруци… а мислите препускат из ума ми.

Какво, по дяволите, търси тук?

Може би е дошъл да ръководи атаката отблизо като генерал.

Или пък иска лично да наблюдава касапницата. Като психопат.

Няма значение. Ако стигна до него, може да успея да го спра.

Може би не е прекалено късно.

Започвам да си пробивам път през опиянената човешка гмеж, запълнила пространството помежду ни. Въпреки хаоса се старая да не привличам внимание. Чувствам се като колибри, летящо през ураган — на всяка крачка ме блъскат и удрят. Аз обаче не спирам и фиксирам погледа си върху Нийдъм като прожектор.

Остават ми само няколко метра до Нийдъм и двамата му бодигардове, когато го виждам да си поглежда ролекса. Затваря очи. После изважда телефона си.

Не! Може би се кани да даде начало на атаката или да взриви бомбата дистанционно.

Трябва да действам. Веднага.

Ускорявам крачка и се приготвям да скоча към него в гръб. Разблъсквам всички, които ми се изпречват на пътя, докато вървя.

В момента, в който бодигардовете виждат, че приближавам, аз се хвърлям към единия и го удрям силно в сгъвката на коляното. Кракът му се прегъва и той пада на тротоара.

— Руни? — възкликва Нийдъм и трепва от ужас. — Какво, по дяволите…

Преди вторият бодигард да се намеси, удрям с глава Нийдъм в носа.

Избивам телефона от ръката му и той пада на земята. Изчезва някъде в плетеницата от крака.

Изваждам пистолета си и хващам Нийдъм за яката. Приближавам се още повече до него, за да не види никой пистолета. И забивам студената стомана в корема му.

— Кажи на хората си да спрат или ще стрелям! — викам в ухото му. — Кажи им!

Лицето му е побеляло като сметанова глазура с ванилия. От носа му шурти кръв като от чешма и се стича към долната му устна. С нервно движение на брадичката той дава знак на втория бодигард да остане на място.

— А сега отмени атаката, боклук такъв! — викам отново. — Кажи ми всичко и я отмени!

— Атака? — объркано пита той. — Каква атака? За какво…

Забивам пистолета по-дълбоко в корема му.

— Знам всичко, Дейвид — продължавам. — За заплахите, които си отправял. За наказателния ти отряд от бивши агенти на „Мосад“. Знам за парите, които си давал на ислямски радикали. Дори намерих шибана снимка, на която се хилиш до убит терорист!

— Аз… аз… аз… — заеква той. — Мога да обясня. Честна дума…

— Глупости! — изревавам. Гласът ми е силен, а ръката, в която държа пистолета — твърда. — Лъжеш! Само лъжи ми сервираш и е време да спреш.

— Добре… добре… само се успокой — умолява ме той.

Усещам как тялото му трепери, чувам пресекливото му дишане. Бодигардовете му се взират в мен с остър, трениран поглед.

— Прекалявам ли понякога с приказките? — подема той. — Определено. Обаче и муха не мога да убия. Питай готвачите ми — дори месо не мога да мариновам, защото ми призлява. И да, разбира се, че ще поддържам охрана от висока класа. Управлявам ресторантьорски бизнес, който струва повече от шейсет милиона…

— А „Кресънт Кеър“? — прекъсвам го. — А Фарзат? Ти ме излъга!

— Защото ме беше срам! — изкрещява той в отговор. — Разбрах за фондацията от роднина. Мислех, че е законна! Дори осигурих кетъринга за няколко техни сбирки! С Ибрахим станахме приятели. Когато научих за смъртта му, когато научих за слуховете, се ужасих. Нямах представа кой е бил всъщност и къде са отишли парите ми. Дори ако той или някой друг е планирал да ги използва за нещо, кълна се, че не знаех!

Задържам погледа му за няколко секунди, взирам се в лъскавите му очички. Не е лесно да преценя дали проклетото копеле казва истината, особено насред шумотевицата.

Но нещо в мен… ми подсказва, че той най-сетне говори истината.

Признанието му звучи искрено, обяснението е смислено, а ужасът му е реален.

Спомням си как Били ми спомена нещо подобно за Емили. Как убедила всички да инвестират в социално ангажираното кафене, в което Фарзат бе получил първата си работа в Америка и което му беше помогнало да уседне в страната.

Емили. О, боже мой.

Тя ли е членът на семейство Нийдъм, към когото е трябвало да се насоча?

Но защо ще ми предоставя пълен достъп до финансите на семейството? И защо ще признава, че ФБР се опитва да издейства съдебна заповед за достъп до същите документи?

Освен… ако не е било заблуда? Свят ми се завива от възможните отговори на този въпрос.

Освен ако не е искала да свържа Дейвид с Фарзат, за да спра да душа около нея.

Освен ако през цялото време не се е криела точно под носа ми.

— Кога за последно говори с нея? — питам го аз и затягам хватката си. — Къде е тя сега? Казвай!

— Кога съм говорил с кого? — пита той, ококорил очи и с окървавени от наранения му нос устни.

— Емили, по дяволите! Роднината, която те е подмамила да финансираш терористи!

Нийдъм сгърчва почервенялото си лице.

— Вечеряхме заедно преди няколко дни. В града е за Марди Гра. Но за „Кресънт Кеър“ ми каза Били. С него… не сме си говорили от няколко месеца.

Глава 76

БИЛИ. БИЛИ.

Името отеква в ума ми като погребална камбана.

Опитвам се да се сетя за първия ни разговор. Той се държа толкова дружелюбно тогава. Може би твърде дружелюбно. Виртуозната храна и скъпото вино. Толкова искаше да помогне. Толкова искрено.

И това е било лъжа?

Той бързо потвърди слуховете за разногласията в семейната империя… и после още по-бързо насочи вниманието ми към Дейвид, за когото каза, че е неуравновесен и опасен.

Той пръв събуди интереса ми към финансите на семейството, като спомена колко интересно четиво са. Ако Били е убедил Дейвид да даде пари на екстремистка групировка, значи е бил наясно, че рано или късно ще разбера, което ще накара братовчед му да изглежда още по-виновен.

Той дори призна за личната си връзка с Фарзат — в ролята си на инвеститор в кафенето, в което беше работил той!

Били. Били. Всичко започва да се навързва.

Крясвам на Дейвид: „Не мърдай!“, пускам яката му и прибирам пистолета си.

След това започвам да си опипвам джобовете за визитката, която ми връчи Били. Онази с личния му номер, надраскан на гърба.

Откривам я. Още е в джоба ми от предишната нощ. Изваждам си телефона и трескаво набирам номера.

— На кого се обаждаш? — пита Дейвид, обзет от ужас. — Какво става? Нали не мислиш, че братовчед ми…

— Млъквай! — сопвам се аз и покривам ухото си с ръка.

Условията за телефонни разговори вече са лоши и стават все по-лоши. Иззад ъгъла току-що се е показал оркестър. С всички сили свирят When the Saints Go Marching In[19] и тълпата започва да припява ентусиазирано.

— О, щом светците тръгнат…

— Хайде, хайде — шепна, а телефонът звъни ли, звъни. — Вдигни, вдигни!

— Щом светците тръгнат към Рая…

Ако Били е мозъкът зад атаката, разбира се, че няма да си го признае по телефона. Наясно съм. Но ако успея да го разприказвам, да разбера къде се намира, да го убедя да се срещнем или да го подлъжа да изтърве някаква улика…

Здравейте, това е телефонът на Били Нийдъм, моля, оставете съобщение.

— Били, Кейлъб Руни е! — викам, за да се чуе гласът ми на фона на заобикалящата ме какофония. — Обади ми се веднага щом получиш съобщението. Става дума за… братовчед ти. Спешно е!

— О, щом светците тръгнат…

Затварям телефона и се вторачвам във визитката. После я смачквам.

Обръщам поглед към Дейвид, който помага на ранения си бодигард да се изправи.

После поглеждам към улицата, към парада, който е на път да достигне кулминацията си.

— Щом светците тръгнат към Рая…

Ето го бляскавия оркестър, всички в крещящи розово-златни униформи, размахващи инструментите си в ритъма на мелодията.

Зад тях се носи огромна платформа, изобразяваща Колизеума в Рим и пълна с маскирани гладиатори, които хвърлят мъниста и плюшени играчки високо във въздуха.

— О, Боже, нека съм сред тях…

Накрая оглеждам тълпата. Мъже, жени, деца. Толкова много деца. Натъпкани пред металните полицейски заграждения по протежение на Канал Стрийт, пляскащи и пеещи от сърце и душа.

— Щом светците тръгнат към Рая…

В този прекрасен ден градът тупти с ритъма на щастието. На живота. На радостта.

Но ритъмът на моето сърце се ускорява.

Стомахът ми се свива от ужас.

Ръцете ми се овлажняват от пот.

Моля се да съм сбъркал… но се страхувам, че съм прав.

Атаката ще започне всеки момент.

Глава 77

След няколко секунди серия експлозии разтърсва сърцето на Френския квартал на една пресечка от мястото, където стоя.

БУМ! БУМ! БУМ!

Инстинктивно се навеждам напред и прикривам лице от шоковите вълни, които се понасят във всички посоки.

Оркестърът рязко спира да свири и мелодията замира. Всички свалят инструментите си и започват да се оглеждат объркано.

Парадът постепенно замира, след като един трактор блъсва предната платформа. Въпросната платформа изобразява стадиона „Супердоум“ с гигантски фигури на футболни звезди, вдигнали ръце в триумфален жест.

Радостните викове на тълпата прерастват в ужасени писъци, когато всички хукват по-далече от шума, а зад тях към ясното синьо небе се издигат три стълба сиво-черен дим. Мога само да си представя каква касапница цари на една пресечка от мен.

Кошмар, превърнал се в реалност.

Десетките униформени полицаи, разпределени в тази част на града, се задействат без секунда колебание. Викат заповеди, дават нареждания, жестикулират бясно — стараят се да задържат тълпата под някакво подобие на контрол, докато хората тичат, блъскат се, препъват се, падат и се настъпват.

Пистолетът още е в ръката ми, а аз се чувствам напълно безполезен.

Провал.

Аз се провалих, нюорлиънската полиция се провали, ФБР се провали.

А Били успя.

Долепям гръб до една тухлена стена, когато тълпата се спуска покрай мен. Тикат се. Удрят се. Крещят. Плачат. Надига се масова истерия, тъй като няколко хиляди души се опитват да избягат. Много от тях държат телефони в ръка и правят снимки и записват видео, докато тичат. Повечето обаче не смеят да погледнат назад. Или да забавят ход.

Мен ме блъскат във всички посоки. Ръгат ме. Бутат се в мен. Въпреки че съм се притиснал към стената.

Полудялото множество за малко не ме прегазва — защото не се движа.

Вместо да се присъединя към потока от бягащи, аз се опитвам да вървя срещу течението, боря се с всички сили да не ме отнесат.

Причината е проста.

Колкото и ужасни да са били тези три експлозии, планът на Били е твърде амбициозен, твърде скъп, твърде мащабен, за да свърши само с три бомби.

Имам отвратителното чувство, че това е само началото.

Глава 78

Стисвам дръжката на пистолета и се приготвям да стрелям. Снишавам се и оглеждам хаоса.

Трябва да останеш спокоен, казвам си. Очите на четири. Нащрек. Вярвай на тренинга си.

Ако някъде наблизо има друго взривно устройство, знам, че няма да успея да го забележа. Накъдето и да погледна, виждам стотици места, подходящи за скривалище. Кофи за боклук, захвърлени раници, преобърнати хладилни чанти. Нямам време и ресурси да претърся всички тези места.

Но може би ще успея да зърна човешка заплаха.

Поемам си дълбоко дъх в опит да огранича прилива на адреналин, който кара тялото ми да трепери.

После започвам да търся някой, който изглежда непривично.

Някой подозрително спокоен.

Някой без униформа, но с оръжие в ръката.

Някой, когото познавам. Например един от зверовете, които измъчиха Ванеса. Или друг, присъствал на онази среща в автоморгата.

Или, разбира се, самият Били Нийдъм.

Секундите минават. Нищо.

Във въздуха вече се долавя полъх на горчива миризма — коктейл от барут, пушек и вонята на човешки страх. В далечината се чуват сирени.

Усещам как нещо приижда, но все още не забелязвам и намек какво е то.

Друга бомба? Снайперист? Химическа атака?

Оставам снишен. С прегънати колене. Оглеждам се непрекъснато.

Търся. Търся.

Докато… не го чувам.

Запалване на автомобилен двигател. Мощен като на състезателна кола.

Какво, по дяволите, е това?

Очите ми се фокусират върху източника на звука.

Изобщо не е състезателна кола.

А тракторът, който теглеше платформата с Колизеума.

Стои насред улицата и плюе черен дим от изгорели газове.

Тракторът е модифициран. Вертикалният му ауспух е по-голям от нормалното. Има допълнителен резервоар и разширена предна решетка, към която са добавени две редици стърчащи шипове, напомнящи за средновековен уред за мъчения.

Правя няколко крачки напред и виждам, че тракторът вече не е свързан с платформата.

А шофьорът — гладиатор с броня, метален шлем и слънчеви очила с едно червено и едно зелено стъкло — тъкмо се намества на седалката.

И си закопчава предпазния колан.

Умът ми превключва на по-високи обороти и навързва всичко. Сега разбирам.

Тракторите в тайните квартири не са били зареждани с експлозиви.

Били са разглобявани и сглобявани наново.

Били са подобрени с по-мощни двигатели. Били са оборудвани с тактически предни брони като на полицейските коли. Били са модифицирани за атака в европейски стил, но тук, в Щатите, с цел да предизвикат максимално тежки щети за възможно най-кратко време. Лондон, Ница, Барселона… и сега Ню Орлиънс.

В тялото ми избухва паника, когато шофьорът натиска съединителя и включва трактора на скорост. Без тежестта на платформата зад себе си машината бързо дръпва напред след бягащите тълпи.

Глава 79

Вдигам пистолета си.

Прицелвам се.

Стрелям.

ПУК!

Шофьорът трепва от изстрела — мамка му, сигурен съм, че уцелих копелето! — но продължава да кара и проклетото возило ме подминава с боботене, докато преследва по петите бягащите хора.

Свалям пистолета и се затичвам в отчаян опит да открия възможност за по-успешен изстрел. Тракторът се отдалечава.

Няма да стигна навреме, за да предотвратя безумието.

Защитеният с каска шофьор завива рязко и минава през металните полицейски прегради така безпроблемно, сякаш са от стиропор.

Тракторът не спира, носи се право към тълпата. Движи се на зигзаг. Промушва хората с остриетата по решетката си. Изхвърля ги встрани с огромните си колела.

Нови писъци разцепват въздуха, но се чува и друго боботене. Поглеждам през рамо и виждам още един модифициран трактор — онзи, който дърпаше платформата със „Супердоум“. Никога в живота си не съм се чувствал толкова безпомощен, толкова самотен, колкото в момента, в който виждам вторият трактор да идва на помощ на кръвожадния си събрат.

Оттук имам по-добра видимост, затова се завъртам и хващам здраво пистолета с две ръце точно според указанията за стрелба, когато…

Тракторът спира.

Шофьорът скача от седалката на земята.

А платформата…

Тя се разпада на парчета шперплат и картон, които валят по все още пълните с цивилни улици и…

От платформата се показват въоръжени мъже. Крили са се вътре през цялото време.

Мили боже!

Сам съм срещу всички тях, зашеметен съм от огневата мощ, която се изсипва от разглобената платформа, и мога само да си представя каква касапница ще настъпи след секунди, когато тези облечени в черни бойни униформи мъже с автоматични пушки, насочени надолу, започнат да стрелят. Затаявам дъх в очакване на началото на кървавата сеч.

Не мога да направя нищо, за да я спра.

Но мога поне да ги накарам да си платят.

Прицелвам се и…

— Руни! — крясва някой. — Не стреляй, идиот такъв!

Поглеждам по-внимателно въоръжените мъже, които се изсипват от вътрешността на платформата.

