Teheranas temstant

MALEKAS

Jis praleido savaitgalį viename analitiniame centre, įsikūrusiame netoli Diupono aplinkkelio Kolumbijos federacinėje apygardoje, dalydamasis mintimis su gausiu būriu atsistatydinusių amerikiečių kariškių ir politinių mokslų dėstytojų, progai pasitaikius teikiančių savo paslaugas įvairioms valstybinėms įstaigoms. Dabar, grįždamas į Niujorką naktiniu, penkios minutės po pirmos vykstančiu traukiniu, Reza Malekas, kuris kadaise regėjo, kaip įtūžusi minia ištempė iš vienos Bagdado alkoholio parduotuvės kažkokį vyrą ir jį padegė, sėdėjo beveik tuščiame vagone ir kankinamas prisiminimų apie sprogimo nuplėštą vieno žmogaus veidą šiek tiek drebančiomis rankomis siurbčiojo burboną iš nešiojamojo kompiuterio dėkle prastai slepiamo buteliuko.

Jo slogius prisiminimus išblaškė suskambėjęs mobilusis telefonas.

– Noriu, kad atvažiuotum. Turiu vieną reikalą.

Skambino Sina Vafa iš Teherano.

– Kaip tik dabar galvojau apie tai, kas prieš ketverius metus nutiko Mosule. Prisimeni?

– Tiksliau – prieš trejus. Tas vyrukas išlėkė į orą priešais mus tik už dvidešimties metrų. Po sprogimo sveika liko vien jo nosis, o kita veido dalis išsitaškė po dulkes.

Apie tokius dalykus Sina Vafa visada kalbėdavo atsainiai, tarsi tai jo nejaudintų. Ir, galimas daiktas, iš tiesų jo nejaudino. Tačiau jie nedavė ramybės Malekui. Jis nebuvo karys, kokiu dėjosi esąs Sina. Malekas buvo knygų žiurkė, tinkamu laiku atsidūrusi neteisingame kare. Po kurio laiko karo patirtis jam šiek tiek padėjo padaryti akademinę karjerą. Tam tikra prasme šis karas, nors ir kaip keistai skambėtų, išgelbėjo jam gyvybę. Tačiau jis taip pat matė dalykų, kuriuos mielai būtų ištrynęs iš savo atminties. Tokių kaip to vyro sudeginimas prie alkoholio parduotuvės Doros kvartale. Arba ta beveik sveikutėlė nosis Mosule, Irake. Vieną akimirką jų vedlys, gražus jaunas kurdas, trykšte trykštantis gyvenimo džiaugsmu ir entuziazmu, eidamas priekyje, už dvidešimties metrų nuo jų, pasakojo apie savo vestuvių planus, o kitą sekundę ant kažko užmynė ir akimirksniu liko be veido, tarytum jis visas būtų nuimtas kaip kaukė.

Kaip žmogus gali susitaikyti su tokiais dalykais? Jis norėjo pasikalbėti apie tai su Sina. Tačiau balsas telefono ragelyje nutilo – tolimas ryšys nutrūko. Laukdamas, kol Sina vėl paskambins, Malekas mintimis nuklydo į Mosulą, Bagdadą, Teheraną ir, savaime suprantama, pas savo geriausią draugą Siną. Malekas stengdavosi negalvoti apie tai, kad Sina virto prisiekusiu, užkietėjusiu amerikiečių priešu. Tarsi jo siela būtų buvusi tik dar vienas sudegęs kūnas pakelėje, paslėptos bombos sprogimo vietoje.

Tačiau dabar Sina vėl skambino jam. Ko norėjo? Kodėl skambino jam? Kiekvieną dieną Malekas iš pat ryto pabudęs skaitydavo naujienas apie žuvusius jaunus amerikiečių karius. Karas vis dar tęsėsi, ir kiekvieną kartą, matydamas tuos pranešimus ir skaitydamas žuvusiųjų pavardes, Malekas prakaituodavo kaip žmogus su nešvaria sąžine. Jis gyveno čia, Jungtinėse Valstijose, tačiau ši šalis buvo ne visai jo. Jis mokėjo mokesčius, turėjo neįkainojamą mėlyną Amerikos pasą ir jau dvejus metus dirbo gerai apmokamą dėstytojo darbą Niujorke. Nors jo koledžas buvo vidutinis, ir Malekas dėstė visai ne tuos dalykus, kuriuos studijavo, jis nesiskundė. Du kartus per savaitę pėsčiomis eidavo skaityti paskaitų, o po darbo pasivaikščiodamas grįždavo į savo ramų butą viršutiniame Harleme, esančiame už dvidešimties minučių kelio nuo koledžo. Jam patiko šis rajonas, aplinkui skambantis dominikiečių ispanų kalbos stakato. Mėgo žiūrėti, kaip vyrai iki išnaktų ant suolelių žaidžia domino, o pagyvenusios moterys sėdi ant savo pliažo kėdžių ir plepasi žiūrėdamos, kaip jų maži vaikai dūksta ir važinėjasi paspirtukais. To pakako padrąsinti žmogų ir grąžinti jam viltį. Tai piršo mintį, kad labai pasistengus ir kabinantis į kiekvieną progą pasaulio neteisybes galima kaip nors ištaisyti. Čia išsipildė jo, imigranto, svajonė. Ir netgi pasirodė, kad gauti kvietimus vykti į Vašingtoną pasidalyti savo mintimis su rimtais seniais, atsistatydinusiais kariais ir Pentagono veikėjais, buvo ne taip jau blogai.

Vėl suskambus mobiliajam telefonui jis iš karto paklausė Sinos:

– Kam tau reikia, kad atvykčiau į Teheraną?

– Turiu teisinių problemų.

– Kokių problemų?

Jie kalbėdavosi tik angliškai. Taip susiklostė tais laikais, kai jiedu studijavo Berklio universitete Kalifornijoje. Kažkuriuo metu, apytiksliai – trečiųjų studijų metų pradžioje – Malekas pagaliau suvokė, kad Sina beveik garantuotai beviltiškas. Jis pasidarė vienu iš užkietėjusių koledžo „antiamerikiečių“ ir kalbėjo apie sugrįžimą į Rytus taip, tarsi ten jo būtų laukęs išsigelbėjimas. Iš pat pradžių Malekas manė, kad tai tik poza. Praeinanti stadija. Daugeliui pienburnių būdinga išlieti savo nuoskaudas deginant Amerikos vėliavas. Ilgainiui Sina iš to išaugs, tikino save Malekas. Ir kartkartėmis jis bandydavo priminti Sinai paprastus faktus: jis esąs Sina Vafa iš garsaus Vafų klano, labai stambių Vidurio Rytų turtuolių atžala. Nors Vafos praturtėjo ne iš naftos, tačiau jų turtai vis dėlto buvo dideli. Tokie dideli ir taip sparčiai augantys iš Vafų verslo sandėrių su Amerikos bendrovėmis, kad per revoliuciją islamistai skyrė premiją už Sinos tėvo galvą. Tada tėvas su sūnumi buvo priversti bėgti iš Irano kaip stovi. Kiek kartų iki išnaktų jie diskutuodavo apie tą bjaurią praeitį. Ginčai apie Ameriką ir amerikiečius vos nepereidavo į muštynes. Ir apie visa tai jie kalbėdavosi angliškai, laikydamiesi šios kalbos tarsi kokios tikėjimo dogmos.

– Tai rimtas reikalas, – pasakė Sina sugriežtėjusiu balsu. – Tu vienintelis žmogus, kuriuo aš pasitikiu, Rezai. Man reikia, kad būtum čia.