На гърбовете им стои яркожълтата абревиатура на нюорлийнската полиция.

А към мен се приближава една фигура, която сваля в движение черната маска от запотеното си лице.

Кънингам.

— Какъв гаден цирк, а? — вика той.

Глава 80

Преди да успея да отговоря, покрай него притичват двама от тактическия отряд на полицията и започват да стрелят с автоматите си М4 по шофьора на първия трактор. Той изопва гръб и пада, а тракторът потегля назад и се спира в пожарен кран, от който изригва струя вода.

Хуквам след спецполицаите към трактора и, ей богу, проклетникът е жив, заляга на седалката, вади пистолет и…

Стрелям веднъж, втори път и го уцелвам в главата.

Този път наистина пада.

Носи бронежилетка. Ако има и други като него, ще ни отнеме ужасно дълго време да се справим с тях.

Обръщам се. Кънингам говори разпалено в радиостанцията. Питам го: „Колко загинаха от бомбите?“.

— Какви бомби? — пита той.

— Господи, шефе, чух ги със собствените си уши!

Той поклаща глава.

— Това не бяха бомби! Бяха звукови гранати, за да подплашат хората и да ги насочат към зоната, избрана за касапницата. Която трябва да е надолу по тази улица.

Виждам още от спецполицаите да тичат във въпросната посока. Двама от тях оказват първа помощ на цивилните, пострадали от бронирания, модифициран трактор. От счупения пожарен кран продължава да блика вода.

— Морган знае ли, че си тук?

Въпреки хаоса, виковете, сирените и изтощението, изписано по лицето на Кънингам, той се ухилва.

— Още не, но пратих бележка на кучия син. По обикновената поща. Сигурно ще я получи другата седмица. Така, Руни, с удоволствие бих си побъбрил с теб, но имаме работа за вършене.

После той се отдалечава с бодра крачка, като отново заговаря в микрофона на радиостанцията.

Въпреки ранените и вероятно мъртвите около мен, не съм се чувствал толкова добре от много време насам. Поне моите хора от полицията са решили да не гледат отстрани и да пренебрегнат заплахите.

Само се моля да не са закъснели.

После чувам още изстрели и хуквам в посоката, от която идват.

Глава 81

Звукът не е отмереният ритъм на изстрели, идващи от полицейски оръжия в отговор на нападение.

Звукът е бързото отсечено ра-та-та-та-та на оръжие, включено на изцяло автоматичен режим с цел да се избият колкото може повече хора за кратко време.

Исусе Христе, Френският квартал се е превърнал във военна зона!

Стигам до най-близката платформа и се скривам зад нея. След като си поемам дъх, надзъртам иззад платформата и оглеждам улицата.

Още викове, още писъци, още изстрели.

Няколко души все още бягат във всички посоки, а във въздуха е увиснала синкава димна мъгла. Паниката расте, но аз почти се разплаквам от гордост, когато виждам нещо друго: линейка, спряла на тротоара, с отворени задни врати, откъдето двама парамедици — и двете жени — трескаво работят върху две фигури, проснати на улицата, без да обръщат внимание на изстрелите.

Една възрастна афроамериканка, застанала на прага на магазинчето си за сувенири, подканя хората с жест да влязат вътре и да се скрият.

Мъж и жена, които приличат на двойка, правят изкуствено дишане на едър мъж по тениска и къси панталони.

Моят Град на полумесеца е все още жив, непрекършен и силен.

И някои от нас отвръщат на удара.

Излизам от прикритието си и тръгвам напред, като се старая да се придържам близо до сградите. Стигам до ъгъла, където една полицайка е застанала на колене и наднича към другата улица. Фуражката й се валя на земята. Приближавам се към жената и казвам:

— Колеги сме! Каква е ситуацията?

Тя вдига поглед към мен. Латина, на двайсет и няколко, по бузите й има следи от сълзи, но в кафявите й очи горят гняв и непокорство.

— Някой стреля там, но не виждам кой е.

Надниквам зад ъгъла и чувам бързия автоматичен откос на стрелеца, само че веднага разбирам какво има предвид тя — по улицата все още тичат хора и търсят къде да се скрият. Отекват още сирени и макар да знам, че би било разумно да изчакам подкрепления, кой е казал, че съм разумен?

— Дръж се — окуражавам я. — Аз отивам да видя какво става.

Тя отвръща нещо, но не я разбирам, защото вече тичам по Канал Стрийт, като се старая да използвам всичко, покрай което минавам, за прикритие: пощенска кутия, храсти, дори хилавите палми покрай трамвайните релси. Все е по-добре от нищо.

По пътя виждам тялото на студент с фланелка на „Тюлейн“, изцапана с кръв, подминавам купища мъниста, картонени чаши, маратонки и джапанки, а когато наближавам Бърбън Стрийт, се скривам зад една автобусна спирка… и най-сетне виждам стрелеца. Дъхът ми спира.

Той върви спокойно по кръстовището и бълва куршуми към бягащите във всички посоки хора така невъзмутимо, сякаш е градинар, поливащ леха с рози.

Облечен е в пъстър костюм на придворен шут с маска с огромен крив нос. Дегизиран е като шофьора на трактора, когото свалих преди малко.

Оръжието му изглежда малко и компактно. Може би „Узи“ или цивилна версия на „Хеклер и Кох“ МП5. Леко и удобно. Лесно за скриване в карнавален костюм, но достатъчно мощно.

Стратегията се избистря.

Стреля няколко минути, скрива оръжието и се затичва към тълпата, после спира и отново вади оръжието.

Стреля, убива, повтаря.

Овладявам се и се промъквам по-близо до него, докато стреля.

По-близо. По-близо.

Вече съм само на няколко метра от него. Скривам се зад една кофа за боклук и затаявам дъха си.

Не броя откосите му. Нямам представа колко куршума побира пълнителят. Готов съм обаче да предположа — не, да се помоля, — че скоро ще му се наложи да зареди.

След още няколко откоса той прави точно това.

В мига, в който изважда пълнителя, аз изскачам иззад кофата.

Прицелвам се и дърпам спусъка три пъти, отмерено и без да бързам.

ПУК! ПУК! ПУК!

Първият изстрел го уцелва в бедрото и го изкарва от равновесие.

Вторият го пропуска.

Третият обаче закача шията му. Бликва кръв. Той се стоварва тежко на земята.

Прекосявам улицата и се приближавам внимателно до стрелеца с прицелен и готов за стрелба пистолет, ако още е жив.

Само че когато стигам до него, виждам, че не мърда. Около главата му се е оформила локва кръв. Оръжието му лежи в отпуснатите му ръце.

За всеки случай го ритвам настрани — към канавката, откъдето няма как да го вземе някой цивилен, дете или друг от заговорниците. Стар полицейски навик.

После приклякам до стрелеца… и почуквам няколко пъти по гърдите му. Не му проверявам пулса. Разучавам дали носи бронежилетка, също като шофьора на трактора.

Мамка му. Точно както се опасявах.

Носи жилетка.

Бронежилетка, автоматично оръжие… Извадих късмет с изстрела в главата.

Но колко пъти още ще ми излезе късметът и на мен, и на другите полицаи? Особено ако всичките копелета са с маскарадни костюми, които им помагат да се смесят с тълпата, да стрелят, после да скрият оръжието и да изникнат на друго място, за да повторят програмата.

Понечвам да се изправя, но забелязвам, че мъртвият шут носи слънчеви очила върху маската си — с едно червено и едно зелено стъкло.

Точно като шофьора на трактора.

Странно. Няма начин да е съвпадение. Да не би да е знак, чрез който стрелците да се разпознават в навалицата? Или нещо друго?

Вземам очилата от стрелеца и ги доближавам до очите си.

Изглеждат като някакво тактическо съоръжение за засилване на зрението. Очертанията на предметите се изострят.

Но когато поглеждам през стъклата към стрелеца, виждам нещо още по-странно.

Костюмът му на шут направо грее.

Сякаш е напръскан с някакъв флуоресцентен спрей, но такъв, който се вижда само през специалните поляризирани очила — а може би и на ултравиолетова светлина, като онази в лампата в тайната квартира!

Има логика в това да можеш бързо да идентифицираш другите стрелци — колегите терористи — сред пищящите тълпи, докато убиваш невинни хора.

Добра стратегия.

Която смятам да използвам срещу копелетата.

Глава 82

Пъхвам очилата в джоба си и се махам от улицата. Скривам се зад най-близкото прикритие, което откривам — вратата на долнопробен магазин за сувенири.

Вътре е странно тихо. Рафт след рафт с тениски, ключодържатели и други дрънкулки са били съборени в хаоса, сякаш през магазина е минало торнадо.

Но отвън в далечината чувам още писъци и още изстрели.

Чувам и сирени. А в небето кръжат два хеликоптера „Блек Хоук“.

Слава на бога! От ФБР най-сетне са се мобилизирали за тактически отговор на безредиците и са се присъединили към нюорлиънската полиция… Не знам защо, по дяволите, им отне толкова време. По мои сметки първият взрив избухна преди цели осем съсипващи минути.

В подобна ситуация това е цяла вечност.

Вадя телефона и не се изненадвам особено, когато виждам, че няма сигнал. Политиците от години разправят как трябвало да се монтират още клетки, защото в случай на терористична атака наличната мрежа щяла да се срине.

Въпросните планове се озоваха в същия списък като тези отпреди Катрина за укрепване на уязвимите диги в града.

Прибирам телефона. Нормализирал съм дишането си.

Имам пистолет, два резервни пълнителя и доказателство как терористите се разпознават помежду си.

Време е да изляза от прикритието си и да си свърша работата.

Затичвам се надолу по Бърбън Стрийт, като се оглеждам за полицаи, парамедици, пожарникари или който и да е с работеща радиостанция, защото трябва да докладвам какво съм открил.

Улицата е зловещо пуста, пълна с купчини боклуци, празни чаши, оплетени нанизи с мъниста, още маратонки и джапанки. Има и засъхващи локви кръв и захвърлени опаковки от бинтове, но не и хора, макар да зървам няколко подплашени групички, скрили се във вече тихите барове и магазини, да надзъртат навън със страх и надежда, че някой ще дойде да ги спаси.

Продължавам по улицата с пистолет в ръка в очакване на нещо, каквото и да е, и с безумното желание да бях с полицейската си униформа или поне със значката си, закачена на верижка около врата, защото би било страхотна ирония, ако някой снайперист от тактическия отряд ме забележи и ме застреля.

Да, голяма ирония.

Когато стигам Конти Стрийт, чувам суматоха зад ъгъла. Тълпа цивилни, изпаднали в пълна паника, се носят към мен.

Една от тях, жена на средна възраст с едва проходило дете в ръцете и капеща от ухото кръв, вика:

— Някой стреля! Бягайте!

Тълпата профучава покрай мен… но аз не помръдвам.

Изваждам двуцветните очила. Слагам си ги. Поглеждам тълпата.

Ето го — към края на групата забелязвам мъж в синьо-лилав костюм на самурай… по чиито гърди виждам светещата боя.

Ръцете на дегизираното копеле са празни, но всеки момент това може да се промени и той да започне да праща куршуми в гърбовете на невъоръжените, изплашени хора, които тичат покрай мен.

— Ей, сенсей! — провиквам се. — Полиция! Не мърдай!

Мъжът в самурайския костюм ме поглежда.

И той е със зелено-червени очила. Когато зърва, че се прицелвам в него, се стряска, защото разбира, че е хванат.

Затова бръква в гънките на костюма си и се кани да издърпа оттам нещо, което прилича на ХК МП5. Без колебание изстрелвам три куршума в негова посока.

ПУК! ПУК! ПУК!

Мъжът изгрухтява и пада на земята.

Останалите цивилни се скриват зад ъгъла, изпаднали в ужас, но живи.

— Покажи си ръцете! — викам на стрелеца, докато вървя към него.

Той се гърчи от болка и се опитва да седне. Определено съм го улучил един или два пъти, но бронежилетката под фалшивия самурайски костюм си е свършила работата.

— Ръцете, ръцете! — подканям го отново.

Той обаче не се подчинява. Опитва се да вдигне оръжието си.

Ето защо стрелям пак. Два пъти. Изпразвам пълнителя — затворът на пистолета ми щраква назад и не се плъзва повече напред, което значи, че мунициите ми са свършили.

И двата куршума попадат в главата на стрелеца и вдигат червеникава мъгла.

Той пада на земята. Мъртъв е.

Протягам се бързо, вземам автомата му и го премятам на рамо. Да, МП5 е, при това с два резервни пълнителя, залепени за този, който е в употреба в момента. Много професионално.

Сега съм по-добре въоръжен.

Което няма абсолютно никакво значение.

Отново се затичвам.

Глава 83

ИНФОРМАЦИЯ. Това има значение сега, това е важното, а не с каква огнева мощ разполагам.

Знам как да различа терористите, които се спотайват между цивилните. Знам как да отлича престъпниците от невинните и да неутрализирам заплахата.

Разбил съм шифъра на терористите, но не мога да приема за даденост, че и нюорлиънската полиция или ФБР също са го разбили. Телефонът ми обаче все още е неизползваем заради срива в мрежата и, дявол да го вземе, така и не виждам човек с работеща радиостанция.

Наблизо никога няма полицай, когато ти потрябва, измърморвам.

Продължавам да тичам с умерено темпо, а автоматът подскача по рамото ми на всяка крачка. Отново опитвам телефона. От списъка с телефони избирам този на междуведомствената гореща линия, който специален агент Морган ни даде на срещата. Вдигам апарата до ухото си и напрягам слух.

Линията избипка. Веднъж. Два пъти.

Записан глас ми съобщава, че в момента не може да бъде осъществена връзка.

А стига бе, казвам си.

Затварям и опитвам отново. И отново. И отново.

На четвъртия опит се свързвам. Отсрещната линия започва да звъни.

Заковавам се на място.

Успях!

Линията звъни. И звъни.

Преброявам десет иззвънявания, но никой не вдига. Не се включва и гласова поща. Нищо.

Проклинам Морган и некомпетентността и прибирам телефона в джоба си.

А сега какво?

Припомням си срещата, организирана от Морган. За всички мерки за сигурност взети от страна на федералните, които изброи. За дроновете. За детекторите за частици. За инфрачервените камери, наблюдавани от специален експертен екип.

Камери.

Оглеждам се за нещо, което — поне в тази част на града — не би трябвало да е трудно за откриване: черна дъска за менюта пред някой бар или кафене.

Виждам една. На няколко врати от мен е. Пред старомоден бар в духа на Френския квартал на име „Дюпре“, който е обявил на дъската специалното си предложение за седмицата: три питиета на цената на едно за Марди Гра.

Хуквам натам. Изтривам припряно написаното с ръкав. Нямам тебешир, затова бялото камъче, което намирам на улицата, ще трябва да свърши работа.

С големи букви надрасквам:

АГЕНТ МОРГАН!!!

ЧЕРВЕНО-ЗЕЛЕНИ ОЧИЛА

ЗА ОТКРИВАНЕ МАСКИРАНИ СТРЕЛЦИ!!!

После вдигам поглед към навесите, корнизите и стълбовете на уличните лампи в търсене на някоя от току-що инсталираните камери. Кръстовището между „Бърбън“ и „Конти “ е голямо. Трябва да са сложили поне една!

Ето я. Под пода на балкон на втория етаж. Малка, гладка черна леща с безжична антена, закачена за сградата с нови, лъскави сребристи винтове.

Вземам дъската и изтичвам при камерата. Вдигам дъската, размахвам я и започвам да соча и да жестикулирам като наркоман със спешна нужда от дрога. Чувствам се малко откачено, но точно това е целта. Сигурно няма кой знае колко други хора, които танцуват и подскачат насред терористична атака. Ако ФБР наистина разполага с екип от агенти, които наблюдават камерите, би трябвало веднага да ме забележат.

Само се надявам да ми обърнат внимание. Да прочетат съобщението. Да го приемат сериозно. И после да го предадат на онези, които отговарят за всичко.