Malekas svarstė, ką visa tai galėtų reikšti. „Teisinių problemų“ tokiam vyrukui kaip Sina ir tokioje šalyje kaip Islamo Respublika galėjo kilti tik vienu atveju: pagaliau pavykus įtikinti teismą grąžinti jam dalį konfiskuotų jo tėvo turtų. Jie buvo tokie didžiuliai – gamyklos, restoranų tinklai, žemė, sporto komandos, kino teatrai ir miškų ruožai palei Kaspijos jūros pakrantę, – tad net dalelė jų reiškė pasakiškus turtus. Vis dėlto, jeigu jam iš tiesų atsirado galimybė atgauti šiuos turtus, kilo klausimas, kodėl Islamo Respublika nutarė juos grąžinti Sinai? Kaip jis įtikino valdžią, kad nusipelnė dalies savo bedievio, Ameriką mylėjusio tėvo turtų? Ir kuo jam galėtų padėti Malekas?

Akimirką Malekas tyliai priešinosi akstinui sutikti. Tiesa, jis nebuvo davęs sau žodžio niekada negrįžti į Iraną. Jis tik neturėjo dėl ko ten sugrįžti. Išskyrus Siną. Tada pajuto spąstus. Teisinės problemos reiškė, kad jam teks į kažką įsivelti. Pasirašyti kokius nors dokumentus. Nerimo apimtam Malekui šią akimirką kilo mintis truktelėti dar šiek tiek viskio. Kiti keleiviai jo traukinio vagone snaudė prie savo nešiojamųjų kompiuterių. Verslo žmonės. Jie gyveno palyginti ramiai, nors kartais ir tekdavo vėlyvą vakarą leistis į kelionę traukiniu ar anksti rytą skristi iš vienos šalies pakrantės į kitą. Galbūt jie turi kitus namus Vestčesteryje arba Česapike. Be abejo, jiems irgi nestinga rūpesčių, tačiau niekas niekada neprašys jų vykti į tokią vietą kaip Teheranas ir veltis į teisinius reikalus. Kokius teisinius reikalus? Irane žmogus arba elgiasi kaip liepta, arba atsiduria kalėjime. Bet ar jis gali pasakyti Sinai „ne“? Ir kai tik Malekas suprato, kad negali neišpildyti draugo prašymo, slogutis iš karto išsisklaidė. Seno draugo niekas nepakeis. Jis nuvyks į Teheraną ir ištemps Siną iš to jovalo.

Malekas puikiai suprato, kad telefonu, dundant per Delavaro valstiją į šiaurę lekiančio traukinio ratams, skiriamas nuo Sinos tūkstančių kilometrų, daugiau informacijos iš jo neišpeš. Jausdamasis jau įsitraukęs į jo reikalus ir tikriausiai tai išduodančiu balsu jis atsakė:

– Vasaros atostogos jau tuoj prasidės. Aš atvyksiu, bičiuli. Tada ir pakalbėsime.

Grįžęs į Niujorką Malekas spėjo numigti vos keletą valandų. Jį pažadino telefonas. Skambino Klara Vikingstad. Priešingai, negu galėjai pamanyti iš jos pavardės skambesio, Klara buvo smulki moteris. Penktą dešimtį baigianti brunetė protingomis rudomis akimis, kurios žvelgė į pasaulį daugiausia besirūpindamos, kad nebūtų paneigta jos valia. Malekas didžiąją savo, suaugusiojo, gyvenimo dalį tyrė Vidurio Rytų filosofiją siekdamas filosofijos mokslų daktaro laipsnio. Vis dėlto jis matė, kad Klara šį regioną pažįsta geriausiai iš visų žmonių, kuriuos jis sutiko dirbdamas ten vertėju. Be to, ji buvo ir bene ambicingiausia iš jų visų. 2004-ųjų pavasarį Bagdade ji išgelbėjo Maleko kailį – tiesiogine šio žodžio prasme. Ir už tai jis jautėsi visąlaik jai skolingas.

– Malonu vėl kalbėtis su tavim, Rezai, – tarė ji. – Noriu kai ką tau pasiūlyti.

– Leisk, atspėsiu: tu vėl vyksti į Teheraną ir tau reikia vertėjo.

– Geresnio už tave nerasi.

Malekas ją patikino, kad bus laimingas galėdamas pasitarnauti. Bagdade ji išskėstomis rankomis stojo prieš perdėtai stropų JAV armijos seržantą, kuriam pasirodė įtartinas Maleko elgesys:

– Jis mano vertėjas, neleisiu suimti.

Šiam pabandžius nustumti ją nuo kelio ir įsakius porai savo treniruotų devyniolikmečių su uniformomis išvesti hadžį, ji blefavo, kad po aštuonių valandų Amerikoje ši istorija pirmiausia nuskambės per žinias.

– Ir taip baigsis tavo šlovinga karinė karjera!

To užteko ištraukti Malekui iš bėdos. Užteko, kad už tai ją pamiltų. Tačiau po keleto metų, sugrįžęs į Jungtines Valstijas, jis greitai pasidarė jai tik dar vienu šaltiniu, dar vienu vertėju, vienu iš vyrukų, su kuriais Klarai kurį laiką teko dirbti įvairiuose neramiuose pasaulio užkampiuose. Malekas buvo numeris, veidas, vietinis vyrukas, su kuriuo permiegi keletą kartų, nes netolimas artilerijos dundėjimas sukuria puikią atmosferą atsitiktiniams lytiniams santykiams.

Ar visa tai reiškė, kad pyko ant jos? Ne, jokiu būdu. Anot persų posakio, jis mielai klojosi jai po kojomis. Kartą Klara pasielgė kaip tikras draugas, ir jis to nepamiršo.

– Žinai, Klara, skaičiau tavo paskutinius straipsnius. Bet kuo iš tikrųjų tau parūpo Gvatemala? – paklausė jis.

– Mirties būriai. Pagrobimai. Įprasti dalykai. Man tiesiog prireikė kurį laiką atsipūsti nuo Vidurio Rytų, Rezai. Juk žinai, kaip būna. Pats visa tai patyrei, – šiek tiek patylėjusi ji pridūrė. – Atsiprašau, kad negalėjau daugiau su tavim pasikalbėti tą savaitgalį.

Klara taip pat dalyvavo diskusijose tame analitiniame centre. Tačiau ji atvyko su kažkokiu vyru. Vyresniu, mandagiai atlaidžiu fotožurnalistu, tikriausiai įkopusiu į savo profesijos panteoną. Vienas iš tų vėtytų ir mėtytų Hemingvėjaus tipo žurnalistų, kurie savo gyvenimo aprašymuose nurodo parengę reportažus apie dešimtis karų įvairiausiose šalyse ir nepraleidžia progos apie tai pasakoti.

Vis dėlto tą šeštadienio vakarą Malekas su jais pavakarieniavo, o Klara pažadėjo jam paskambinti. Ir štai paskambino.

– Nieko baisaus, – pasakė jis. – Teherane turėsime į valias laiko pasikalbėti. Nebent Jo Didenybė tavo draugas fotografas vyksta ten kartu su tavim.

Ji nusijuokė:

– Ne, jis tik draugas. Be to, iraniečiai vis tiek neduotų jam vizos.

– Jie nori, kad tu priklausytum tik jiems, Klara, – banaliai pajuokavo Malekas, – ir aš jų už tai nesmerkiu.

Vašingtone ji paklausė, ką pastaruoju metu veikia, ir jis atsakė, kad ėmėsi dirbti dėstytoju Niujorke.

– Ką gi, regis, tu įsitvirtinai Amerikoje, Rezai. Tai geriau, negu vaikytis istorijų, amžinai nerimauti, ar paskui gausi darbo, tiesa? Tu čia radai savo nišą. Laikykis jos.

Jis ir vėl mintyse nusistebėjo, kokie savotiški pasidaro žmonių santykiai atliekant tokį darbą kaip Klaros. Susitikęs su žmonėmis trumpai suartėji, kartais – dėl tokių aplinkybių, kokios susiklostė aną pavasarį Bagdade – netgi pernelyg. Sykiu dirbi, sykiu miegi, o paskui, įvykdęs užduotį, trauki savais keliais. Gal kurį laiką dar palaikai ryšius, tačiau gyvenimas daro savo, ir ryšys susilpnėja. Deja, taip jau būna. Net romanai dėl tokio darbo specifikos greitai užsimezga ir greitai nutrūksta.

– Taip, tai saugus darbas, Klara. Tik nežinau, ar pavyks jį išsaugoti.