След около трийсет секунди дочувам повече изстрели наблизо. Оставям дъската на земята, намирам си прикритие, отново вадя телефона и набирам Кънингам, за да се опитам да предупредя и него, и нюорлиънската полиция за очилата и маскираните стрелци.

По дяволите! Няма връзка. Опитвам още два пъти. Пак не успявам.

После телефонът ми се раззвънява. По някакво странно стечение на обстоятелствата някой се обажда на мен.

Кодът е местен, 504, но самият номер ми е непознат.

Може да е ФБР. Може би е някой от наблюдателите, който е видял съобщението ми. Може би е свършило работа!

Вдигам задъхан.

Мъжки глас, хладен като острие, изрича: Здравейте, детективе, звънели сте ми?

Глава 84

Дъхът ми спира, щом чувам гласа на това чудовище.

Говоря по телефона със злия гений, планирал най-смъртоносната терористична атака в историята на Ню Орлиънс, която се вихри навсякъде около мен.

Но той знае ли, че аз знам?

Би трябвало. Защо иначе ще ми се обажда? За да се погаври?

— Здрасти, Били — поздравявам възможно най-спокойно. — Къде си? Дано да си на сигурно място. Сигурен съм, че си чул новините. Френският квартал е пълен…

Той се изкисква.

— Доста убедително представление — отвръща спокойно и овладяно. — Наистина. Разбира се, че чух новините. Дори ги гледах… на живо.

Последните думи почти ме карат да подскоча. Оглеждам се във внезапен пристъп на параноя. Дали и той е инсталирал камери във Френския квартал? Наблюдава ли ме в момента?

— Трябва да призная, че съм впечатлен от теб, Кейлъб — продължава той. — Стигна изумително близо до истината. За малко да ме спреш. Както виждаш, не успя. Но съсипа доста от плановете ми за деня.

Вбесявам се, стискам телефона по-здраво и казвам:

— Наистина ли? Това е най-хубавото, което чувам днес. Хайде да се видим и лично да ми споделиш как съм ти съсипал плановете, а после ще пъхна смит и уесъна си в проклетата ти уста и ще дръпна шибания спусък!

Били избухва в смях.

— О, сигурен съм, че ще се срещнем, но не веднага. Ти успя да провалиш част от плановете ми, но не всички. Тепърва започваме. Честна дума.

— Какво друго си замислил? Хайде, Били, кажи ми!

Още смях.

— И да си разваля удоволствието? Сериозно?

Исусе Христе.

— Защо? — крещя аз. — Защо го правиш? Защо, в името божие, искаш да взривиш, да разкъсаш и обстреляш родния си град?

Като всеки социопат, макар и успешно крил се години наред, той си има подготвена проповед.

— Защото обичам родния си град, Кейлъб — подема той. Гласът му е силен и решителен. — От години гледам как затъва все по-дълбоко и по-дълбоко. Как пришълците износват културата и същността му. Тъканта на обществото е протрита. Някой трябва да излезе напред, да ни обедини и да отвърне на удара!

— Като избиваш невинни хора?

— Не, като прочистя града от натрапниците, които идват и изсмукват всичко хубаво и благородно в Ню Орлиънс — отсича той. — Стига де, Кейлъб, като ченге трябва да си видял какво правят нашествениците тук. Отнемат ни храната, културата, музиката и какво получаваме в замяна? Мръсни пари… А когато дойде момент, когато се нуждаем от истинска помощ, както след Катрина, с нас се отнасят като с дърта курва, която се е застояла повече, отколкото е редно.

Затварям очи. Аз съм просто ченге, не съм психотерапевт. Но трябва по някакъв начин да го спра… или поне да го забавя. Сърцето ми бие толкова силно, че гърдите почти ме болят. Осъзнавам, че точно в този миг, в настоящата секунда, имам шанс да предотвратя предстоящата касапница, да спра онова, което Били тепърва планира, преди да се е случило.

Поемам си дъх. Преглъщам гнева, гордостта и полицейското си мислене.

— Били… знаеш ли, никога не съм поглеждал нещата от този ъгъл. Не ми е приятно да го призная, но… моля те, кажи ми нещо повече. Кажи ми какво предстои.

Пак смях.

— Преди секунди се кълнеше, че ще ми пръснеш мозъка. А сега искаш да ти повярвам, че си променил мнението си? Не е зле, но, Кейлъб, моля те, не обиждай интелигентността ми.

— Били…

След кратка пауза той пита:

— Преди да те оставя, помисли за следното, ти, жалък, дребен готвачо на сандвичи. Губил ли си някога нещо ценно за теб, Кейлъб? Може би работата си? Или бизнеса? Или пък… близък? Може би две?

Устата ми пресъхва. Пулсът ми литва към небесата.

Кучият син Марлийн и Ванеса ли заплаши току-що?

— Какво каза, Били? — крещя в отговор. — Там ли си още?

Нов изблик на смях.

— Възможностите са необятни като небесата, Кейлъб — отговаря той. — Не го забравяй.

После затваря.

Глава 85

Краката ми удрят по тротоара.

Ръцете ми се движат като бутала.

Гърлото и дробовете ми горят.

Автоматът е на път да ми строши рамото с цялото това подскачане.

Разстоянието оттук до „Готвачът убиец“ е само четиристотин метра.

В момента обаче въпросното разстояние ми се вижда като няколко светлинни години.

След като Били ми затвори, направих няколко опита да се обадя на Марлийн. Никакъв успех. Не можах да се свържа.

Помъчих се да им пратя съобщение. Да ги предупредя. Да ги умолявам да намерят къде да се скрият и да го направят. Но и съобщението не се изпрати.

Нямам представа къде са.

Или… Божичко, дори не знам дали още са живи.

Били може и да блъфира. Да се опитва да ме насочи към фалшива следа.

Но вече знам на какво е способен. Ако наистина планира нещо срещу двете ми най-близки същества, трябва да ги защитя.

Не мога да рискувам с бездействие.

Трябва да ги намеря. Да ги спася.

А караваната е най-подходящата отправна точка.

Все още имам стотици въпроси. Какви са истинските мотиви на Били? Каква е крайната му цел? Защо носи в себе си толкова много злоба и болка?

И най-вече, какви други ужаси крие?

Те обаче могат да почакат.

Тичам по опустелите улици на Френския квартал и мога да мисля само за двете си най-близки жени.

Виждам и чувам окуражителни знаци, сякаш са първите зелени пролетни филизи.

Повече хеликоптери във въздуха.

Джипове на Националната гвардия.

Коли на щатската полиция и на нюорлиънската полиция с надути сирени.

Долавям и плоското, остро пук! на пушки в далечината, откъм по-високите етажи на сградите.

Не бързият картечен откос на автомати, а звукът от внимателно прицелена пушка-помпа 308 калибър — оръжието, което използват снайперистите от тактическия отряд.

Това значи, че съобщението ми за агент Морган е стигнало където трябва и добрите, които вече могат да разпознаят лошите, са ги погнали един по един, въпреки предпазните жилетки.

Най-сетне стигам ъгъла с Биенвил Стрийт.

Виждам „Готвачът убиец“ паркиран точно там, където го видях за последно.

Развиквам се:

— Ванеса? Марлийн? Върнах се! Добре ли сте?

Никакъв отговор.

Продължавам да тичам към караваната… и виждам, че е затворена отвсякъде.

Прозорците за сервиране са преградени, металната решетка е спусната и заключена. Чувам ръмженето на генератора, който ми подсказва, че или се крият вътре… или са избягали, без да имат време да го спрат.

Започвам да удрям силно по караваната, а звукът от приближаващи сирени става все по-пронизителен.

— Марлийн? — викам. — Ванеса?

Пак никакъв отговор.

Заобикалям към задната част, а над главата ми прелита един „Блек Хоук“.

Задните врати на караваната също са затворени и заключени. А аз, разбира се, си оставих ключовете вътре.

Единственото, което мога да направя, е да удрям по вратите. Трескаво. Отчаяно. Нетърпеливо.

— Ванеса, Марлийн, отворете! Кейлъб е! Моля ви!

След още няколко болезнени, безплодни секунди се оглеждам трескаво. Хрумва ми да стрелям по ключалката, но този номер се получава само в Холивуд. В реалността най-вероятно няма да проработи, а рикошетът или ще ме рани, или ще ме убие.

Виждам нещо.

Част от съборена метална полицейска барикада. Издърпвам парче метал с формата на тръба, дълго около шейсет сантиметра, и се връщам зад караваната.

Започвам да удрям дръжката.

Отново и отново. С всички сили и пълна концентрация.

Отнема ми цели деветдесет секунди, но дръжката най-сетне се счупва.

Дръпвам я и отварям вратите.

— Ванеса, Марлийн, тук ли…

Вътрешността на караваната се разтърсва от изстрел.

Една едра сачма профучава над главата ми. Пропуска ме на сантиметри.

Изкрещявам и залягам, после надниквам през сивия облак барутен дим.

Заедно са, на пода в другия край на караваната. Марлийн размахва пушка — пушка, която познавам и тя преди години настоя да скрием зад фризера „за всеки случай“. Аз й казах, че идеята е глупава и опасна. Забраних съхраняването на каквито и да било оръжия в караваната. Слава богу, че не ме е послушала.

— Изкара ни ангелите, Кейлъб! — провиква се тя. — Дявол да го вземе, добре ли си?

Пристъпвам бавно напред и оглеждам щетите, нанесени от сачмите.

— Сериозно, Марлийн, знам, че и преди си заплашвала да ме убиеш, но…

Тя помръква, а аз добавям:

— Честно, добре съм. Но не ме ли чухте да викам и да удрям по караваната?

Те стават от пода, Марлийн демонстративно прибира пушката и отвръща:

— Чухме нещо, но решихме, че е някой луд.

Ванеса се усмихва.

— Май сме познали, а?

Аз избухвам в смях. Те също започват да се смеят. Неконтролируемо.

Смехът ни преминава в сълзи на радост и облекчение, когато отивам при тези забележителни жени. Прегръщам ги и двете и ги притискам силно до себе си.

Не говорим. Само дишаме тежко. Залива ни облекчение.

Заедно сме. Живи.

Глава 86

Тази вечер залезът е сърцераздирателно красив, въпреки че го виждаме само през процепа на открехнатите прозорци. Небето е пламнало в наситено, пищно алено.

Подходящ край на деня.

Най-кървавият ден в историята на Ню Орлиънс от войната през 1812[20] година насам, макар да имам чувството, че можеше да бъде много, много по-зле.

Тримата с Ванеса и Марлийн оставаме в караваната, въпреки че вътре все още мирише силно на барут от изстрела, който за малко не ми отнесе главата. Наблизо още вият сирени, а над главите ни кръжат военни хеликоптери, докато аз отчаяно се опитвам да се свържа с Кънингам и с горещата линия на ФБР, за да им кажа за Били.

Никое от обажданията ми не стига до адресата. Успявам да оставя три съобщения в гласовата поща на Кънингам, но той не се обажда.

Накрая Ванеса казва:

— Я виж ти, като че ли спасителната кавалерия пристига, Кейлъб.

Надзъртам през пролуката между прозорците и ми става по-спокойно. Два джипа на Националната гвардия са спрели наблизо. От тях слизат войници и започват да вадят дървени и метални барикади от ремаркетата.

Ванеса пита:

— Какво мислиш?

— Мисля, че е време да се върна там — отвръщам. — Но трябва да внимаваме… Онези сигурно са свръхизнервени.

Оставям автомата в караваната и затъквам пистолета си в колана на джинсите. Отварям вратата и се провиквам:

— Национална гвардия! Излизаме! Излизаме!

Измъкваме се един по един от караваната с вдигнати ръце. Към нас се приближават сержант и войник, които ни казват:

— Съжаляваме, тук не се допускат цивилни. Напуснете. Градът се намира във военно положение и Френският квартал се евакуира.

Марлийн е мрачна и безмълвна — определено е по-различна от обичайното.

— Колко… колко е зле?

— Мамка му, госпожо — изругава войникът, редник афроамериканец, който изглежда ядосан и решителен. — Нямам представа, но поне стрелбата поспря. Време е да тръгвате.

Ванеса също се присъединява:

— Може ли да вземем караваната?

Сержантът — жена от латиноамерикански произход, която изглежда по-възрастна от редника, казва:

— Я виж ти, прочутият „Готвачът убиец“… Няма да стане, съжалявам. Не се допуска цивилен транспорт.

Намесвам се:

— Сержант, аз съм бивш полицай от нюорлиънската полиция и разполагам с жизненоважна информация за атаките… Може ли да ползвам радиооборудването ви?

Редникът започва да се смее.

— Да, стига да функционираше. Изглежда, са сложили грешните детектори на радиоприемниците. Така си върши работата държавната администрация.

Тримата поемаме предпазливо по опустелите улици, минаваме покрай два пункта за проверка на щатската полиция — където, за щастие, не ни претърсват, защото щях да се затрудня с обяснението защо нося пистолет — и стигаме до дома ми в Треме. В този момент тук е толкова безопасно, колкото на което и да е друго място в града.

Казано иначе, изобщо не е безопасно.

По улиците се движат коли, но нито една не е цивилно превозно средство. Има пожарни и линейки. Полицейски и немаркирани автомобили. Още джипове на Националната гвардия и военни камиони. Докато вървим, без да бързаме, въздухът се замъглява от облаци дим и страх.

Живея в Ню Орлиънс, откакто съм се родил. Преживял съм бунтове. Преживях Катрина.

И никога не съм виждал нещо подобно.

А ако Били не ме е излъгал, значи има още.

Макар засега всичко да изглежда спокойно, тази мисъл ме изпълва с ужас.

— Нали си носиш ключовете? — пита Ванеса, когато най-сетне стигаме до алеята към къщата. — Или и тази ключалка ще счупиш?

Усмихва се и ме докосва по рамото. Съвсем незначителен жест, но след преживения ден за мен значи всичко.

— Ако ще се лигавите — отбелязва Марлийн, — аз ще спя на хамака в задния двор. За днес се измъчих достатъчно.

Отварям вратата и се насочваме право към дневната, където и тримата се тръшваме на дивана.

— Да пуснем ли новини? — пита Ванеса и се протяга уморено. — Да чуем какво казват?

Марлийн скача на крака. Само че тръгва към масичката с алкохола, а не към телевизора.

— Аз имам по-важен въпрос — казва тя. — Какво ще пиете?

Докато ни забърква напълно заслужени олдфешъни с двайсетгодишното ми уиски „Лагавулин“, аз включвам телевизора.

По всеки канал текат репортажи за атаките. Журналистите описват събитията, като размахват драматично ръце и сочат разкъсаните платформи и тракторите зад полицейските барикади. Мъгляви кадри, снимани с телефон, показват пищящите тълпи, а на едно видео се вижда човек в костюм на Арлекин, който върви спокойно и стреля по околните, докато в един момент сам не пада прострелян. Интервюират най-различни свидетели — туристи, полицаи, местни жители, — които разказват какво са видели със сълзи в очите и разтреперани гласове. Обичайните телевизионни коментатори правят паралели между днешните атаки, бомбата, взривена по време на Бостънския маратон през 2013 година, масовата стрелба в Лае Вегас от 2017 година и 11 септември.

Не мога да слушам това. Не сега. Още не. Може би никога.

— Някой има ли нещо против да го изключа? — питам.

Насочвам дистанционното към телевизора, без да дочакам отговор, и в същия момент телефонът ми иззвънява.

Поглеждам екрана и виждам друг непознат номер, започващ с 504.

Боже мой, дали пак е Били?

Вдигам нервно, после издишвам поетия въздух.

— Руни, Кънингам е — чувам изморения му глас. — Къде си? Добре ли си?

— Здрасти, шефе. Държа се. Тъкмо се прибрах вкъщи. Получи ли ми…

— Затова се обаждам — прекъсва ме той. — Колко бързо можеш да стигнеш до Пончартрейн Парк? Аз съм с Морган и отбора му звездни безделници. Искаме да дойдеш. Веднага.