– Kodėl?

– Jie reikalauja, kad parašyčiau dar vieną knygą.

Ji vėl nusijuokė, šį kartą taip, tarsi jis būtų pasakęs kažką kvaila.

– Rezai, betgi rašyti knygas yra dėstytojo darbo dalis. Kiek metų tu mokeisi rašyti?

– O jeigu neparašysiu, ir dar greitai, jie paspaus man ranką ir pasakys sudie. Jiems tik trumpam reikėjo dėstytojo – smėlynų negro, – tarė jis, pabrėždamas paskutinius žodžius, kad įspūdingiau skambėtų. – Tikriausiai jiems reikėjo įvykdyti kažkokias samdymo kvotas. Dabar jas įvykdė ir…

– Liaukis taip kalbėti, Rezai. Daraisi tikras zirzlys.

– Klara, – neatlyžo jis, – tu žinai, kad man patinka mano dabartinis gyvenimas. Jis paprastas. Jis ramus. Kartais mūsų rajone gali išgirsti pistoleto šūvį, tačiau ne granatų ir bombų sprogimus. Čia, Harleme, tikras rojus. Nenoriu jo prarasti. Tikrai tikrai nenoriu.

– Neprarasi. O jei ir prarastum, visada gali vykti į Vašingtoną ir dirbti kokiame nors analitiniame centre. Jų čia gyvas velnias. Aš net galėčiau tarti už tave gerą žodį. Turiu ryšių.

Ji buvo pasirengusi jam padėti. Iš širdies.

– Nori pasakyti, kad aš galėčiau kiekvieną dieną sėdėti kokiame nors kambarėlyje ir pliekti vieną pranešimą po kito nekvaršindamas sau galvos, jog pasaulis ritasi velniop.

– Pasaulis visada ritasi velniop, Rezai. Neimk taip į širdį.

Ji padėjo ragelį, o jis ilgą laiką mąstė apie šiuos du pokalbius telefonu. Klara Vikingstad norėjo, kad jis vyktų į Teheraną ir vėl būtų jos vertėjas, o Sina pageidavo, kad jis atvyktų padėti jam tvarkyti kažkokių reikalų. Malekui tas miestas, Teheranas, panėšėjo į pasiklydusį, sutrikusį ir labai pavojingą vaiką. Vis nepaliaujamai augantį. Jis plėtėsi visomis kryptimis, ir dešinioji jo ranka nežinojo, ką daro kairioji. Toje vietoje daugiausia viešpatavo tyli neviltis, nors retsykiais kas nors ir iškrėsdavo kokią nors didvyrišką, tačiau beprasmę, kvailystę, kuri neduodavo jokios naudos. Gyvendamas tame mieste po kurio laiko pavargsti nuo kasdienės kovos dėl kiekvieno mažmožio. Ir vieną dieną pabudęs suvoki, kad nebemoki šypsotis. Ilgų, juodų dievobaimingų moterų čadrų niūrastis ima dusinti. O pabuvojęs turtuolių vakarėliuose, kur pataikaujama visoms, kokios tik įmanomos, ydoms, jauti, kad oro trūksta dar labiau. To miesto pakvaišimas, jo asimetrija, iš visų pusių tykantys įvairiausio pobūdžio pavojai ilgainiui darosi nebepakeliami. Kyla noras bėgti. Bet iki to laiko jau būni įjunkęs į Teheraną. Jis prikausto tave. Jis tikrai kurį laiką buvo prikaustęs Maleką. Ir jis bijojo šio miesto. Bijojo todėl, kad puikiai jį pažinojo: čia akimirksniu viskas gali pasisukti prieš tave. Ir tada tu atsidurtum beviltiškoje padėtyje, neturėdamas kur eiti ir į ką kreiptis.

* * *

Jo kabinete buvo Kandisė Vinsent.

Jų bendravimas užsimezgė prieš tris mėnesius. Pavasario semestro pradžioje. Vieną dieną ji įėjo į jo kabinetą ir paprašė pagalbos.

– Dėstytojau, noriu ko nors daugiau pasiekti. Noriu aprašyti savo gyvenimą tokį, koks jis yra.

Papasakoti, kaip yra iš tiesų, pasakė ji. Ką iš tiesų reiškia būti juodaode moterimi, tuoj įkopsiančia į ketvirtą dešimtį, auginančia du mažus berniukus savo bute viename iš socialinių daugiabučių anapus upės Bronkse. Ar jis negalėtų jai padėti? Gal retkarčiais duotų patarimų?

Keista, kad tokios pagalbos ji paprašė Maleko. Tai neįėjo į jo pareigų apibrėžimą. Tačiau Malekas sutiko. Pažadėjo skaityti jos rašinius. Ir juose nebūtinai turi būti aptariamos tik mokymo programoje numatytos temos. Jis juos pataisysiąs. Patarsiąs.

– Nesijaudink, Kandise.

Iš tiesų jis tai darė daugiau dėl savęs negu dėl jos. Pagalba šiai studentei, nutarė jis, bus tas išeities taškas, nuo kurio jis pradės čia, Amerikoje, naują gyvenimą. Nuo kažko juk reikia pradėti, tai kodėl ne nuo Kandisės Vinsent? Taigi jis tris mėnesius skaitė išsamius jos gyvenimo aprašymus – kokios dramos vyksta kiekvieną rytą paliekant vaikus mokykloje, kaip ji kiekvieną savaitę dūsta valstybinių įstaigų priimamuosiuose, laukdama maisto talonų ir pažymų pašalpai, kompensacijai už komunalines paslaugas, sveikatos draudimui gauti. Nesibaigianti stumdymosi ir biurokratijos karuselė, kuri priminė jam, kaip žmonės gyvena Teherane. Kandisės pasaulis jam buvo tolimas, bet pažįstamas. Ir pamažu iš šio susirašinėjimo netikėtai užsimezgė nuotolinė bičiulystė. Tyra. Ji daug neprašė, tik atsakyti į elektroninius laiškus.

Tačiau dabar artėjo mokslo metų pabaiga, ir Kandisė vėl apsilankė jo kabinete susirūpinusi, kad, jai baigus koledžą, jis pamirš ją ir nebenorės toliau skaityti jos rašinių.

– Ar leisite man ir toliau siųsti jums savo rašinius, dėstytojau?

– Žinoma.

Nudelbusi žvilgsnį į šalį ji tarė:

– Mano berniukų tėvas netrukus išeis iš kalėjimo.

– Ar tai gerai, ar blogai, kad tavo vyras išeis į laisvę?

Ji papurtė galvą:

– Jis jau seniai man ne vyras. Tik vaikų tėvas. Nežinau, ar čia gerai, ar blogai. Pažiūrėsim. Kad ir kas nutiktų, būkite tikras, aš jums apie tai parašysiu.

Jis atsistojo, o ji žengė artyn ir stipriai, šiltai, seseriškai apkabino. Atsitraukusi pažvelgė į jį ir tarė:

– Mano knygoje jūs esate teigiamas personažas, dėstytojau.

Jis patikino, kad irgi jaučia simpatiją jai.

Po pusvalandžio Malekas sėdėjo prie anglų kalbos katedros vedėjo kabineto durų. Jis buvo gavęs vedėjo elektroninį laišką, kuriame šis pranešė, kad jam skubiai reikia susitikti su Maleku, kol dėstytojai neišsivažinėjo vasaros atostogų. Kyštelėjęs galvą iš savo kabineto ir pamatęs čia pat sėdintį Maleką, jis rankos mostu pakvietė įeiti. Vedėjas buvo vienas iš tų energingų mažų administratorių, kupinų nervingo entuziazmo. Malekas dažnai matydavo jį tolimuose pastato flygeliuose, tikrinantį, ar kitų katedrų augalai tinkamai palaistyti. Lygiai prieš trejus metus šis vyrukas netikėtai atsiuntė jam elektroninį laišką siūlydamas dirbti jų katedroje rezidentu žurnalistu. Po vienerių metų bandomojo laikotarpio, jeigu viskas bus gerai, jie kasmet atnaujinsią sutartį su Maleku. O po penkerių metų jis galėsiąs gauti ir nuolatinį etatą.