— Ще ми отнеме известно време заради блокадите — предупреждавам.

— Няма страшно — отвръща той. — Ще дойде да те вземе кола.

Глава 87

Федералната сграда „Алфред Дж. Льомон“ — офисът на ФБР в Ню Орлиънс, е грозна бетонна кула, скътана в покрайнините на града близо до брега на езерото Пончартрейн.

През годините съм работил по няколко случая съвместно с ФБР, но никога не съм стъпвал в офиса им. Не че не съм искал. Никога не са ме канили. До днес.

Сградата е монумент на закона и реда, на мира и прогреса, но моето настроение се разваля в мига, в който престъпвам прага, когато виждам специален агент Морган да стои пред някаква конферентна зала и да говори с жена в яке на Департамента за вътрешна сигурност.

— Морган! — провиквам се. — Копеле такова, за всичко си виновен ти! Идиот такъв! Морган! Поднесох ти всичко на шибан поднос, а ти въпреки това допусна атаките!

Агентът се обръща към мен с поглед, пламнал от гняв и ярост:

— Какъв поднос, Руни? А? Какъв шибан поднос? Ти реши да гониш някакъв клет сирийски мияч на чинии. Пробута ни почти неграмотен член на Арийското братство, който не ни каза нищо, което вече да не знаем… После се вторачи в Дейвид Нийдъм… Грешният Нийдъм! Имахме стотици сведения! Стотици! А от централата не спряха да ни обещават да помогнат с някакви глупости по тайните канали… което така и не се случи.

— Можехте да направите повече!

— Всички можехме да направим повече… всички… Ей богу, какво трябваше да направя аз? Да зарежа всичко и да слушам теб… готвач на аламинути? Разжалван детектив?

Той влиза с гръм и трясък в залата, а след него един по един започват да се точат други — щатски полицаи, хора от Националната сигурност, още федерални агенти, полицаи от нюорлиънската полиция и Кънингам, който ми кима да вляза с него.

Иска ми се да се прибера при Ванеса и, да, дори при Марлийн.

Обаче се стягам и пристъпвам в залата.

Докато успея да се промъкна в препълненото с хора помещение, остава място само в единия ъгъл, където се присъединявам към другите, които не са достатъчно високопоставени да се наредят около масата. Познавам едва около четвърт от присъстващите — местни, щатски и общински полицаи, — а Морган дава начало на доклада с подробности как се опитват да намерят Били Нийдъм. Негови снимки се показват по всички телевизии и по интернет. Служебният и домашният му телефон се подслушват… Понеже той сигурно ще опита да ги използва, мисля си аз иронично. Кредитните му карти се следят и всяко използване на някоя от тях ще бъде съобщавано. Всеки човек, някога работил или все още работещ за Били, се разпитва. Всяка недвижима собственост, която Нийдъм притежава, е претърсена и поставена под наблюдение.

Добре са се потрудили, но са закъснели.

Всички закъсняхме.

След кратка пауза питам на висок глас:

— Жертви. Какъв е броят на жертвите?

Всички замират, а Морган свежда поглед, докато един едър полицай от тактическия отряд на нюорлиънската полиция — все още по черен гащеризон и бойна екипировка — пристъпва към масата и казва:

— Само с това разполагам.

Разгъва лист хартия и продължава:

— Не е за вярване, но броят на смъртните случаи е по-малко от двайсет.

Разнася се шушукане, а полицаят, на чиято униформа има бадж с името Дюбъс, пояснява:

— Някои от жертвите са били стъпкани. Ранените са около петдесет или шейсет, но, мамка му, хора, можеше да е много, ама много по-зле.

Дюбъс сгъва листа.

— За щастие, получихме информацията за зелено-червените очила рано. След като я предадохме на стрелците, застрелвахме копелетата в мига, в който подаваха носове като лалугери от дупките си. Благодаря на този, който ни осигури сведението.

Аз не продумвам.

Морган също.

Срещата приключва сред спорове и разговори, а аз се опитвам да се измъкна, когато Кънингам ме сграбчва за ръката.

— Трябва ми помощта ти.

Отговарям:

— Кажи, шефе.

Глава 88

С Кънингам говорим, докато вървим към вътрешността на федералната сграда „Льомон“. Той ми разказва за терористите, които са били хванати и арестувани след края на стрелбата.

— Дявол го взел, Руни, единственото общо помежду им е, че нямат нищо общо помежду си! — вълнува се той, докато се изкачваме по дрънчаща бетонно-метална стълба.

Сведенията, които ми дава, накратко гласят:

Петима арестувани. Двама шофьори на трактори, трима стрелци.

Това са пет обвинения за съучастничество в терористичен акт.

Петима потенциално желаещи да сътрудничат свидетели.

Пет възможни пътя към Били.

Всички заподозрени са мъже. Всички са носили незаконни оръжия и костюми, напръскани с боя, отразяваща ултравиолетови лъчи.

— Друго няма — оплаква се Кънингам. — Никаква свързваща нишка.

Арестуваните са на възраст между двайсет и четири и петдесет и седем години. Двама са млади и бели. Един е на средна възраст, чернокож. Един е от пакистански произход. Петият е роден в Индонезия.

Някои са богати, други — бедни. Някои — с висше образование, други — с основно.

Различно семейно положение. Различни имиграционни статути.

Някои имат досиета от по един километър. Други не са получавали дори фиш за неправилно паркиране.

Един пише в националистически форуми. Друг има връзки с радикални ислямисти. Трети е бил будист.

— Какво казват? — питам.

— Нищо — отвръща Кънингам. — Повтарят едно и също, смеят се и ни губят времето. Сякаш са ги обучили да ни водят за носа. Само че никой от тях не е поискал адвокат. Как е възможно? Никой не знае.

— И за какво съм ти аз?

Той отваря тежка метална врата, върху която са отбелязани само няколко черни цифри и нищо друго.

— Един от тях е местен — разкрива. — Работил е в разни ресторанти. Надявам се, че…

— Ще мога да го разприказвам.

Кънингам кимва, докато влизаме в помещение с еднопосочно огледало, през което се вижда тясна стая за разпити. В нея има маса и едър афроамериканец на средна възраст, който се усмихва и заявява:

— Колко пъти да го повтарям? Няма да ви кажа нищо. Не, сър.

Разпитващият федерален агент с размерите на професионален играч на американски футбол, прошарена коса и остър северняшки акцент, изглежда така, сякаш всеки момент ще се метне през масата и ще извие врата на другия.

— А аз колко пъти да ви питам, господин Брусар: как мога да променя решението ви?

Заподозреният свива рамене.

— Никак. Вие сте външни. Това е.

Външни.

— Кой е този?

Стаята е пълна с висши офицери от нюорлиънската полиция и федерални агенти. Кънингам издърпва сноп листове от бюрото и зачита:

— Реджиналд Брусар, възраст четиресет и девет години, в момента безработен, бил е служител в редица ресторанти, включително…

Вдигам ръка. Поглеждам през стъклото към стаята за разпити.

Външни.

Реджиналд се усмихва така, сякаш разполага с цялото време на света.

Питам:

— Той стрелец ли беше, или шофьор на трактор?

— Шофьор — отговаря Кънингам.

— Убил ли е някого?

Кънингам поклаща глава.

— Не, за късмет на нас и на града. По някаква причина тракторът му угаснал веднага след като хвърлихме светлинно-звуковите гранати. Когато успял да го запали, потеглил след тълпата, но това не се харесало на клуба, който притежавал платформата зад трактора. В резултат десетина мъжаги, маскирани като русалки, му се нахвърлили и го обезвредили, преди да успее да нарани някого.

— Семейно положение?

— Ерген е.

— Някакви роднини?

Кънингам прелиства няколко страници.

— Има сестра, която живее в града и работи като медицинска сестра в „Тюлейн“. Племенница, към която е много привързан. Мелиса. Всеки долар, който Брусар изкарва, отива в сметка за колежа на Мелиса. Детето е на десет години.

Кънингам вдига глава.

— Това помага ли ти?

— Повече, отколкото си мислиш — отвръщам.

Глава 89

Трийсет минути и един разгорещен спор по-късно Кънингам отваря вратата към стаята за разпити и вбесеният от безсилие федерален агент изхвърча навън. Аз се вмъквам вътре с тънка папка в ръка.

— Здрасти, Реджи — обръщам се към мъжа. — Може ли да те наричам Реджи? Аз съм Кейлъб.

Сядам срещу Брусар и му се усмихвам дружелюбно. Не е лесно, когато си изправен лице в лице с терорист, който ти е и съгражданин, нищо че не е пряко отговорен за нечия смърт. Само че трябва да го направя. През годините съм разпитвал много хора в стаи, досущ като тази. Гневни мъже, застреляли приятелките си. Смазани от живота майки, пребили децата си. Извратени типове, на които им доставя удоволствие да преследват и нападат жени.

Никой от тях обаче не е бил член на терористична организация или участник в заговор, който може би още не е приключил.

Отначало Брусар ме поглежда гневно. Предпазливо.

— Да караме поред — казвам. — Искаш ли да ти сваля белезниците?

Това определено не го е очаквал.

С ясното съзнание, че ни наблюдават, аз се обръщам, поглеждам към огледалото, и отправям умолителен поглед към Кънингам да прати някой да отключи белезниците.

— Разбирам какво се опитваш да направиш — ухилва се Брусар. — Класическата глупост с доброто ченге и лошото ченге. След малко ще ми предложиш вода и храна. Опитваш се да се сближиш с мен, за да проговоря. Е, няма да стане.

Свивам рамене.

— Умно, Реджи. Обаче ще те изненадам. Аз не съм ченге.

— Да не си адвокат? — пита той. — Служебен защитник?

— Не и не — отговарям. — Просто правя услуга на приятел от полицията. Местен, като теб… и като мен. Тия дни работя като готвач.

Той ме гледа с подозрение.

— Сериозно?

— О, съвсем сериозно — уверявам го. — Изкарах известно време в „Бренанс“, после в „Командърс Палас“, после в „Готро“… Учим се от най-добрите, нали така?

Той пита:

— А сега къде работиш?

— Имам си каравана за бързо хранене — споделям. — Постоянно се местим из града, казва се „Готвачът…

— … убиец“! — възкликва той. — Ти си оня тип с караваната за сандвичи, да, чувал съм те. — Поглежда към огледалото. — Какво правиш тук, човече?

— Както споменах, правя услуга на стар приятел — отвръщам.

Вратата се отваря и влиза един строен федерален агент с гневно изражение, който отключва белезниците на Брусар, без да продума, а после излиза и затръшва вратата след себе си. Брусар започва да разтрива китките си и въздъхва.

— Така е по-добре, благодаря — казва той. — И каква услуга му правиш?

— Просто се опитвам да помогна и на него, и на ФБР да разберат какво стана тази сутрин, но, между нас да си остане, външните идея си нямат за нищо.

На лицето му изплува лека усмивка, но той не сваля гарда.

— Я ми помогни да реша един спор — подканвам го. — Кой прави най-доброто гъмбо в областта? Според един приятел е „Талбътс“. Аз обаче се кълна в гъмбото на „Мама Гери“.

Очите му светват заради въпроса, точно както си помислих, че ще стане.

— То е като да обичаш едното си дете повече от другото. Не може. Откъде знаеш, че съм…

— Познах, че си местен по акцента — обяснявам, като се старая гласът ми да си остане спокоен и безгрижен. — Веднага мога да позная друг син на Луизиана, като го видя. Трябва да се подкрепяме. Тукашните сме специална порода.

— Напълно си прав.

— Точно това не разбират костюмарите — отбелязвам, като се опитвам да мисля за този добродушен човек пред себе си, а не за участието му в онова, на което станах свидетел тази сутрин. Кръвта. Писъците. Прекършените тела.

Продължавам:

— Идват тук и си мислят, че знаят всичко. Обаче само объркват нещата. Ако питаш мен, това съсипва града ни. Не ураганите. Хората. Външните. Онези, които нямат място тук.

Брусар започва да кима.

— Амин, братко. Тъй си е.

— Сега, разбирам защо това те ядосва, Реджи — не спирам. — Истината е, че и мен ме дразни. Когато дойдат външни хора и се опитват да ни омаят, да ни вземат онова, което прави Ню Орлиънс специален. Разбирам го. Но…

Млъквам за малко, за да се почеша по главата, все едно се опитвам да се сетя за някой отговор от кръстословицата в днешния „Ню Йорк Таймс“. — Това, което обаче не проумявам, е как можа да се поддадеш на приказките на човек като Били Нийдъм.

Следя реакцията му отблизо. Той не признава нищо. Но и не отрича нищо.

Напредвам.

Съвсем малко, но знам, че напредвам.

— Работил си в ресторант за морски дарове на крайбрежието в Бюръс — казвам. — Нали така? Докато преди две години не се появил нов инвеститор и съкратил куп народ. Най-вече дългогодишните служители. Сигурно хич не ти е било леко, Реджи. Но знаеш ли кой е бил този инвеститор?

Той се усмихва широко, но неловко.

— Стига де, човече, господин Нийдъм няма нищо общо с това. Той обича този град и го е грижа за нас. Поднасяш ме!

— Реджи, моля те, точно ти… Били Нийдъм твърди, че обича града и хората като теб, но стане ли дума за бизнес, парите са на първо място. Той е откупил ресторанта. Изчакай малко и ще ти донеса копията от договорите. Подписът му се мъдри на всеки документ. Предал е и теб, и приятелите ти, и колегите ти. И когато е дошло време да се възползва от вас, изобщо не се е поколебал, дори за секунда.

Усмивката е изчезнала. Аз засилвам натиска.

— Ти си бил от шофьорите на трактори — продължавам. — Но нещо се е случило. Тракторът ти е угаснал, бил е блокиран или може би… може би си променил решението си. Видял си всички онези изплашени туристи, всички онези хора, хукнали да бягат, и не си могъл да го направиш. Не си могъл да сториш онова, което Били е поискал от теб, да се врежеш в тълпата и да избиеш десетки невинни.

Брусар отново се обажда:

— Поднасяш ме. Аз… аз щях да го направя, обаче онези от платформата ми скочиха. Такъв беше планът. Просто не успях да го изпълня.

Пресягам се за папката и я дръпвам бавно към себе си.

— Реджи, нали знаеш онази приказка за плановете? Че карат Господ да се смее. Планове, казваш. Е, какво планира за сестра си Грейс и дъщеря й Мелиса?

Той замръзва, вперил поглед в папката.

— Да не си посмял — почти прошепва. — Да не си посмял.

Аз бавно поклащам глава.

— Предупредил си ги, нали? Казал си им да стоят далече от Френския квартал днес. Да не ходят на парадите. Да си стоят вкъщи. Но нали знаеш какви са децата… не слушат. Обещават ти едно, а после се измъкват навън и се надяват да не ги хванат. Но понякога ги хващат…

Отварям папката и я завъртам така, че Реджи да може да види какво има вътре: цветна полицейска снимка на тясна улица, пълна с боклуци — мъниста, цветя, празни бутилки, а на преден план — малка фигурка, покрита с жълто одеяло и множество жълти триъгълници с числа за маркиране на улики, пръснати около нея.

Брусар не продумва, но простенва тихо, отчаяно. Затварям папката.

— Били те е използвал — казвам. — Използвал е и теб, и останалите, а ние се опитваме да го намерим, Реджи. Преди да успее да използва някой друг. Преди да избие и други… като племенницата ти.

Още стонове.

— Реджи, къде е той?

Стонове.

— Реджи… моля те… помогни ни. Къде е той?

По бузите му се търкалят сълзи, той поклаща глава и отронва:

— Не знам. Не знам, честна дума…

— Реджи, полицията — съзнателно не споменавам ФБР — претърси ресторантите му, склада, дома му… Трябва да има къде другаде да се скрие. Нали така? Трябва да има място, за което не знаят.

Той кима.

— Мелиса… Мелиса…

Протягам ръка и докосвам леко неговата.