Malekui nespėjus net atsisėsti vedėjas paklausė:

– Kaip manote, ar galėsite kitais metais išleisti kokią nors knygą?

– Kol kas dar renku jai medžiagą.

– Ką tai reiškia?

Vedėjo balse skambėjo nuoskauda, tarsi Malekas būtų jį įžeidęs. Jis buvo teksasietis ir turėjo neįprastai aukštą balsą. Savo nusivylimą jam reikėjo nukreipti į kokį nors konkretų dalyką, ir tai, kad Malekas neįstengė publikuoti nė vieno straipsnio apie Vidurio Rytus, suteikė galimybę jam pasiraukyti.

– Pakviečiau jus čia dirbti, nes knygoje, kurią parašėte, įžvelgiau jūsų galimybes. Aš kovojau, kad būtumėte priimtas dirbti mūsų koledže.

Iš tiesų tai nebuvo knyga, veikiau reportažų iš amerikiečių karų pakraščių rinkinys, ir sumanymas ją išleisti Malekui į galvą atėjo beveik atsitiktinai. Baigęs Berklio universitetą jis dar septynerius metus plūkėsi siekdamas Vidurio Rytų studijų daktaro laipsnio. Septynerius metus studijavo sufistų, musulmonų mistikų, gyvenusių Basroje, nūdienos Irake, prieš tūkstantį metų, filosofiją. Jos mokyklas, kurių atstovai nepaliaujamai skelbė, kaip Dievo šviesa apšviečia visus ir kiekvieną. Malekas nemanė, kad šis studijų objektas nenaudingas (kas nors juk turi studijuoti tokius dalykus), tačiau 2002-aisiais, kai jis gavo šios srities daktaro laipsnį, amerikiečiai jau buvo Afganistane, rengėsi invazijai į Iraką, ir retas kuris universitetas ieškojo žmogaus, galinčio papasakoti studentams apie musulmonų mistikus, gyvenusius prieš tūkstantį metų. Taigi jis susikrovė daiktus ir grįžo namo. Sina, kuris jau keletą metų gyveno Teherane, padėjo savo senam draugui gauti vertėjo darbą; vėliau Malekas įsitvirtino vertimų srityje ir susirado savų klientų, žurnalistų, kartkartėmis atvykstančių rengti reportažų, tokių kaip Klara Vikingstad. Ilgus metus studijuodamas doktorantūroje Malekas ištobulino ir arabų kalbos įgūdžius, todėl jis tapo vienu iš tų retų vertėjų, kurie galėjo lydėti Vakarų žurnalistą ne tik Irane ir Afganistane, bet ir Irake bei kitose arabų šalyse. Po kurio laiko jis pasidarė labai paklausus vertėjas, kurio pavardė buvo užrašyta kiekvieno Europos ir Amerikos užsienio korespondento adresų knygelėje. Taip jis ėmė dalyvauti įdomiuose įvykiuose ir pamažu pradėjo pats rašyti laisvu laiku nedidelius reportažus, publikuoti juos Azijos laikraščiuose ir interneto portaluose. O tada tarsi iš dangaus nukrito šis teksasietis su aukštu nosiniu balsu: jis parašė Malekui elektroninį laišką siūlydamas dirbti jo vadovaujamoje katedroje ir mokyti studentus rašyti kūrybiškus reportažus. „Kodėl gi ne?“ – pamanė Malekas. Šiaip ar taip jam ėmė įkyrėti gyvenimas Teherane, nuolat važinėjant po Vidurio Rytų regioną. Toks darbas ilgainiui įklampina į detales: dar vienas savižudis sprogdintojas, dar vienas pasikėsinimas į aukštą pareigūną. Dar viena raketa, paleista iš radijo bangomis valdomo lėktuvo, nukrypo nuo kurso ir nusinešė keturiasdešimties vestuvininkų gyvybes. Pasidarai ciniškas, o paskui dėl ciniškumo ima graužti sąžinė ir nebetenki ramybės. Taip susidarė ydingas ratas. Toks ydingas, kad Malekas jau buvo pradėjęs žaisti su opiumu, kurio tarp Teherano ir Kabulo ilgai ieškoti netekdavo.

Taip, jis grįš į Ameriką ir mokys studentus kūrybiškai rašyti reportažus, kad ir ką tai galėtų reikšti. Teksasiečio pasiūlymas buvo Dievo dovana, gelbėjimosi ratas. Turint galvoje, kad Malekas nagrinėjo musulmonų mistikų filosofiją daugiau negu dešimtmetį, įskaitant paskutinius bakalauro studijų metus, mokslinio darbo siūlymas tikriausiai buvo savotiška gražaus, idealaus teisingumo apraiška. Jis to nusipelnė.

– Kol kas renku medžiagą, – pasakė jis vedėjui. Tai buvo akivaizdus melas. Jis neturėjo jokių sumanymų. O knygą todėl, kad likimo valia atsidūrė tų karų sūkury ir tiesiog pavaizdavo, ką matė. Jis buvo ne toks kaip Klara Vikingstad ar kiti žurnalistai, kuriems vertėjavo. Jis buvo ne profesionalas. Tuos įvykius aprašyti jam pavyko todėl, kad buvo jų liudininkas. O tai didžiulis skirtumas.

Vedėjas paėmė nuo stalo buteliuką kažkokių vaistų, iškratė sau į saują keletą skirtingų spalvų piliulių ir vienu kartu tarsi kokius saldainiukus jas prarijo. Paskui gurkštelėjo kavos ir pažvelgęs į Maleką tarė:

– Ir dar šis tas.

Malekas laukė, kol jis baigs.

– Mes priimsime kitą žmogų dėstyti to paties dalyko kaip ir jūs. Jis pradės dirbti rugsėjį.

Tai štai dėl ko vedėjas iš tikrųjų šiandien jį išsikvietė. Jis norėjo pranešti Malekui žinią, kad jie samdo kitą žmogų, kuris konkuruos su juo dėl nuolatinio dėstytojo etato.

Malekas iš tiesų nežinojo, ką jam atsakyti. Tam tikra prasme vedėjas elgėsi kilniai, pranešdamas apie tai Malekui. Jis išsikvietė jį norėdamas įspėti. Girdi, verčiau parašyk ką nors apie tuos savo Vidurio Rytus, dėstytojau Malekai, arba virsi istorija.

– Norėčiau susitikti su tuo žmogumi, – pasakė Malekas. – Savo būsimuoju kolega.

Vedėjas staiga pralinksmėjo. Gal tiesiog greitai suveikė tos piliulės.

– Štai ką jums pasakysiu, – jis pasirausė savo stalčiuose ir ištraukė knygą. – „Žiema Babilone“. Autorius – Džeimsas Makgreivis. Tai fantastiška knyga. Ją parašė naujasis jūsų kolega. Iš dalies joje kalbama apie tuos pačius dalykus kaip ir jūsų knygoje. Na, ne visai tuos pačius. Jis – buvęs jūrų pėstininkų kapitonas. Tarnavo Irake, Afganistane ir panašiose vietose. Tai gera knyga. Ji gali jus įkvėpti. Turėtumėte ją perskaityti.

– Jau perskaičiau.

Vedėjas atrodė apstulbęs, tarsi jam netilptų galvoje, kad Malekas skaito kitų žmonių knygas.

– Ir ką apie ją manote? – paklausė jis.

– Ji puiki.

– Kodėl taip galvojate?

– Joje rašoma tiesa.

Paskui, norėdamas patikinti vedėją, pridūrė:

– Aš net naudojau ištraukas iš jos per savo paskaitas.