— За Мелиса е твърде късно. Съжалявам, Реджи. Но можеш да помогнеш да спасим други. Ти не си наранил никого, просто си се замесил в кашата… Сега имаш шанс да оправиш нещата.

Той се разхлипва, но съумява да каже:

— Има едно място… до Шрийвпорт… Някакъв ловен комплекс… Там се упражнявахме… Там планирахме…

— В Боужър, нали? — уточнявам. Сещам се как Били ми разказа, че преди година водил Дейвид на лов в Боужър.

Лукаво копеле, мисля си. Да ме насочи към братовчед си…

Брусар кимва.

— Били се беше настанил там, в едно бунгало… През нощта ни обясняваше какво трябва да направим, за да спасим Ню Орлиънс…

Той свежда глава.

— О, мили боже, моля те, прости ми.

Аз ставам и излизам с папката под ръка.

Глава 90

Помещението до стаята за разпити е доста по-претъпкано, отколкото беше, когато излязох от него, но Кънингам е първото познато лице, което виждам. Мушвам му папката в ръцете.

Питам го:

— Момиченцето още ли не е идентифицирано?

Изражението му подсказва, че се бори със силни емоции.

— Още не, но ще открием семейството й… Божичко, Кейлъб.

— Бог го нямаше в онази стая — казвам. — Но имаше много вина. Само се надявам семейството й да ни прости за онова, което й причинихме, да използваме така тялото й. Чу ли го какво каза за ловния комплекс?

Друг глас се обажда:

— Чух го, намерих го, сега се готвим да го ударим.

Отново пламвам от гняв и омраза, когато виждам специален агент Морган да си проправя път през блъсканицата.

— Чакай малко — спирам го. — Трябваше да знаете за ловния комплекс в Боужър. Мислех, че вие, клоуни такива, сте претърсили всичките му имоти.

Морган изглежда ядосан. Голяма работа. Той казва:

— Заблудиха ни. Онова място не беше споменато в последния списък с недвижима собственост… Преди три години дарил земята и сградите на някакво природозащитническо дружество. Беше грешка.

Кънингам застава до мен, сякаш да се погрижи да не замахна срещу арогантния федерален агент.

— Да, по грешките сте направо експерти — натъртвам. — И грешки правите, и хора допускате да умират… Кога тръгваме?

— Ние? — пита Морган, все така ядосан. — Какво имаш предвид с това „ние“?

— Не ме баламосвай — предупреждавам аз. Повишавам тон и всички в препълненото с хора помещение поглеждат към мен. — Ако ще удряте комплекса, идвам и аз.

Морган свива устни и казва:

— Началник Кънингам?

— Тук съм.

— Този човек служител ли е на органите на реда в града?

— Не.

С остър, подигравателен тон Морган заявява:

— Съжалявам, Руни. Операцията ще се осъществи в рамките на петнайсет минути и не планираме кетъринг. Разкарай ми се от пътя.

Опитвам се да го ударя, но Кънингам и още няколко души ме удържат.

Глава 91

Няколко минути по-късно Кънингам ме изпраща от федералната сграда, а аз го питам с горчивина:

— Защо си тук? Защо не тръгна с федералните?

Той отговаря с изморена въздишка:

— Мразя хеликоптери. Нека федералните да оберат лаврите. Освен всичко друго съм изморен до смърт, Кейлъб. Нали можеш да си представиш какво е да си скрит в платформа за Марди Гра, свит надве, без да можеш да мърдаш, да вдишваш дизелови изпарения…

Стигаме до вратата. В мрака се виждат проблясъците на светкавици. Пред сградата са се скупчили репортери и оператори.

Кънингам казва:

— Не започвай да ми крещиш, като го чуеш, но вината не е изцяло на Морган.

— Да бе, не е!

Бившият ми шеф ме потупва по рамото.

— Помниш ли първия път, когато ти споделих за какво става дума? Докато си миеше караваната на улицата? Споменах ти, че се водят много срещи на високо ниво тук и във Вашингтон. Че случаят е от значение за международната сигурност. Е, разбрах от един от местните федерални агенти, че… от Вашингтон са прецакали Морган, и то много.

— Как?

Кънингам потърква лице с ръка.

— Ами било е свързано с международната сигурност. От ФСБ са се обадили на момчетата в централата на ФБР.

— Кой?

— ФСБ — повтаря той. — Руската шпионска служба, която замени КГБ. По някакъв начин научили за тукашното разследване и казали на ФБР, че разполагат с надеждна информация, която ще им предадат. Имайте търпение, ще ви помогнем, обещали руснаците.

Аз се намесвам:

— И се оказало, че не разполагат с нищо.

— Нищичко — отвръща той. — Шефовете на Морган не искали той да продължи с разследването… предпочитали да изчакат руснаците да разкрият сведенията си, да ни помогнат да разкрием заговора, за да си получат ФБР заглавията за това как отношенията между Щатите и Русия се затоплят и прочее глупости. Ето защо забавили Морган, а вчера иванушките се обадили и изтърсили: Ами извинявайте, но нямаме с какво да ви помогнем.

Чувствам се изморен, смачкан и предаден. Всички загинали и ранени по улиците… Можело е да бъде предотвратено. Ако не се бях впуснал след грешния Нийдъм. Ако Морган не се беше държал така безгръбначно с шефовете си. Ако старият ми началник беше показал среден пръст на ФБР и им беше заявил, че ние ще свършим работата.

Твърде много „ако“.

Кънингам леко ме удря по гърба.

— Между другото, Кейлъб, Бордът за разглеждане на случаите с прилагане на сила заключи, че си постъпил основателно и изчисти името ти. Забравих да ти го кажа в цялата тази лудница. Но ако искаш да се върнеш в полицията, не е късно…

Гласът му заглъхва, докато се опитвам да схвана какво ми говори, но новината не успява да ме развълнува. На фона на всичко останало тя просто изглежда незначителна. Частица от мен обаче се радва, че съм оправдан.

— Прибери се у дома, Кейлъб — заръчва ми Кънингам. — Прибери се. Аз ще ти се обадя, когато федералните сгащят Нийдъм. Ако имаме късмет, Били ще се опита да избяга, докато го арестуват… от военен хеликоптер на хиляда и петстотин метра във въздуха.

Проправям си път през тълпата пред сградата и се чудя как ще стигна до вкъщи, когато чувам свенлив женски глас:

— Господин Руни, моля ви, може ли да поговорим? Господин Руни? Моля ви.

Обръщам се и замръзвам от шок.

Жената е Рима Фарзат, вдовицата на Ибрахим Фарзат — сирийския бежанец, мияча на чинии, когото преследвах и който умря мъчително след изтезания.

Рима е облечена скромно, както и преди — черен панталон и черна блуза, с покрита глава, — но изглежда смалена и изтощена.

— Да, госпожо Фарзат — отвръщам и отстъпвам по-далеч от тълпата репортери и зяпачи. Спомням си последната ни гневна среща, която завърши, когато Рима ме напръска с лютив спрей.

Тя се оглежда и казва тихо:

— Аз… дължа ви извинение. Съжалявам за това, което направих.

Аз слагам ръка на сърцето си.

— Моля ви, госпожо Фарзат, няма нужда да се извинявате. Аз съм този, който съжалява. Съжалявам, че се държах така арогантно с вас, особено в подобен момент. Не трябваше да го правя.

Тя кимва и прехапва долната си устна.

— Аз… не съм единствената, която ви дължи извинение. Прачичо ми Салил ел-Шариф от „Кресънт Кеър“… той…

Кимам. Човекът, който се опита да ме разкъса с едрокалибрени куршуми, докато ровех за информация, свързана със съпруга й.

— Опитвал се е да ви защити, нали? — питам.

Тя кимва. Мисля си за нея, за тялото на нещастния Ибрахим и за пресилената реакция на чичо й, и почти чувам щракването в ума си, когато всички парченца от мозайката попадат на местата си.

— Съпругът ви… Убиха го Били Нийдъм и екзекуторите му, нали?

Тя не продумва, но тъжните й очи ми казват всичко, което ми е нужно, за да продължа.

— Убили са го, защото Били е открил, че съпругът ви е информатор. На ФБР, прав ли съм?

Тя скръства ръце и кимва с горчивина.

— Ибрахим… не беше особено добър съпруг. Но се опитваше да стане по-добър човек тук, в Америка. Разбра за този мъж, Нийдъм, и за заговора му, и отиде във ФБР. Казах му да не го прави, повтарях му го отново и отново. Защо да рискува живота си за тази страна, която ни трови с интервюта и проверки на миналото… и ни посреща с омраза и подозрение? Какво дължеше той на Америка след начина, по който тя се отнесе с него?

Още едно парче от мозайката попада на мястото си. Когато семейство Фарзат попадна в полезрението ни за пръв път и ги разследвахме, пратихме информацията за тях на Департамента по вътрешна сигурност, а оттам ни отвърнаха, че семейството е проверено и няма подозрения за връзки с терористични организации.

Разбира се, че няма да има подозрения — Ибрахим е работел за нас, бил е един от добрите. А „Кресънт Кеър“ се оказва чиста фондация. Просто се е замесила с не толкова чисти хора.

Рима въздъхва.

— Съпругът ми беше упорит. Настояваше, че въпреки недостатъците си, тази страна е хубаво място, че той ще й помогне да стане още по-хубаво… и след всичките му усилия… го убиха. Убиха го брутално.

Аз подемам:

— Когато се опитах да ви разпитам…

— Не знаех какво да мисля. Дали сте от ФБР и душите около мен? Дали сте от бандата на онзи Нийдъм и искате да ме нараните? Затова ви описах на прачичо ми и когато отидохте там…

— Мислел е, че ви защитава — довършвам.

— Да, а сега се крие. Страхува се, че ще го арестувате.

Над тъмната гладка повърхност на езерото Пончартрейн проблясват светкавици, които прорязват плътния мрак на облаците.

Казвам:

— Предайте му, че съжалявам и че що се отнася до мен, е в безопасност.

Въздухът се разцепва от гръмотевица. Рима се изсмива горчиво.

— Безопасност ли? Дали някога изобщо ще бъдем в безопасност?

Ще ми се да знаех отговора на този въпрос.

Наистина.

Глава 92

Вземам такси до дома си в Треме, където заварвам Ванеса заспала на дивана и не намирам никаква следа от Марлийн. Телевизорът е включен на канал с класически филми и в момента излъчва някаква черно-бяла лента със Спенсър Трейси и Катрин Хепбърн. Поглеждам сладкото спящо лице на Ванеса.

Когато се виждахме през последните няколко дни, това съвършено лице под русата коса изглеждаше изплашено, гневно или объркано. Но сега, въпреки че е минала през раздяла със съпруга си насилник и е оцеляла след терористична атака, чертите й изразяват покой и любов.

Искам да стоя и да я гледам, но вместо това отивам в кухнята и се заемам за работа.

Тя се събужда точно когато сервирам вечерята ни в чиниите: омлет с нарязани на филийки гъби, парченца пушен бекон, сирене грюйер и отлежал чедър, придружен от разрязана на две багета, запечена на скарата и обилно намазана с масло, заедно с кафе във френска преса и прясно изстискан портокалов сок.

Ванеса сяда срещу мен и опитва една хапка, след което подбелва очи от удоволствие.

— Скъпи мой Кейлъб… ако продължиш да готвиш така, скоро ще се наложи да ме търкаляш.

Може би е заради блаженото й изражение, а може и да е чистата, неподправена радост от факта, че още съм жив и съм с тази прекрасна жена в този облачен, мрачен ден, но изричам без колебание:

— Ще ти готвя, докогато искаш… завинаги, ако ми позволиш.

Тя се изчервява и свежда поглед към чинията си. После тихо отвръща:

— Много ще се радвам, Кейлъб. Много.

Известно време се храним мълчаливо, преди тя да попита:

— Какви са новините за Били Нийдъм?

— Има нова следа и ФБР и нюорлиънската полиция тръгнаха по нея — разказвам. — Той има ловен комплекс до Шрийвпорт, където е планирал атаката с останалите участници. От ФБР бяха пропуснали комплекса при първоначалното си разследване, а сега… сигурно летят натам с хеликоптери, за да заловят Били.

— Ммм — проточва тя. — След всичко, което направи, очаквах и ти да присъстваш, когато го хванат.

— Имах си по-важна работа.

Тя ме поглежда закачливо, прелъстително.

— Като например?

— Да хвана теб.

Ванеса се привежда напред и улавя ръката ми.

— Кейлъб.

— Да?

— Това ядене може ли да се претопли?

Готвачът в мен протестира, че е изключено, че вкусът просто няма да е същият.

Но една по-умна част от мозъка ми го заглушава.

— Абсолютно — отсичам, ставам и я повеждам към спалнята си. Отначало вървим бавно. Към края тичаме и падаме в леглото ми със смях.

Поправка.

Нашето легло.

Събужда ме бръмчене.

Силно, настойчиво бръмчене.

Претъркулвам се от спящото тяло на моята Ванеса и проверявам нощното шкафче. Минали са два часа, откакто се прибрах, и навън вече вали — силно, с гръмотевици и проблясващи в нощното небе светкавици.

Грабвам източника на бръмченето: телефона ми, включен на вибрация.

Отварям съобщението. Този път няма никаква мистерия кой е изпращачът му.

Кънингам е.

Съобщението е кратко и безрадостно изчерпателно.

МЯСТО ПРЕТЪРСЕНО. ПРОВАЛ. БИЛИ ОЩЕ Е В НЕИЗВЕСТНОСТ.

Оставям телефона на шкафчето и се опитвам да заспя, но часове наред просто се взирам в тавана.

Глава 93

Следващите два дни минават еднообразно, мрачно и потискащо. Дъждът, който започна, щом си тръгнах от федералната сграда, не спря да вали през цялото време. На третия ден се предполага да е слънчево — точно навреме за церемонията за почитане паметта на жертвите от кървавия Марди Гра.

Според мен това е изумително лоша идея, но тъй като вече не работя в полицията, на кого му пука какво мисли някакъв си готвач на аламинути? Полицията, кметът и, без съмнение, Търговската камара искат да уверят всички, че Ню Орлиънс е още тук и стои здраво на краката си, затова са организирали служба за девет сутринта на хиподрума „Феър Граундс“ — най-голямото открито пространство в Голямото спокойствие и мястото, където се провежда ежегодният Фестивал на джаза и историята. Наред с губернатора, двама сенатори, няколко конгресмени и вицепрезидента, се очаква към събитието да се стекат стотици местни жители и туристи, за да отпразнуват оцеляването на Ню Орлиънс.

Само че през двата дни преди насрочената дата аз спя като пребит. Прекарвам часове наред в разговори с Ванеса, по време на които научавам повече за нея и за здравословното й състояние, обсъждаме вариантите за лечение и й помагам да си състави план за финансирането му, така че вече ще е освободена от веригата, свързваща я с Лукас. Предбрачният им договор е официално анулиран, след като тя заплаши да разкаже на медиите за агресивното му поведение и да съсипе репутацията му, бизнеса и целия му живот.

Прекарвам цял следобед в оглед на пострадалата каравана. По покрива и вратата има бразди и дупки от сачмите, с които Марлийн щеше да ми отнесе главата. Взираме се в дупките няколко минути, докато Ванеса бърше бездруго чистия плот в предната част на караваната.

Дъждът трополи по покрива. Аз поклащам глава.

— Map, ако беше стреляла трийсетина сантиметра по-надолу, щеше да имаш адски много за чистене. Кръвта и мозъкът ми щяха да се пръснат навсякъде.

Марлийн се ухилва.

— Кръв може би, но чак пък мозък. — Тя прокарва пръсти по продупчения метал. — Този път поправката не би трябвало да отнеме много време, как мислиш?

И тогава ми хрумва.

— Не — казвам. — Няма да я поправяме.

— Какво?

Аз също докосвам увредения метал.

— Не. Ще я оставим така. Да напомня през какво минахте двете с Ванеса — през какво минахме всички ние — и как никога няма да го забравим.

Марлийн кимва.

— Направо си пълен с философски изненади.

Ванеса се провиква:

— А кой, мислиш, го образова на философски теми?

Марлийн клати изумено глава.

— Вие двамата… или се усамотете някъде, или ме оставете да си тръгна, за да останете насаме.

Вечерта преди възпоменателната церемония с Ванеса хапваме в прочутия ресторант на Дуки Чейс, после се прибираме и веднага си лягаме. Преди да заспи, тя пита:

— Ще ходиш ли на службата утре?

— Не — отвръщам, докато главата ми потъва във възглавницата, а душата ми потъва в съня. — Прекалено много хора ще има, ще е лудница. Спокойно мога да я гледам по телевизията.

— Но ако я гледаш по телевизията, няма да е същото — нежно възразява тя, като ме гали по косата.

— Не ме интересува.

Ванеса казва нещо, но не го чувам, защото вече спя.

Събуждам се и осъзнавам, че съм сам.

Къщата е празна.

Надушвам обаче изкусителен аромат.

Прясно смляно кафе.

Измъквам се от леглото с прозевки и поглеждам часовника.

Тъкмо минава седем сутринта и в кухнята има кана прясно кафе.

И бележка.

Здравей, сънливко…

Понеже ще искаш да се наспиш, с Марлийн ще откараме караваната до „Феър Граундс“, за да гледаме церемонията и да продадем малко закуски.

Гледай я по телевизията, щом искаш, но може и да се присъединиш към нас.

И накрая, най-хубавата част от бележката.

С обич завинаги,

Ванеса

Наливам си чаша кафе.

Обич, да.

Отивам в дневната, настанявам се на дивана и включвам телевизора. Прехвърлям всички новинарски канали — като почти цялото останало население на Града на полумесеца, и на мен ми е писнало от непрекъснатите репортажи за атаките на Марди Гра — и накрая се спирам на канала с класически филми, по който в момента не върви филм, а черно-бял сериал — намирам го за скучен.

Накрая избирам метеорологичния канал — там попадам на наперена блондинка, тъкмо съобщаваща днешната прогноза, която вещае добре дошла промяна след трите дни на ветрове и бури.

Слушам я с половин ухо, докато се чудя дали да се върна в леглото, или да постъпя като възрастен и да отида при Марлийн и Ванеса. В този момент нещо се случва.

— … както казват пилотите, условията ще бъдат ТВН, когато официалният самолет на вицепрезидента се приземи на летището във военната база на Ню Орлиънс след по-малко от два часа.

Замръзвам.

ТВН.

Защо това съкращение ме впечатли толкова?

Усещам старите си полицейски сетива да трептят, както когато ви попадне късче улика, което ще разкрие целия случай и ще хвърли ярка светлина върху случилото се, как се е случило и какво друго може да се случи.

ТВН.

В авиацията това значи „таван и видимост неограничени“… С други думи, идеални условия за летене.

В главата ми отеква гласът на Били Нийдъм:

Едва започваме. Честна дума.

И след няколко секунди:

Възможностите са необятни като небесата.

Истината ме удря в корема като чук.

Атаките отпреди три дни… това е било само увертюрата.

За да привлече внимание. Медии. Много внимание.

В момента медиите, политиците и почти шейсет и пет хиляди невинни души се събират на открито, уязвимо място…

А Били Нийдъм, частен пилот, който разполага с много ресурси, дебне шанса да нанесе следващия си удар. Възможностите са необятни като небесата.

Скачам от дивана толкова бързо, че изпускам кафето си на теракотения под и чашата се пръсва на парчета.

Глава 94

Почти един час напрегнато шофиране по-късно стигам там, закъдето съм тръгнал.

Конефермата на Емили Нийдъм Бодет.

Полусестрата на Били.

Километри тревиста равнина.

Боже, как може да съм бил толкова глупав?

И ФБР, и нюорлиънската полиция, и щатската полиция, и Националната сигурност, и всички останали претърсваха и наблюдаваха местните имоти на Били Нийдъм и разните му кухи фирми.

Но сети ли се някой да дойде тук, на сто и шейсет километра от Ню Орлиънс, в конефермата, собственост на сестра му?

Съмнявам се.

Ако Били планира въздушна атака, ще има нужда от хангар и писта.

Доколкото знам от опита си в полицията обаче, въздушното пространство над Ню Орлиънс ще бъде затворено и внимателно наблюдавано.

Докато карах насам като луд, звънях и пращах съобщения на Кънингам, на Ванеса и на Марлийн, за да им съобщя от какво се опасявам, да ги помоля да се обадят в полицията и, в името на Бога, да не приближават „Феър Граундс“ точно днес.

Мамка му, помъчих се да се свържа дори със специален агент Морган, но нито един от опитите ми не се увенча с успех.

Не вярвам, че предупреждението ми е стигнало до целта си. Марлийн и Ванеса сигурно са толкова заети да правят закуски, че може би дори не си проверяват телефоните, а Кънингам и Морган не ми вдигат.

Сигурен съм обаче в едно.

Че съм стопроцентово прав да очаквам атака и че тази атака ще дойде от една конеферма, собственост на сестрата на Били Нийдъм.

Ето.

Пред мен е.

Тесният черен път с надпис ЧАСТЕН ПЪТ. Спирам толкова рязко, че колата за малко не се завърта, свивам по частния път и отново натискам газта. Теренът е равен, но въпреки това подскачам, докато се нося по него, и хвърлям тревожни погледи към чистото, някак подканващо синьо небе.

Ето.

Имението, конюшните и съвършено равните зелени поля — идеални за самолет! — се разкриват пред мен, заедно с голямата метална порта. Тази впечатляваща бариера все повече се уголемява, докато се движа към нея, а аз си мисля: Холивудски измислици или не, ще мина през нея, ако се наложи…

Но виждам, че някой ме е изпреварил.

Двете крила бавно се люлеят напред-назад, виждам изкривен метал и счупена ключалка и минавам през портата, която одрасква колата ми, преди да нахлуя на територията на имението.

Къщата се пада отляво, най-близката плевня е вдясно, а напред виждам паркирано…

Сребристо ауди!

Същото, което видях да влиза в автоморгата онази нощ — нощта, през която следих клетия Ибрахим Фарзат.

Били Нийдъм.

Трябва да е той.

Забавям скорост и спирам до аудито. Облечен съм твърде дебело за топлата сутрин, но не ми пука. Деветмилиметровият ми „Смит и Уесън“ е в ръката ми, а в джоба на якето си имам четири резервни пълнителя.

Оглеждам се и тръгвам към къщата.

Няма никого.

По поляните не се виждат коне, около конюшните не се забелязват коняри или друга работна ръка.

От тишината и покоя тук косата ми започва да настръхва.

Качвам се на верандата и виждам, че вратата е отворена.

Надниквам вътре.

Отвъд малкото антре се вижда пищно обзаведена дневна. Старинни мебели, тежки дървени маси, кристален полилей, ориенталски килими и подвързани с кожа книги, наредени плътно по рафтовете.

Влизам.

Някой седи на едното канапе.

Поемам си дъх.

Емили е, с тежки ботуши за езда със сребърни шпори, бежови панталони и елегантна бяла блуза с дантели по яката и маншетите.

— Госпожо Бодет?

Пристъпвам по-близо.

Главата й е отметната назад и виждам черната следа от изгорено, оставена от куршума, който е причинил раната в средата на челото й, точно над широко отворените й, шокирани очи.

Глава 95

Докато правя още една крачка напред, чувам зад себе си тих глас:

— Страшна гледка, а?

Завъртам се и вдигам пистолета, а Били Нийдъм изплува нехайно в полезрението ми, сякаш тъкмо влиза и очаква да види масата, сложена за закуска. Дори не ме поглежда, нито пък пистолета или мъртвата си сестра. Подминава ме, понесъл кожено куфарче и няколко сгънати карти и схеми. Облечен е с панталони от здрава, плътна тъкан, синя риза и кожено яке. Очила в авиаторски стил висят на верижка около шията му.

Пристъпвам към него и се прицелвам.

— Били…

Той вдига поглед.

— Какво? „Замръзни“? „Не мърдай“? „Арестуван си“? — Той се ухилва. — А, да. Вече не си ченге, нали така? Не си и кой знае какъв готвач. Махай се, Кейлъб, имам работа.

— Ти… сестра ти…

Той хвърля поглед към Емили.

— О, да, горката. От всички помияри, идиоти и крадци в клана Нийдъм, тя поне се отнасяше добре с мен. Изслушваше ме. Спореше, но кротко. И ме защитаваше, дори когато ти дойде да душиш наоколо. Нещата тръгнаха на зле чак когато заплаши да ти се обади и да ти каже истината. Мили боже, Руни, защо просто не си затвори очите?

Дулото на пистолета ми е на сантиметри от слепоочието му.

— Защото няма да ти позволя да продължиш! Няма да допусна да избиеш хиляди невинни хора! Ти и твоите…

Били е спокоен като социопат, какъвто и е, когато забожда поглед в картите и схемите и ме прекъсва:

— О, я стига дрънканици. Кой жали за загиналите в Берлин? А? Десетки хиляди жертви, когато руснаците нахлули в града, а сега Берлин е чист, свободен и сигурен град. Онези невинни е трябвало да умрат заради общото благо. Когато приключа, Ню Орлиънс ще се върне към корените си, към истинската общност без туристи-простаци, без строителните предприемачи, без онези, които ни крадат културата и…

Прицелвам се в гърдите му и нареждам:

— Били, ръцете горе и се изправи. Веднага!

Той вдига глава, поглежда ме, сякаш най-сетне разбира, че съм насочил пистолет към него, и меко казва:

— О, Руни, боя се, че не мога да го направя.

Ръката му се пъхва в коженото куфарче и преди да успея да реагирам, той вади оттам револвер и ме прострелва право в гърдите.

Глава 96

Имам чувството, че върху гръдния ми кош е стъпил слон с всичките си четири крака, все едно участвам в абсурден цирков номер. Отварям очи.

Ох, мамка му, боли.

Лежа по гръб на килима в дневната на Емили и се опитвам да си поема въздух. Не успявам.

Отдалече чувам как Били шумоли с някакви хартии и си мърмори, после долавям стъпки и вратата се затваря след него.

Затварям очи. Толкова е изкусително просто да си лежа тук и да оставя прииждащия мрак да продължи да приижда и да ме отнесе, а за цялата каша да се погрижи някой друг.

От полицията се опитаха да ме прецакат, от ФБР не искаха да ме чуят… да вървят всички по дяволите.

И тогава се сещам за нещо, което ме спасява.

Ванеса.

Тя и Марлийн… двете са на „Феър Граундс“.

Точно сега.

Заедно с десетки хиляди други.

Изсъсквам през зъби:

— Стегни се, Руни. Мърдай.

Надигам се от пода, дишайки тежко, и се строполявам на дивана, където е паднало тялото на Емили.

Разтварям с усилие якето и ризата си, разкопчавам я и виждам…

Бронежилетката, която облякох. Щом върши работа на терористите, ще свърши работа и на мен.

Потърквам дълбоката следа от куршума — най-вероятно „Магнум“.357 — и установявам, че имам счупени кости, натъртвания и може би дори строшена гръдна кост.

Поемам си дъх и почти губя съзнание от болка. Никак не ми допада, че счупеното ребро от побоя, който ми нанесе Тай Грант, още не е зараснало.

Боже!

На крака съм.

Свеждам поглед.

Ето.

Вземам си пистолета и за малко не губя съзнание отново.

Запрепъвам се към вратата като някой от многото пияници, които съм виждал през живота си да вървят щастливо на зигзаг по улиците на Ню Орлиънс.

Навън.

Аудито е изчезнало.

Моята импала е там.

Слизам по стълбите и едва не падам. Приближавам колата си.

Чувам далечния звук на запален двигател, поглеждам натам и в далечината забелязвам две други конюшни и миниатюрния силует на аудито, което спира пред тях.

Ето.

Заставам до колата ми.

Поемам си дъх.

Посягам за ключовете в джоба ми.

Няма ключове.

Другият джоб.

И там няма ключове.

По дяволите!

И сега какво?

Третата конюшня е наблизо.

Примигвам.

Сега е далече.

Отправям се натам със залитане, принуждавайки краката си да се движат, забавям дишането си и острите като пронизвания с нож болки в дробовете ми се разреждат. Когато влизам в конюшнята и миризмата и звуците на животните ме обгръщат, ми става малко по-добре.

Съвсем малко.

Няколко коне проточват глави и ме разглеждат с конско любопитство. От филмите и сериалите знам, че това е моментът, в който героят елегантно скача на някой от красивите жребци и препуска напред, за да спаси жертвите.

Не и този герой.

До стената са паркирани три АТВ-та, а над тях, на табло с куки, висят ключове.

След по-малко от минута яхвам черно, изпръскано с кал АТВ и карам през поляните с надеждата, че не съм закъснял. Миналия път, когато дойдох, тук беше пълно с работници, но днес е пусто — дали Емили е дала почивен ден на всички, за да отидат на възпоменателната церемония?

Отпред в далечината виждам двата пилона, които ми направиха впечатление и при предишното посещение, но днес те не са празни.

Сега от тях се веят оранжеви ветропоказатели — онези, които показват на пилотите накъде духа вятърът.

Неравностите по пътя отново и отново ми причиняват разкъсващи бодежи в гърдите.

Аз стискам зъби и после отново и отново крещя от болка.

Пред мен вратите на двете ниски сгради започват да се плъзгат настрани.

Показват се самолети, двигателите им боботят с дяволска мощ, перките се въртят. Излиза един, втори, трети и последният, четвъртият.

По два от всяка конюшня.

Господи, пак ще се проваля.

Глава 97

Четирите едномоторни самолета — изглеждат като „Чесна“ 172 — се подреждат един зад друг като на някакъв кошмарен парад, готови да обсипят земята със смърт и разруха в мига, в който се издигнат в небето.

Всеки самолет има по два метални цилиндъра под крилата и съм сигурен, че пилотските кабини и багажните отделения също са заредени с експлозиви, шрапнели и кой знае какви химически оръжия… Боже, може да са пълни с какви ли не средства за убийството и осакатяването на възможно най-много хора.

В ума ми отекват думите на Кънингам:

… работата е там, че онези копелета, терористите, винаги са на една крачка пред нас и могат да превърнат в оръжие и най-невинното нещо.

Като например частните самолети.

Едномоторни чесни и пайпър къбове.

Кой би си го помислил?

На кого изобщо би му минало през ума?

Кой би сътворил подобен план?

Били Нийдъм, ето кой.

Ускорявам напред, карам паралелно на четирите самолета и усещам искрица надежда. Те се движат бавно, за да заемат позиция за излитане, и засега успявам да поддържам прилична скорост, без да изоставам.

Гледам напред и виждам, че тревата е с различен цвят на едно място, което изглежда… правоъгълно. Точно натам са се насочили. Това е самоделната писта. От нея ще излетят. В ума ми всичко се подрежда: чесните ще излетят една след друга, ще поддържат ниска височина, за да не ги засекат, и ще се насочат към „Феър Граундс“ откъм север, юг, изток и запад, и…

Ще се врежат в пищящите, тичащи тълпи хора.

Остри метални крила.

Въртящи се перки, които ще превърнат церемонията в кланица.

Експлозии, разкъсващи на парчета някога приятния хиподрум.

Шрапнел, полетял към хората, врязващ се в тълпите, осакатяващ, режещ, късащ плът, а после взривове от пламъци и дим…

Иде ми да повърна от болката в гърдите и от непоклатимата увереност какво ще се случи след малко.

Усещам промяна в терена, когато навлизам в пистата и се откъсвам напред, по-далече от най-близкия самолет.

Ще заложа на една-едничка карта.

Ей богу, ще заложа на една карта и своя живот, и този на Ню Орлиънс.

Ще заложа, че един град е способен да съществува и да расте между блатата и мангровите гори, че в него могат да живеят и процъфтяват хора от всички класи и съсловия.

Ванеса, мисля си.