Malekui išėjus iš vedėjo kabineto katedroje prasidėjo šventinis sambrūzdis – buvo švenčiama mokslo metų pabaiga. Ant ilgo stalo stovėjo išrikiuoti vyno buteliai, ir jauni, menkai apmokami dėstytojai doktorantai rinkosi valgyti dosnių vaišių, išdėliotų ant to stalo. Malekas valandėlę pastovėjo prie jo stebėdamas susirinkusiuosius. Pirmaisiais metais koledže, abejodamas, ar jam pavyks išsilaikyti šiame darbe ilgesnį laiką, jis neužmezgė beveik jokių pažinčių, vengė patraukti į save dėmesį ir apsiribojo savo dalyko dėstymu. Apie daugumą nuolatinių dėstytojų jis nieko nežinojo, išskyrus tai, kokius dalykus jie dėsto – Šekspyro kūrybą, Amerikos, Viktorijos laikų literatūrą. Tačiau šiais metais – galbūt dėl to, kad jį spyrė vedėjas – ėmė labiau domėtis savo kolegomis. Ėmė lankytis katedros susirinkimuose – atsisėsdavo kabineto gale ir klausydavosi. Per šiuos susirinkimus jis pastebėjo, kad dėstytojai pasidaliję į frakcijas. Jie nesutarė. Daugiausia dėl niekų. Katedroje buvo įsigalėjusi nedidelė korupcija, pasireikšdavusi tuo, kad visus sprendimus priimdavo vedėjas ir jo artimi bičiuliai. Jie teikė vienas kitam paaukštinimus, skirdavo sau mažesnį darbo krūvį ir apskritai patogiai gyveno savo valdomame mažyčiame feode. Perpratęs šią schemą Malekas iš karto su ja susitaikė. Nors vedėjas buvo šiek tiek nesąžiningas, tačiau jis bent jau nežudė žmonių. Bagdade Malekas matė, kaip visas rajonas ėmė liepsnoti kilus nesutarimams dėl to, kam turi atitekti amerikiečių per klaidą paliktas elektros generatorius. Ten buvo kūno ir kraujo pasaulis, čia – tekstų, rašalo ir nuobodžių niekų rašinėjimo pasaulis.

Jam buvo įdomu, kaip rudenį čia seksis Jungtinių Valstijų jūrų pėstininkų kapitonui Džeimsui Makgreiviui. Tas vyrukas parašė išties gerą knygą apie karą. Bet kas jam šovė į galvą, kad nutarė atsisakyti adrenalino ir ateiti į tokią vietą dirbti dėstytoju? Kaip jis visa tai ištvers?

Ši mintis privertė Maleką iš naujo apmąstyti tai, kas atsitiko per ankstesnį semestrą. Vienoje jo studentų grupėje mokėsi lotynų amerikietis, vardu Ezekielis. „Vadinkite mane Yziu“, – pasakė jis Malekui. Pirmąsias keletą savaičių Yziui sekėsi neblogai. Jis visuomet būdavo mandagus, niekada nevėluodavo ir rašydavo vidutiniškus rašinius apie nelabai reikšmingus dalykus. Paskui vieną dieną nei iš šio, nei iš to ėmė ir aprašė, ką jam teko patirti Špeicherio bazėje Irake, netoli Tikrito, kur buvo nusiųstas atlikti Niujorko valstijos Nacionalinės gvardijos nario tarnybos:

Ar žinote, dėstytojau, ką penkiasdešimto kalibro kulkosvaidis gali padaryti irakiečių šeimai, kuri nepamatė ranka duoto tavo signalo sustoti? Prieš keletą dienų paieškojau internete informacijos apie jus. Perskaičiau kelis jūsų rašytus tekstus. JŪS ŽINOTE, kaip ten buvo. Tačiau jūs stovite ant pakylos ir šypsotės tiems avigalviams auditorijoje, tarsi pasaulis būtų gražutis ir švarutis, ir vienintelė problema – Naujojo Džersio universalinėje parduotuvėje išsirinkti Kalėdų dovanas. Manote, taip elgtis sąžininga? Jūs ir tokie kaip jūs, dėstytojau, esate tikri šikniai. Visas šitas koledžas vieni šikniai. Visa ši šalis vieni šikniai.

Šis vaikis jau buvo sulaukęs dvidešimt penkerių, jo rašyba – nepriekaištinga, o parašęs šį raštelį jis niekada daugiau nepasirodė Maleko paskaitose. Malekas laukė jo sugrįžtant, iki pat paskutinės minutės nenorėdamas išbraukti iš studentų sąrašų. Ir visą laiką per tas keletą savaičių, likusių iki semestro pabaigos, jis nerado sau vietos laukdamas kokios nors blogos žinios apie tą vaikį, miglotai kaltindamas save dėl to, kas nutiko.

Jūs ir tokie kaip jūs, dėstytojau, esate tikri šikniai.

Kitą semestrą jis priglaudė po savo sparnu Kandisę Vinsent – Kandisę, kuri nieko nežinojo apie karą, bet kartais rašydavo tiesiog angeliškai.

SINA

Malekas sėdėjo arbatinėje Orumijos gatvėje, Teherane, stebėdamas pro šalį srūvančius automobilius. Aplinkui skardeno azerbaidžaniečių kalba, rangėsi rūkstančių kaljanų dūmai. Arbatinės patalpa buvo ankšta, perpildyta žmonių kūnų ir persmelkta išsivadėjusiu darbininkų prakaitu, pakenčiamu jų skurdu. Ji buvo visiškai nepanaši į kaljanines turistams Stambule, Kaire ar netgi Damaske, kur žmonės valandų valandas žaisdavo „trik trak“ arba nerūpestingai šnekučiuodavosi iki išnaktų. Kitoje Vafos alėjos pusėje sustojo motociklas. Tačiau juo atvažiavo ne tas žmogus, kurio laukė Malekas. Jis čia įsitaisė ilgam, nors ir buvo alergiškas dūmams. Geresnės vietos stebėti nebūtų radęs.

Išgirdęs kažką šaukiant į jį vardu, jis apstulbo. Tas vyras įėjo kažkaip nepastebėtas ir prisislinko ilgu suolu prie Maleko. Pilkas kostiumas. Trumpa barzda. Neseniai kirpti plaukai. Jis neatrodė panašus į Ettelaat – saugumo – agentą, tačiau buvo akivaizdu, kad šiame pasaulyje turi daugybę pažinčių. Jis neatrodė kaip sukčius, veikiau – kaip advokatas. Šioks toks skirtumas tarp sukčių ir advokatų yra. Malekui teko susidurti su tokiais žmonėmis kaip šis. Jie visada mokėdavo prisitaikyti. Islamo revoliucija tokiems išėjo į naudą. Jie žinojo, su kuo reikia palaikyti ryšius. Šiems žmonėms nereikia tardyti, jie moka išgauti informaciją apdūmę akis gražiomis kalbomis.

Malekas tarė:

– Tiesą sakant, nė nežinau, ką čia veikiu.

– Jūs stebite savo draugo Sinos Vafos namą.

– Žinau, pone…

– Fani.

– Tačiau nelabai suprantu, dėl ko tai darau. Noriu pasakyti, kad pakankamai gerai gyvenu toli nuo čia, Amerikoje, kaip, esu tikras, jūs žinote.

– Ir kuo gi geras tas gyvenimas?

– Na, ten nereikia stebėti žmonių namų prieš einant pasikalbėti. Ypač geriausio draugo namo.

– Tikriausiai tai priklauso nuo aplinkybių.

– Ir kokios gi tos aplinkybės?

Jis tikėjosi, kad Fani atšaus, jog tai Malekas turėtų pasakyti jam, kokios tos aplinkybės. Tačiau Fani tik stebėjo jį. Atrodė, kad jam smagu sėdėti su visiškai nepažįstamu žmogumi šioje arbatinėje ir kalbėtis su juo kaip su senu draugu arba priešininku. Akivaizdu, kad ši situacija teikė jam malonumą. Tą dvigubų reikšmių ir nerūpestingų žodžių mūšių pasaulį nuo jo gyvenimo Niujorke skyrė ištisi šviesmečiai. Įsižiūrėjęs į Fani veidą Malekas suprato, kad šiam žmogui jis patinka – kol kas. Viskas labai paprasta: Fani būtų smagu taip pasižodžiuoti su bet kuriuo žmogumi, turinčiu pakankamai savitvardos lengvai neišsigąsti. Nemažai žmonių, taip netikėtai užklupti, būtų visiškai pasimetę, tačiau Malekas mokėjo tvardytis. Jis pasimesdavo daugelyje situacijų, tačiau ne tokiose.