Ванеса.

Най-сетне откъснала се от съпруга си, измъчвал я с години, най-сетне открила нов живот, нова любов, щастие след толкова време…

И да умре след няколко минути?

Не!

Завъртам АТВ-то и заставам с лице към самолетите.

Един след друг, после третият…

Водещият самолет ускорява.

Движи се към мен.

Аз натискам газта с всички сили и се понасям напред по затревената писта.

Прицелил съм се в перката.

Ускорявам.

Разстоянието помежду ни се скъсява.

Перката му е размазано петно. Месната подскача на трите си колесника.

Подскача.

Започва да набира височина.

Започва да се отделя от земята.

А след нея идват още три самолета.

Навеждам се рязко напред с надеждата, че ако опра главата и торса си върху АТВ-то, ще намаля съпротивлението на въздуха и ще си спечеля още малко скорост — само това ми трябва, малко по-висока скорост…

Скачам от АТВ-то и надавам вик от болка, щом се стоварвам на земята, но се насилвам да видя какво ще стане след това, сякаш гледам филм на забавен кадър и…

АТВ-то продължава с ръмжене напред, право към въртящата се перка и…

Пропуска.

Минава под крилото, без да удари самолета и…

— Не! — изкрещявам, а АТВ-то, останало без шофьор, брулено от въздушната струя на перката, се преобръща веднъж, втори път и се блъсва в хоризонталните стабилизатори на опашката на самолета.

Първата „Месна“ прави остър завой и носът й се накланя към земята. Перката заорава в тревата, самолетът се накланя и…

Втората „Месна“ се блъсва в първата.

Третата прави рязък завой, но не успява да отбие навреме и се врязва във втория самолет.

Четвъртият самолет се опитва да избегне верижната катастрофа, плетеницата от крила, колесници, фюзелажи и чупещи се перки и се издига над земята, но в следващия момент една оглушителна, адска експлозия го пръсва на парчета.

Глава 98

Изчаквам няколко минути, преди да се изправя, след което с куцане и олюляване си проправям път до пръснатите по земята, все още горящи отломки от самолети. Когато приближавам, в носа ме удря вонята на керосин и разбирам, че съм бил прав: и четирите самолета са носили химикали — средство, с което да изгорят ранените оцелели след атаката на „Феър Граундс“.

После виждам шрапнела, болтовете и пироните, разпилени из цялата писта, готови да…

Готови да…

Спирам, навеждам се и започвам да повръщам… като новак, току-що постъпил в полицията, който е видял първия си труп.

Сетне се изправям и отново тръгвам напред. Искам да видя мъртвия Били и загиналите му съучастници. Разбирам как Били би могъл да замисли и изпълни подобен план заради извратените си разсъждения и фантазии, но кого е успял да убеди да му помогне? Кои са съучастниците? И по-важното… имат ли съюзници някъде в града, които са в готовност, да пази Господ, за трета атака?

Стигам до смачканата кабина на една от чесните и се навеждам да погледна през строшеното предно стъкло към огънатата седалка, счупената конзола с уреди и…

Вътре няма никого.

Никого!

Има контролни уреди, лаптоп и съсипан механизъм от кабели и лостове. Тогава разбирам.

Нямало е да бъде самоубийствена мисия.

Щяло е да бъде само убийствена мисия — чесните са били превърнати в огромни дронове, пълни с оръжия.

Нищо чудно, че на един от хангарите имаше висока радиоантена.

Така са ги контролирали.

Сещам се за Ангъс, когото разпитах на моста.

Имаше и очилати умници — със сигурност по-умни от теб, ченге.

Значи не е самоубийствена мисия.

Което значи…

Завъртам се, оглеждам двата отворени хангара и…

Ето го аудито, което се отдалечава с пълна скорост.

Бяга.

Били се спасява.

Мога да крещя, да викам и да се тръшкам, но полицейските ми инстинкти вземат връх.

Хвърлям се на опръсканата с гориво трева, вадя пистолета и започвам да стрелям.

Не като по филмите или телевизията с бърз откос.

Шансовете не са в моя полза.

Насилвам се да се успокоя, да се съсредоточа и най-вече да се прицеля добре.

Изстрелвам един куршум.

Втори.

Трети.

Всяка секунда отдалечава аудито от мен и го приближава до успешното бягство, а аз не мога да допусна това да се случи.

Всичко зависи от мен.

Отново стрелям.

И отново.

Подобно на ловец на патици, се целя пред, а не в движещата се кола, и не спирам да стрелям, като се стремя да ударя не гумите и резервоара, а някой прозорец.

Искам да убия копелето.

Стрелям отново.

И тогава…

Аудито забавя ход.

Разклаща се напред-назад.

Забавя още повече.

Аз ставам — разтреперан, с омекнали крака, — а гърдите ме болят така, сякаш костите в тях скоро ще пронижат сърцето ми и ще умра от кръвозагуба до пламтящите отломки, но не ми пука.

Вече съм отвъд всякаква загриженост за себе си.

Започвам дългата си разходка до аудито.

За пореден път залогът ми е успешен и любимото ми Голямо спокойствие, жителите му и най-вече моята Ванеса са спасени.

Ванеса.

Имам чувството, че минава половин сутрин, докато се добера до колата. Двигателят още върви, но предното стъкло и прозорците са нашарени с дупки от куршуми.

Дръпвам вратата на шофьора и Били се изсипва навън.

Изглежда, че един от куршумите ми го е уцелил в рамото.

Има много кръв — и по него, и по седалката.

Той се изтърколва на земята.

Очите му са отворени.

Още е жив.

Аз приклякам до него.

Той ми говори, проклина ме, обещава ми отмъщение, жестока смърт.

Пъхам дулото на пистолета си в устата му.

Очите му се разширяват. Опитва да изкрещи със студената стомана в устата си.

Привеждам се напред, за да ме чуе.

— Помниш ли как онзи ден ти казах, че ще пъхна пистолета си в гадната ти уста и ще дръпна спусъка?

Натискам оръжието по-навътре.

— Ти прати хора да нападнат Марлийн! Да потрошат караваната!

Очите му са широко отворени, мъчи се да говори, но аз не вадя пистолета. Не ме интересува какво има да казва.

— Ти прати онези нацисти след Ванеса! Защо? За да ме сплашиш? И на Лукас Дод ли разказа за мен и Ванеса?

Той кашля и се дави, опитва се да обясни, но няма какво да добави. От отчаяното му изражение разбирам, че всичките ми предположения са верни.

— Шейсет и пет хиляди души! Щеше да избиеш шейсет и пет хиляди души!

Вдига здравата си ръка, мъчи се да ме отблъсне, но не успява. Твърде е слаб, а аз съм твърде решителен.

После издърпвам пистолета си от устата му.

Той кашля, дави се.

Ръбът на дулото е овлажнен от кървавата му слюнка.

— Върви по дяволите, Били — изругавам. — Но не днес… защото всеки куршум в пистолета ми струва около петдесет цента, а това е повече, отколкото ти някога ще струваш.

После сядам и зачаквам.

Глава 99

— Дай ми пет черпака, три патета, шест клатушковци, два мустака и девет ръски!

Превил съм се над горещата печка и целият се къпя в пот.

Дъвча чушка след чушка и вече започват да ми се появяват киселини.

Но може болката да е от заздравяващата ми гръдна кост и три ребра, които още ме измъчват, след като бронежилетката спря куршума от пистолета на Били Нийдъм.

Бъркам царевична каша, пека наденички, препичам багети, запържвам патешки гърди, задушавам скариди, жаря филета от сом и пържа ленти тесто като маниак, работя на пълна скорост, за да смогна с поръчките, които бившата ми жена не спира да сипе към мен.

Никога в живота си не съм бил по-щастлив.

Минаха две седмици от Марди Гра и всичко в най-прекрасния град на света отново е нормално, или поне толкова нормално, колкото е възможно в този великолепен, откачен метрополис. Новинарският поток за атаките е отслабнал, Били Нийдъм вече не се споменава на първа страница, а развълнуваните разкази за „чудото на Ню Орлиънс“ — верижната катастрофа на смъртоносните самолети-дронове в имението на Емили Бодет — са заменени от разговори за жребия в Националната футболна лига и какво значи той за нашите „Сейнтс“.

Има и още няколко чудеса — като това, към което не спирам да хвърлям погледи, докато бързам да изпълня поръчките, изстреляни към мен с резкия, лаещ глас на Марлийн.

От отсрещната страна на улицата, седнали на ниска бетонна стена, са се наредили около дузина бели момчета, облечени в жълти тениски, панталони или суитшърти.

Членове на „Войниците от Франклин Авеню“.

Днес обаче не са дошли да ме заплашват.

Днес ядат от моята храна. Предполагам, че след като спасих града, бандата е била толкова благодарна, че е решила да не ме убива.

Да, случват се чудеса.

Разпитваха ме, после пак ме разпитваха и накрая ми казаха, че в бъдеще мога да очаквам и допълнителни разпити от всякакви правителствени агенции и парламентарни комисии. „Таймс Пикаюн“ захапа историята от мига, в който в имението на Емили пристигнаха първите полицейски коли и линейки, и към днешна дата репортажите включват новината за повишението на Кънингам, няколко неочаквани пенсионирания сред висшия ешелон на нюорлиънската полиция и малка дописка за високопоставен агент на ФБР на име Морган, който е назначен на нова, много важна длъжност.

Началник на офиса на ФБР в Бъти, Монтана.

Опашката е дълга и знам, че скоро ще ни свършат продуктите, но не ми пука. Живи сме, здрави сме, а Марлийн, бидейки себе си, е открила начин да припечелим допълнително от цялата работа: шарени тениски с рисунка на „Готвачът убиец“, от чиито задни врати излиза огнена диря, моя карикатура как бягам от караваната и текст: ГОТВАЧЪТ УБИЕЦ Е БОМБА!

После чувам глас, който вика отвън:

— Ей, това е пълно безобразие! Дискриминирате инвалидите! Ще ви съдя, така да знаете!

Отдалечавам се от печката и фритюрника, поглеждам през прозореца за сервиране и се ухилвам.

— Гордън, ей сега идвам!

Марлийн казва:

— И побързай, дявол го взел, опашката не намалява!

Излизам през задната част на караваната — където има нова табела с надпис НЕ ЧУКАЙ, АКО НЯМА ДА СИ ПЛАТИШ, опит да спре наплива на търсачите на автографи и репортерите — и заобикалям с бърза крачка, за да се видя с приятеля си Гордън Андрюс, опитния частен детектив, помогнал на мен и на Ню Орлиънс в разследването, което ни спаси. По цялата ламарина на караваната чак до менютата са залепени десетки картички, ръкописни бележки и дори детски рисунки, всички с едно послание:

Благодаря, че спаси Ню Орлиънс.

Не исках да ги слагаме отвън, но както винаги, Марлийн тропна с крак.

Помисли за рекламния ефект и колко хора ще привлече, глупчо — заяви ми тя.

Гордън е на средна възраст, с посивяла брада, мъж с класа и стил, с бледосин костюм на райе и червена папийонка. Докато вървя към него, той умело завърта електрическата си количка, за да застане срещу мен.

От дванайсет години е в инвалидна количка, след като един тип, когото следеше по време на някакъв случай, се ядоса и го простреля, с което прекъсна гръбначния му стълб и го парализира. Само че чувството му за хумор, острият ум и връзките му из цял Ню Орлиънс си останаха все така силни.

Стисвам му ръката и казвам:

— Гордън, още веднъж ти благодаря, че ми помогна. Без теб нямаше да се справя.

Той също стиска ръката ми и отговаря с благия си глас:

— Е, стари приятелю, щом така мислиш, ще оттегля заплахите си… ако получа двойна порция от прочутите ти клатушковци.

— Разбира се — отвръщам, — и то за сметка на заведението.

Усмивката му е неизменно весела.

— Не се и съмнявам… но, Кейлъб?

— Да?

— Преди да се върнеш пред печката и да започнеш да готвиш и да пропускаш обидите на Марлийн покрай ушите си, трябва да те попитам: какво следва сега?

— Какво имаш предвид?

Той завърта количката, оглежда опашката от гладни клиенти, проточила се надалеч, и чакащите, които си правят селфита с караваната, и казва:

— Ами виждам, че тук въртиш добър бизнес, приятелю. Но я си представи, че на Марлийн й омръзне? Или пък краката и ставите започнат да те болят? Или дробовете ти се запушат от всичкия този дим и мазнина, които вдишваш?

Марлийн се надвесва през прозореца и ми хвърля остър поглед, който призовава: Довлечи си задника обратно тук и се захващай за работа!

— Ами тогава сигурно ще му мисля — отвръщам. — Не вярвам, че ме очаква бъдеще в полицията…. През годините си затворих много врати и обидих доста шефове.

— Но пък спаси стотици животи, ако не и хиляди — отбелязва Гордън. — Вземи.

Той вади кафяв плик от един джоб на количката и ми го подава.

— Какво е това? — питам.

— Бъдещето ти, ако го искаш — отговаря той. — Молба за лицензиране като частен детектив във великия щат Луизиана. Не е лесна работа, Кейлъб. Има интензивен четиресетчасов подготвителен курс, следван от тежък изпит. Ако го издържиш — поздравления, ще трябва да прекараш шест месеца в агенция-спонсор, преди да започнеш да приемаш самостоятелно случаи.

Вземам колебливо плика. Би трябвало да тежи от документи, но го усещам лек като перце.

— Смяташ ли, че от мен ще стане частен детектив? — питам.

— След събитията от последните няколко седмици, да, така смятам — отвръща той. — Както и много други хора. Обаждат ми се, за да питат дали си на разположение за някои… сложни случаи. И, Кейлъб, за мен ще бъде чест да ти стана спонсор, когато му дойде времето.

Кимам.

— Ще си помисля.

— Знам, че ще си помислиш — усмихва се той. — Междувременно, колко дълго ще караш инвалид като мен да чака за храната си?

— Ей сега идва, обещавам — казвам аз, обръщам се и веднага разбирам, че без да искам, съм излъгал стария си приятел.

Защото зад „Готвачът убиец“ стои Ванеса.

Отивам при нея и тя почти скача в обятията ми, прегръща ме и ме целува, а аз я прегръщам и целувам в отговор.

— Чакай малко — смея се. — Сигурно воня на пот и мазнина.

Тя отново ме целува.

— Мислиш ли, че ме интересува?

Разделяме се, но не се отдалечаваме особено един от друг. Гърдите ме болят след прегръдката, ала не ми пука.

— Надявам се, че не — отговарям.

Облечена в джинси и бяла блуза, тя изглежда като ангел. Русата й коса блести като злато, простите дрехи не могат да скрият извивките на тялото й, а на лицето й сияе искрената усмивка на някого, който е поел по нов, изпълнен с любов път в живота си.

— За ваш късмет сте прав, господин Руни — казва тя. — Знам, че сте зает, но имате ли време за една от прочутите ни разходки?

— Ще намеря време — отвръщам и свалям престилката. Отварям задната врата и се провиквам:

— Map, излизам за две минути! Дай на Гордън каквото поиска, за сметка на заведението!

Пускам престилката и плика на пода на караваната, а Марлийн се провиква в отговор:

— Побързай, иначе ще те намеря и ще нося пушка. Този път няма да пропусна!

Поемаме по тихото Еспланейд Авеню — широк булевард, по който се редят величествени стари къщи. Не след дълго ръцете ни се намират и пръстите ни се преплитат.

— Така и не ти благодарих — обажда се тя. — За всичко.

— Защото няма нужда да ми благодариш — отвръщам.

— Ако не беше ти, още щях да съм в капан — продължава тя. — Да работя нещо, което мразя. Омъжена за човек, когото ненавиждам.

— Не го вярвам дори и за секунда.

— Вярно е, Кейлъб. Ти не спаси само града. Спаси и… мен.

Спираме под сянката на дъб, чиито листа нежно шумолят. Извръщам се към нея и обгръщам кръста й с ръка.

— Ти си много по-силна, отколкото осъзнаваш, Ванеса. Заслужаваш всичко най-хубаво на света. Рано или късно щеше да намериш начин да стигнеш до него.

Тя ми се усмихва и се притиска към мен.

— Мисля, че вече съм стигнала до него. Не, поправка: сигурна съм.

Целуваме се отново и отново под разперените клони на дъба и не след дълго чувам клаксона на „Готвачът убиец“.

Тя се смее.

— Марлийн те призовава.

— На хубавата храна и добрите клиенти никога не се отказва — заявявам аз.

Тя ме хваща за ръката, стисва я любвеобилно и ме повежда обратно към мястото, което обичам повече от всяко друго.

— Хайде — казва, — ще ти помогна… ако искаш.

Аз също стисвам ръката й.

— Искам — отвръщам. — Много искам.

Рецепти от караваната на "Готвачът убиец"

„Готвачът убиец“ поддържа мира със страхотна храна.“

— Кейлъб Руни

Сандвич с опушено филе от сом

• 1 филе от сом, около 150–200 г.

• 1 с.л. мед

• 1/4 ч.л. сол

• 1/4 ч.л. прясно смлян черен пипер

• 1/2 ч.л. лют червен пипер

• 1/4 ч.л. смлян кардамон

• 1 с.л. паста от хрян

• 2 с.л. майонеза

• 2 с.л. зехтин, разделени

• 1 малка главичка лук, нарязана на тънки филийки

• 1 малка зелена чушка, разрязана надве по дължина, с отстранени семки и нарязана на тънки ивици

• 1 малка багета, за предпочитане от „Лайдънхаймер Бейкинг Къмпъни“

• 1 ч.л. масло

Измийте и подсушете филето със салфетка. Обтрийте с меда, солта, двата вида пипер и кардамона и го оставете да поеме подправките.

В купичка смесете хряна и майонезата.

Излейте една лъжица зехтин в средно голям тиган и загрейте на умерен огън. Когато зехтинът затрепти, добавете лука и зелената чушка и разбъркайте, за да се разнесе мазнината. Запържете около 5–7 минути, като разбърквате от време на време, докато лукът и чушката омекнат и започнат да покафеняват. Извадете ги от тигана.

Усилете огъня и излейте втората лъжица зехтин в тигана. Когато затрепти, сложете филето и пържете около 3 минути от всяка страна, докато коричката от подправки почернее, а месото е готово. Свалете го от котлона.

Разрежете багетата по дължина и разтопете маслото в друг тиган на умерен огън. Когато се разтопи и започне да бълбука, сложете багетата с разреза надолу в тигана и натиснете леко, за да поеме маслото. Запечете до златисто за около 3 минути. Прехвърлете багетата в чиния и намажете едната половина с хряна и майонезата. Върху тях сложете филето, лука и чушките и сервирайте.

Каджунски сандвич с бъркани яйца

• 1 с.л. разтопена патешка мас

• 1 малка глава лук, нарязана на ситно

• 2 големи яйца

• 1 с.л. пълномаслена сметана

• 1/4 ч.л. сол

• 1 с.л. смес от каджунски подправки[21]

• 1 с.л. масло

• 2 стръка зелен лук, нарязани на ситно

Разтопете патешката мазнина в тиган на среден огън. Когато затрепти, добавете накълцаната глава лук и запържете за около 5 минути, като разбърквате от време на време, докато лукът стане прозрачен.

Междувременно счупете яйцата в купа и ги разбийте с тел. Добавете сметаната, солта и подправките и разбъркайте.

Изсипете яйчената смес в тигана при лука и намалете огъня. С топлоустойчива шпатула или дървена лъжица разбъркайте леко яйцата, докато белтъкът побелее и жълтъкът се стегне. Свалете от огъня.

Разрежете багетата на две по дължина и разтопете маслото в друг тиган на среден огън. Когато се разтопи и започне да бълбука, сложете багетата с разреза надолу в тигана и натиснете леко, за да поеме маслото. Запечете до златисто за около 3 минути. Прехвърлете багетата в чиния, изсипете яйцата върху нея и поръсете със зеления лук.

Картофи, пържени в патешка мас

• 500 г картофи с високо съдържание на нишесте[22]

• 2–2,5 кг стопена патешка мас[23]

• Морска сол

Изчеткайте картофите и ги обелете, ако искате (макар че няма проблем да остане малко кора). Срежете ги на половинки по дължина и после нарежете на пръчици с дебелина около половин сантиметър. Накиснете ги в студена вода за един час и отцедете.

Докато картофите се оцеждат, стопете маста в голяма (най-малко петлитрова) тенджера с дебело дъно и високи стени. Когато маста се разтопи напълно, я загрейте на умерен огън, докато температурата достигне 160 градуса — проверете с термометър за храна. Внимателно спуснете отцедените картофи в мазнината, ако трябва на няколко порции, за да не свалите рязко температурата на мазнината, и пържете около 5–7 минути, докато станат готови. Извадете картофите от мазнината с решетъчна лъжица и отцедете от мазнината върху хартиени салфетки.

Картофите трябва да са изпържени, но не и препържени.

Докато се отцеждат, увеличете температурата, докато стигне 190 градуса. Върнете картофите в мазнината — отново на порции, ако се налага — и пържете до златисто още 2–3 минути. Извадете картофите от мазнината с решетъчна лъжица, отцедете върху хартиени салфетки и поръсете щедро с морската сол. Оставете ги да поизстинат и сервирайте.

Патешката мас можете да запазите и за последваща употреба: оставете я да изстине, прелейте я през фина цедка в съд за съхранение и я приберете в хладилника. След това можете да я преместите във фризера, където може да се съхранява до шест месеца.

Рачешко гъмбо

• 1/2 ч.ч. (64 г) масло

• 2/3 ч.ч. (85 г) брашно

• 1 с.л. растително масло

• 500 г пушена наденица андуй[24], нарязана на филийки

• 1 голяма глава лук, накълцана на ситно

• 1 средно голяма зелена чушка, почистена от семената и нарязана на ситно

• 3 големи стръка целина, накълцани на ситно

• 2 скилидки чесън, накълцани

• 1 консерва домати на кубчета (400 г)

• 2 дафинови листа

• 2 с.л. каджунски подправки

• 2 ч.л. сол

• 8 чаши (800 мл) скариден бульон (или смесица от бульон и вода)

• 150 мл тъмна бира

• 1 ч.ч. прясна или размразена бамя

• 500 г рачешко месо

• Бял ориз или царевичен грис

• Магданоз и зелен лук за поръсване

Започнете със запръжката: в голям тиган с дебело дъно или холандска фурна разтопете маслото на умерен огън. Когато започне да образува мехури, добавете брашното и разбърквайте, докато сместа се хомогенизира. Намалете огъня и продължете да запържвате около 30–40 минути, докато кашата добие тъмношоколадов цвят. Свалете запръжката от огъня, пресипете в купа и оставете настрана.

В същия тиган загрейте растителното масло на умерен огън. Изсипете в него наденицата и запържете, докато покафенее и собствената й мазнина се смеси с растителната. Добавете лука, чушката, целината и чесъна и задушавайте около 5–7 минути, докато зеленчуците започнат да омекват. Добавете запръжката, разбъркайте, за да се смеси със зеленчуците, и гответе, докато започне да образува мехури. Добавете доматите, дафиновите листа, каджунските подправки и солта и разбъркайте. След това добавете скаридения бульон (или смесицата от бульон и вода) и бирата и изстържете всички полепнали парченца наденица от дъното на тигана. Оставете да заври, намалете огъня и покрийте. Оставете да къкри един час.

След час свалете капака, добавете бамята и оставете яхнията да се готви още половин час на средно слаб огън без капак.

Накрая добавете рачешкото и гответе още 5 минути, докато месото е готово. Извадете дафиновите листа. Сервирайте гъмбото върху легло от ориз или грис, гарнирано с накълцан магданоз и зелен лук.

Царевична каша

• 3 ч.ч. вода

• 1 ч.ч. царевичен грис, млян на каменна мелница

• 1/2 ч.л. сол

• 1 ч.ч. пълномаслена сметана, разделена на две

• 2 с.л. масло

• 1/4 ч.ч. настърган пармезан (по желание)

Оставете водата да кипне. Добавете гриса и солта и намалете огъня. Варете 10 минути, като от време на време разбърквате. Кашата е готова, когато е поела по-голямата част от водата и зрънцата грис са набъбнали.

Добавете половината сметана и продължете да варите на слаб огън под неплътно поставен капак още 10 минути. Добавете и останалата сметана и варете около 20–30 минути, докато кашата поеме цялата течност.

Добавете маслото и пармезана (по желание) и сервирайте топла.

Мръсен ориз със скаридени наденички

• 2 с.л. растително масло или свинска мас, разделени на две

• 500 г свинска наденица, обелена

• 500 г пилешки дробчета

• 1 средна глава лук, нарязана на ситно

• 1 малка зелена чушка с почистени семена, нарязана на ситно

• 2 големи стръка целина, нарязани на ситно

• 2 скилидки чесън, накълцани

• 2 с.л. каджунски подправки

• 1 ч.л. сол

• дафинов лист

• 1/4 ч.ч. пилешки бульон или сухо бяло вино

• 4 ч.ч. сварен бял ориз

• 2 с.л. нарязан магданоз

• 4 скаридени наденички[25]

В тиган с дебело дъно или холандска фурна загрейте една супена лъжица от растителната мазнина или маста на среден огън. Добавете свинската наденица и пилешките дробчета и разбъркайте, за да се раздроби каймата. Задушавайте около 3 минути, докато месото започне да покафенява. Добавете втората лъжица мазнина и след като се загрее, сложете лука, зелената чушка, целината и чесъна и гответе около 5–7 минути, докато месото съвсем покафенее, а зеленчуците омекнат и лукът стане прозрачен. Поръсете с каджунските подправки и солта и задушавайте около 1–2 минути, докато подправките си пуснат аромата. Добавете дафиновия лист и бульона или виното и гответе, като остържете всички парченца, полепнали от дъното на тигана, докато течността почти изври. Добавете ориза и магданоза, свалете тигана от огъня и покрийте, за да остане топло, докато приготвяте наденичките.

Скаридените наденички можете да изпечете на скара или да ги сотирате:

На скара: Сложете наденичките върху горещата, намазана с мазнина скара и запечете от двете страни, по около 3 минути на страна. Намалете огъня и печете още 5 минути, докато напълно се изпекат.

Сотирани: Налейте 1/4 ч.ч. вода в тиган и оставете да заври. Сложете наденичките и гответе около 10–15 минути под неплътен капак, като от време на време обръщате. Извадете наденичките и излейте водата от тигана. Върнете тигана на котлона, на среден огън, и налейте в него втората супена лъжица мазнина. Щом мазнината се загрее, върнете наденичките в тигана и запържете до златистокафяво от двете страни, около 3 минути на страна.

Оставете наденичките да „починат“ 5 минути след свалянето от огъня и нарежете на филийки. Извадете дафиновия лист от ориза и сервирайте наденичките с него.

За авторите

Джеймс Патерсън е лауреат на Литературната награда за изключителни заслуги към американската литературна общност, която се връчва от Националната фондация за книгата. Държи рекорда на Гинес за най-много бестселъри в класацията на „Ню Йорк Таймс“, а продажбите на творбите му в световен мащаб надвишават 375 милиона екземпляра. Неуморен застъпник на силата на книгите и четенето, Патерсън създава импринт за нови детски книги — „ДЖИМИ Патерсън“, чиято мисия е обобщена от думите му: „Искаме всяко дете, което прочете книга на „ДЖИМИ“, да каже: „Искам и следващата книга, моля“. Дарил е повече от един милион заглавия на ученици и военни и финансира над четиристотин стипендии за допълнително образование на учители в двайсет и четири колежа и университети. Дарил е и няколко милиона книги на независими книжарници и училищни библиотеки. Патерсън инвестира приходите от продажбите на издания с логото на импринта „ДЖИМИ Патерсън“ в инициативи за насърчаване на четенето.

Макс Дилало е романист, драматург и сценарист. Живее и Лос Анджелис.

Бележки под линия

1

Комбинация от Ню Орлиънс и Луизиана. — Бел. прев.

2

Старият площад (фр.). — Бел. ред.

3

Krewe, от англ. crew (отбор), е характерен за Луизиана тип клубове, които организират карнавални паради през двете седмици до Марди Гра. — Бел. прев.

4

Гледам си кефа. Буквален френски превод на фразата Let the good times roll от едноименната песен на Каре. — Бел. прев.

5

„Не правим замени“, съответно на испански, френски и немски. — Бел. прев.

6

Добре (фр.). — Бел. прев.

7

Сладки хрупки, които се пържат и поднасят с пудра захар. — Бел. ред.

8

Перифраза на една от най-известните реплики в киното, изречена от Хъмфри Богарт в „Казабланка“. — Бел. прев.

9

Желание (англ.) — Бел. прев.

10

Джеймс Ърл Джоунс (р. 1931 г.) — знаменит американски актьор, дал гласа си на култови герои като Дарт Вейдър от „Междузвездни войни“ и Муфаса от „Цар Лъв“. През 1971 г. е номиниран за „Оскар“ за ролята си в „Голямата бяла надежда“. — Бел. ред.

11

Crescent — полумесец (англ.) — Бел. прев.

12

О, не, госпожице (фр.) — Бел. прев.

13

Голямо удоволствие (фр.) — Бел. прев.

14

Някои изкуствени торове се използват за направата на бомби. — Бел. прев.

15

Арт Тейтъм (1909–1956) — американски музикант, считан за един от най-виртуозните джаз пианисти на всички времена. — Бел. ред.

16

Телефон за неспешни случаи от рода на графити или дупки на пътя. — Бел. прев.

17

Австрийски главен готвач, ресторантьор и актьор. — Бел. прев.

18

Flood — наводнение (англ.). — Бел. прев.

19

Първоначално религиозен химн, песента се е превърнала в популярна част от репертоара на джазовите оркестри. — Бел. прев.

20

Британско-американската война, продължила от 1812 до 1815 г. Щатите извоюват ключовата победа в битката за Ню Орлиънс. — Бел. прев.

21

Различни рецепти за смес от каджунски подправки можете да намерите онлайн или да ползвате тази на авторите на романа: смесете равни части смлян черен пипер, чесън на прах, сушена мащерка и/или риган, червен пипер и лют червен пипер. — Бел. прев.

22

Разбира се дали картофът е такъв, когато го разрежете: ако по ножа остане следа от белезникава течност, значи картофът е с високо съдържание на нишесте. — Бел. прев.

23

Можете сами да се сдобиете с нея, като събирате разтопената мазнина след печенето на цяла патица или патешки гърди. Готова топена патешка мас можете да си купите и онлайн. — Бел. авт.

24

Наденица андуй можете да купите онлайн. — Бел. прев.

25

Скаридени наденички можете да закупите от специализирани онлайн магазини. — Бел. прев.

Content

Джеймс Патерсън и Макс Дилало
Готвачът
Кейлъб Руни #1

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

Глава 40

Глава 41

Глава 42

Глава 43

Глава 44

Глава 45

Глава 46

Глава 47

Глава 48

Глава 49

Глава 50

Глава 51

Глава 52

Глава 53

Глава 54

Глава 55

Глава 56

Глава 57

Глава 58

Глава 59

Глава 60

Глава 61

Глава 62

Глава 63

Глава 64

Глава 65

Глава 66

Глава 67

Глава 68

Глава 69

Глава 70

Глава 71

Глава 72

Глава 73

Глава 74

Глава 75

Глава 76

Глава 77

Глава 78

Глава 79

Глава 80

Глава 81

Глава 82

Глава 83

Глава 84

Глава 85

Глава 86

Глава 87

Глава 88

Глава 89

Глава 90

Глава 91

Глава 92

Глава 93

Глава 94

Глава 95

Глава 96

Глава 97

Глава 98

Глава 99

Рецепти от караваната на "Готвачът убиец"

За авторите

Бележки под линия