Fani apžvelgė arbatinę, ir Malekas akimis nusekė jo žvilgsnį. Tai buvo grynai vyriškas pasaulis. Tarsi moterų nė nebūtų, pamanė Malekas. Vyrų persvara buvo dar vienas skirtumas tarp Teherano ir Niujorko – ten jis gyveno į moterų pusę pasvirusiame pasaulyje. Dauguma jo studentų, kaip ir Kandisė, buvo moterys. Taip pat ir daugelis klientų fizinės terapijos kursuose Čelsyje, kuriuos jis ėmė lankyti, norėdamas atsikratyti nugaros skausmo, varginusio jį po autobuso avarijos Afganistane, Badakšano provincijoje, į kurią pateko prieš ketverius metus. Jeigu tarp visų šių vyrų čia būtų atsiradusi bent viena moteris, atmosfera pasidarytų kitokia. Staiga Malekas pajuto ilgesį, tarsi jam būtų lemta niekada daugiau nepamatyti moters, ir turėjo susiimti, kad atsikratytų šio kvailo svajingumo ir sutelktų mintis kitam žodžių mūšio su Fani periodui.

– Sina Vafa iškvietė jus į Teheraną. Ir ne šiaip sau. Ar žinote, kodėl? – paklausė Fani.

– O gal aš atvažiavau savo iniciatyva? Iš kur žinote, kad atvykau jo kviečiamas? Šiaip ar taip, bet gal šis pokalbis turėtų vykti mažo, niekuo neišsiskiriančio viešbučio numeryje miesto centre?

Fani nusijuokė ir garsiai užsakė dar po puodelį arbatos sau ir Malekui.

– Čia ir yra miesto centras, pone Malekai. Ar žinote, dėl kokios priežasties jūsų draugas čia pasikvietė?

– Ne.

– Du tūkstančiai ketvirtaisiais ir penktaisiais jūs lankydavotės Irake ir Afganistane. Keletą kartų vykote ten su ponu Vafa.

– Nemaniau, jog kam nors tai gali būti įdomu.

– Ką veikėte tose vietose, kur lankėtės?

Malekas grįžtelėjo į dešinę ir kairę manydamas, kad aplinkiniai klausosi jų pokalbio. Tačiau niekas nesiklausė. Užeigoje buvo įjungtas televizorius, ir tą akimirką per žinias ekrane pasirodė Irano prezidentas, sakydamas kažkokią kalbą. Kažkuris lankytojas turkų kalba garsiai išvadino jį „kekšės vaiku“, galiausiai kitas paprašė perjungti kanalą pareikšdamas, kad nebegalįs žiūrėti į to „kvailio snukį“.

– Aš dirbau su žurnalistais. Kaip ir Sina. Mes daug keliaudavome. Kartais sykiu, kartais ne. Įdomūs buvo laikai. Štai ir viskas.

– Mane vis tiek domina, ką judu ten veikėte.

– Man tai jau praeitas etapas.

– Tačiau jūsų draugas ir toliau vyksta į tokias keliones.

– Gal jis vis dar dirba su užsienio žurnalistais.

Fani dėbtelėjo į Maleką. Nejaugi tu laikai mane kvailiu? Ir paklausė:

– Ar žinote ką nors apie KAF?

Kaip jis galįs nežinoti? KAF buvo sutrumpintas pavadinimas vienos organizacijos Teherane, dangstančios savo veiklą nepaprastai reakcingo laikraščio leidyba. Šie vyrukai nesiūlė nukapoti galvų netikėliams, jie reikalavo tai padaryti.

– Nepatikėsiu, jei pasakysite, kad Sina Vafa dirba KAF.

– Kodėl? Todėl, kad nenorite? Ar todėl, kad manote, jog KAF nieku gyvu nepriimtų tokios nešvarios kilmės žmogaus kaip Sina Vafa?

– Dėl abiejų priežasčių. Be to, ką Sinos išvykos į Iraką turi bendra su KAF?

Dar vienas nepatiklus Fani žvilgsnis. Ir tada jis tarė:

– Pats užduokite visus šiuos klausimus savo draugui, pone Malekai, – jis nusišypsojo ir atsistojo.

– Tai viskas? – nusistebėjo Malekas.

Jis tikėjosi, kad jam bus atskleista daugelis paslapčių. Net pateikta siūlymų. Taip daryti buvo įprasta. Normalu. Kartą, Malekui dirbant su užsienio žurnalistais, jį išsikvietė Saugumo ministerijos darbuotojai, pavaišino arbata ir parodė nuotraukas, kuriose jis užfiksuotas su įvairiais reporteriais, tarp jų ir Klara Vikingstad. Paklausė jo, ar nenorėtų bendradarbiauti su jų įstaiga. Tačiau jo nespyrė. Tokie pokalbiai buvo įprasta procedūra: Jūs dirbate su užsieniečiais, ir mes norime žinoti, ką jie veikia. Jie netgi turėjo jo nuotraukas su Klara Beirute ir Amane. Jiedu lankėsi ten daugiau iš smalsumo, negu su darbo reikalais. Jeigu kas nors ir galėjo jį sutrikdyti, tai tik tokia medžiaga. Tačiau net tada jis išliko šaltakraujiškas. Jis taip pat mandagiai atsisakė paaiškinęs, kad toks siūlymas jo nedomina. Ir jie jo nevertė. Saugumiečiai išmanė savo darbą. Jie pasiūlė jam dar arbatos ir ėmė suokti: Jeigu kada nors apsigalvosite, susisiekite su mumis. Po keleto metų vėl jį išsikvietė. Šį kartą jie žinojo, kad jis išleido knygą, nors tai nekėlė jiems nepasitenkinimo. Jie jau žinojo, kad jis rengiasi dėstyti Niujorko koledže ir paklausė, ar nepasikeitė jo nuomonė. Dievulėliau, juk aš vykstu į Niujorką mokyti rašyti kūrybiškus reportažus. Kuo, jūsų manymu, galėčiau būti jums ten naudingas? – norėjo paklausti jų Malekas. Tačiau šiems žmonėms gyvenimas susidėjo iš panaudotų ir praleistų galimybių. Jie pareiškė, kad daug Irano konsulato JTO darbuotojų leidžia savo vaikus į valstybinį koledžą, kuriame jis dėstys, nes brangios privačios mokyklos jiems neįkandamos. Iš esmės jie siūlė jam stebėti jų pačių diplomatų vaikus Niujorke. Tai buvo nepadoru. Ir visiškai suprantama.

Fani tarė:

– Galite pasakyti Sinai, kad buvote su manim susitikęs. Arba, jeigu nenorite, galite ir nesakyti. Mes dar pasimatysime.

– Dėl ko?

– Yra daug priežasčių, dėl kurių mums verta susitikti.

Iš didelio rūsio, kurį Vafa klanas buvo išnuomojęs kažkokiam sporto klubui, sklido treniruoklių žvangesys ir vietos kietuolių stenėjimas. Šis namas buvo vienas iš tų senų, blogai prižiūrimų pastatų, kurių revoliucija nepasivargino konfiskuoti iš Sinos šeimos. Sinos butas buvo trečiame aukšte. Svetainė buvo beveik tuščia. Be medinio rašomojo stalo su nupjautomis kojomis, joje tebuvo tik nešiojamasis kompiuteris ir tuzinas skirtingo dydžio ir spalvų pagalvių, išmėtytų ant grindų. Pasižiūrėjęs į miegamąjį Malekas pamatė, kad jis užverstas knygomis. Iš pirmo žvilgsnio tai pasirodė neblogas ženklas.

Sina atrodė sveikas ir tikriausiai reguliariai treniravosi svarmenimis. Po drabužiais pūpsojo stangrūs raumenys, veide švytėjo tuštuma, būdinga žmonėms, pernelyg besirūpinantiems savo kūnu. Tamsi oda vėjo nugairinta ir įdegusi, ant smakro ir skruostų styrojo savaitę neskusti šeriai. Galėjai pamanyti, kad jis vienas iš tų rūsyje stenančių imtynininkų.

Jis pasiūlė Malekui arbatos.

– Ačiū, šiandien jau prisigėriau į valias.

– O kiek puodelių išgėrė Fani?

Malekas ramiai sutiko šį Sinos smūgį.

– Matai, tos arbatinės savininkas mano draugas. Jis man pasakė, kad Fani ten susitiko su tavim. Tačiau tau nėra ko jaudintis. Fani norėjo būti pamatytas toje arbatinėje, – paaiškino Sina.

– Neįžvelgiu čia jokios logikos, Sina.

– Nejaugi?.. Aš nepykstu, kad slapčia stebėjai mano namus prieš ateidamas ir paskambindamas prie durų. Tavim dėtas ir aš tikriausiai būčiau ėmęsis tokios atsargumo priemonės. Įprasta procedūra. Šioje pasaulio dalyje mums nuolatos gresia pavojus.

– Tu perdedi. Tu tik nori, kad taip būtų. Pavojus leidžia tau pasijusti svarbiam.

– O jeigu taip ir yra? Amerikoje aš buvau nulis. Niekas. O šiame mieste aš pats įsakinėju, kuriu savo planus.

Na, štai, prasidėjo ta pati sena įgrisusi dainelė; Malekas jautė, kad pats puola į spąstus, tačiau neįstengė susilaikyti aštriai neatkirtęs:

– Neapgaudinėk savęs, žmogau. Jeigu nori nuotykių, smaginkis sau į sveikatą. Tačiau dėl viso pasaulio problemų nesuversk kaltės Amerikai ar neokolonializmui. Negi iš tikrųjų tiki tomis nesąmonėmis, kurias mums bruko į galvas koledže arba kurių prirašyta tose knygose tavo miegamajame?

– Viena iš tų knygų mano miegamajame, Rezai, yra tavoji. Ir ji visai nebloga. Nemaniau, kad iš tikrųjų sugebėtum parašyti knygą.

Malekas nekentė tokių pokalbių. Tačiau išsisukti niekaip negalėjo. Sina pakvietė jį į Teheraną, ir jis atvyko. Tačiau jo atvykimas nėra besąlygiškas. Jis turėjo klausimų. Tokių, kuriuos derėjo užduoti prieš daugelį metų – net jeigu būtų tekę įstrigti šiame Dievo užmirštame mieste ieškant atsakymų į juos.

Tačiau dabar jis tiesiog norėjo pasigerti. Galbūt jis tik troško susigrąžinti seną draugą. Koledžo laikų Siną. Jis norėjo, kad jiedu sėdėtų prie kavinės Telegrafo aveniu Berklyje ir kalbėtųsi apie politiką gurkšnodami stiprią juodą kavą, slapčia pagardindami ją šlakeliu viskio. Tiek daug vandens nutekėjo nuo to laiko, tiek daug mėšlo teko praryti. Pagalvok, norėjo pasakyti jis Sinai, apie visus tuos organizatorius, vertėjus, vairuotojus, stenografistus, skundikus ir vietos reporterius, kurie dirbo amerikiečiams Bagdado Žaliojoje zonoje ir už jos ribų, metų metus laukdami vizų į senas geras Jungtines Valstijas. Kiek jų taip ir nesulaukė tų išsvajotų išvažiavimo štampų, kurie būtų išgelbėję juos nuo jų pačių tėvynainių, laikiusių juos išdavikais, persekiojimo. Įsivaizduok, ką dabar tenka patirti tiems vargšams šunsnukiams. Jie gyvena tarsi kiškiai vilkų pilname miške. Kodėl nepadėkojus likimui už tai, kad mudu abu turime Amerikos pasus? Ir svarbiausia, jis norėjo paraginti Siną viską mesti, atsisakyti to, į ką jis įsivėlė, nors ir kas tai būtų, ir tiesiog grįžti į Valstijas. Tačiau jis puikiai žinojo, ką Sina būtų atsakęs į tokį pasiūlymą: Ką ten veikti tokiam juočkiui kaip aš?

– Man reikia išgerti, – pasakė Malekas.

– Tik ne mano namuose.

– Kodėl? Ar todėl, kad dabar dirbi KAF ir bijai nuvilti savo bendrus? Sužinoję, kad namuose turi alkoholio, jie nebelaikys tavęs geru musulmoniuku?

– Ar Fani tau papasakojo apie KAF?

– O tu manei, kad nepasakys? Kas dedasi tavo smegeninėje, Sina? Tie žmonės, kurie priklauso KAF, įtraukė tavo tėvą į mirtininkų sąrašą. Tai jie privertė tave ir tavo senį bėgti iš šalies. Jie tikina vargšus tamsuolius, kad tada, kai šie nukeliaus į dangų, ten juos tikrai pasitiks raudonlūpės skaistuolės. Aš neišsigalvoju. Tai tiesa. Tiesiog panaršyk internete ir surasi daugybę svetainių, skirtų tokio pobūdžio kliedesiams. Ir tu padedi juos skleisti. Kodėl dirbi tokiems žmonėms?

– Aš tik verčiu.

– Meluoji!

Šį žodį Malekas rėkte išrėkė. Tačiau bent jau taip pratrūko besikaupianti įtampa. Jie stovėjo vidury Teherano, du amerikiečiai. Taip, žvelgiant iš esmės, jie tokie ir buvo. Net jų tartis, pastebėjo Malekas, buvo nenusakomai kalifornietiška.

Jis jautėsi tarsi koks absurdo spektaklio personažas. Kokia nesąmonė, suirzo Malekas. Nesuprasi, kas dedasi šioje absurdiškoje vietoje. Kaip tik to jis ir bijojo – kad atvykęs čia vėl atsidurs stebuklų šalyje. Ko verta vien KAF. Ši organizacija ir egzistavo, ir neegzistavo. Žinoma, užsienio laikraščiuose rašė, kad Irake veikia specialūs Revoliucinės gvardijos būriai. Jie esą puikiai parengti ir visur turi agentų, vykdančių jų nurodymus. Tačiau KAF visiškai kitokia. Tai aiškios organizacinės struktūros neturintis radikalių dvasininkų, žurnalistų, nepaprastai konservatyvių turgaus prekeivių, pavojingų svajotojų ir buvusių ar esamų karininkų, įsitikinusių, kad, jeigu ne šiandien, tai rytoj pasirodys Išganytojas, sambūris. Jie nesigarsino, tačiau visi žinojo, kad tokie yra. Svarbiausia, jie teikė įkvėpimą kitiems. Jie rodė kelią. Stengėsi kurstyti senstančios revoliucijos ugnį. Negalėjai besti pirštu į konkretų vyruką ir pasakyti: štai KAF. Ši organizacija pirmiausia buvo proto būsena, tačiau ji turėjo savo čiuptuvus visur.

Ir tikriausiai kaip tik dėl to ji taip puikiai tiko tokiam vyrukui kaip Sina. Jis buvo senųjų aristokratų vaikas. Sina nebūtų įsiprašęs į tarnybą reguliarioje kariuomenėje ar kurioje nors vienoje iš konkuruojančių žvalgybos agentūrų, net jeigu nuo to priklausytų jo gyvybė. Jie nebūtų juo pasitikėję. Jie žinojo, kas jis yra: iš esmės – juk amerikietis. Tačiau žmonės taip pat žinojo, kokia turtinga buvo Vafa šeima. Tik pagalvojus apie tokius turtus susisuka galva. Vien kiekvienoje svarbesnėje Teherano gatvėje buvo pastatų, kurie priklausė Vafa šeimai. Ir netgi dabar tas, kuriam pavyktų atgauti bent dalelę tokių pasakiškų turtų, turėtų pakankamai grynųjų pinigų metų metus vykdyti kovines operacijas, nesivargindamas prašyti valstybės paramos.

Sina buvo įrankis. Jis buvo paverstas įrankiu arba savo noru ėmėsi vykdyti jo funkcijas. Taip pasielgti galėjo tik žmogus, kuris buvo pavojingas, apgailėtinas, drąsus ir kvailas tuo pat metu. Sinos pasirinkimas rodė, kad Teheranas jam kaip žuviai vanduo. Kur daugiau pasaulyje toks vyrukas galėjo įgyvendinti savo sumanymus? Visose srityse Sina buvo dviasmenis: turtuolis–vargšas, revoliucionierius–kontrrevoliucionierius, tikintis–bedievis, iranietis–amerikietis, kuris važinėjo Teherano gatvėmis motociklu ir galėjo besti pirštu į nemažą dalį miesto nekilnojamojo turto objektų sakydamas, kad tas, tas ir tas priklausė jo tėčiui.

Po valandos jie pastatė Sinos motociklą prie trijų žvaigždučių viešbučio Talekanio prospekte. Vestibiulyje kiurksojo keletas Venesuelos naftininkų delegaciją atlydėjusių policininkų ir asmens sargybinių, mirtinai nuobodžiaujančių be alkoholio ir moterų. Jų saugomi diplomatai buvo kažkur kitur, tikriausiai linksminami ir vaišinami, o šie vyrukai, neturėdami ko veikti, sėdėjo nutaisę tokius veidus, tarsi būtų ruošęsi ką nors nušauti. Tačiau šio viešbučio rūsyje Malekas ir Sina įžengė į tamsią tuščią užkandinę, kurioje, Sinai ištarus vos keletą žodžių, iš virtuvės atėjo kažkoks vyras, nešinas padėklu su degtinės buteliu ir dviem taurelėmis.

Malekui nereikėjo nieko aiškinti. Kad ir kur Sina pasirodydavo šiame mieste, jis tikriausiai visur turėjo pusiau nematomų žmonių, kurie kadaise dirbo jo tėvui, o dabar teikė paslaugas jam. Jiedu ištuštino didžiąją dalį butelio be ilgesnių kalbų. Iš gatvės sklido rėksmingos revoliucinės dainos. Jas transliavo iš buvusios Amerikos ambasados, kurią prieš dvidešimt aštuonerius metus per revoliuciją užėmė minios. Ilgą laiką šis pastatas buvo savotiškas Amerikos niekšybių muziejus. Jį vadino Šnipų irštva.

– Turiu išvykti kokiai savaitei, – pasakė Sina.

– Ką tu veiki KAF?

– Tai tik laikraštis.

– Kur išvyksti savaitei?

Sina gūžtelėjo.

– Galėčiau tau pasakyti bet ką, tiesa? Galėčiau pasakyti, kad vykstu parengti reportažo apie tai, kas vyksta prie Įlankos. Arba kad vykstu į Islamabadą vertėjauti šutvei Irano tarpininkų, kurie nori parduoti pakistaniečiams vogtas dujas.

– Bet iš tikrųjų tavo planai visai kitokie.

Jis laukė, kol Sina liausis slapukavęs ir pasakys ką nors, dėl ko iš tiesų vertėjo skristi šešis tūkstančius mylių. Bet tada, nuo keleto taurelių degtinės, Maleką aplankė netikėtas nušvitimas. Ateina laikas, kai du žmonės arba ima bučiuotis ir mylėtis, arba jų santykiai išsikvepia ir pasidaro kebloki. Kažkas panašaus atsitiko ir dabar. Jeigu Sina bent iš dalies neatskleis, ką jis veikia, tada jiems nebėra ko sykiu veikti. Tai reikš, kad jų ryšys nutrūko. Sina tikriausiai tą irgi pajuto, nes tarė:

– Galėtume važiuoti kartu dalį kelio ten, kur susirengiau išvykti šią savaitę. Ar sutinki?

– Kodėl turėčiau?

– Todėl, – po ilgos pauzės atsakė Sina, – kad, kaip ir tam vyrukui Fani, kuris norėjo būti pamatytas toje arbatinėje, man būtų visai ne pro šalį, kad jis pamatytų tave vykstant su mumis iki pat sienos.

– Irako?

Sina linktelėjo.

– Tu nori, kad jis manytų, jog mane yra kam apginti? Kad jis paliktų mane ramybėje, nes, palikdamas ramybėje mane, jis iš tiesų paliks ramybėje tave?

– Taip.

– Tačiau nuo ko mane reikia ginti?

– Šią dalį papasakosiu tau, kai grįšiu iš anapus sienos.

– O kas dėsis anapus sienos?

– Ten Laukiniai vakarai. Ir man jie patinka.

– Sina, kodėl veliesi į tokius dalykus? Ką tau padarė amerikiečiai?

– Jie myža ant mūsų ir sako: „Šypsokitės, lietutis!“ – sumurmėjo Sina, lenkdamas savo taurelę.

Nuo degtinės Malekas smarkiai apkaušo. Ovali rūsio užkandinė su apsilaupiusiais sienų dažais ir apipelijusiu nutriušusiu kilimu priminė seno kruizinio laivo valgomąjį. Anksčiau, kai anapus gatvės veikė Amerikos ambasada, ši vieta tikriausiai matė ir geresnių laikų. Malekui parimus ant stalo, Sina švilptelėjo, ir iš šešėlio vėl išniro tylus padavėjas, nešinas jogurtu su agurkais.

Dabar Maleką aplankė kitas nušvitimas: jeigu gana ilgai dalyvauji kokioje nors veikloje, tai galiausiai ji virsta tau spąstais. Koledže Sina buvo tik vienas iš nepatenkintų dvidešimtmečių snarglių, dalyvavusių anarchistų eitynėse Liaudies parke Berklyje ir kvailai šūkavusių Šalin JAV imperializmą! O paskui, per tuos metus, kol jis gyveno čia, tas mažas koledžo vaikinukas sutvirtėjo ir virto kažkuo kitu. Jis tarytum ištesėjo pažadą tuoktis, pažadą, kurio neįmanoma atšaukti. Ėmėsi vaidinti savo vaidmenį, įgyvendinti savo gyvenimo užduotį. Malekui, kuris dar vos prieš keletą dienų mokė studentus Niujorke, ši mintis buvo makabriška. Šalia jo sėdėjo žmogus, kurio gyvenimo tikslą tikriausiai buvo galima apibūdinti taip: vieną po kito naikinti vargšus, nusikamavusius ūkininkų vaikus, kilusius, tarkim, iš Viskonsino ar Minesotos, su „M16“ automatu ir penkiasdešimt kilogramų įrangos ant nugaros. Ir jis tai darys, kur tik galės – Anbaro provincijoje, Kunare, visur, kur tik bus tešlaveidžių vaikių, kalbančių su akcentu, nedaug kuo tesiskiriančių nuo jo paties.

Nuo šios minties ir nuo išgerto alkoholio Malekui kilo noras kvailai šūkauti. Jis prisiminė išvykas, į kurias jiedu su Sina leisdavosi koledže. Dažnai jie vykdavo į tokius miestelius kaip Beikersfyldas ir vaikščiodavo po barus. Su savo gitara ir gero kibiro dydžio kaubojiška skrybėle Sina atrodė kaip girtas Meksikos kaubojus, sumanęs nurungti baltąjį žmogų žaidžiant jo paties žaidimą. Mažai atsirasdavo jam prilygstančių kantri dainų atlikėjų. „Lost Highway“ jis išvograudavo taip jausmingai, kad net skeptiški sunkvežimių vairuotojai ir nuolatiniai barų lankytojai vėliau prieidavo prie jo, spausdavo ranką ir nupirkdavo išgerti. Tie laikai atrodė ne šiaip tolimi. Regis, kad jų apskritai nebuvo, kad jis visa tai tik susapnavo. Malekas atstūmė į šalį paskutinę taurelę. Jis jautėsi taip „sumautai“, kad norėjo ką nors sudaužyti arba pakilti laiptais į vestibiulį ir įsivelti į muštynes su tais sargybiniais iš Venesuelos. Laikui bėgant mes, patys to nepastebėdami, virtome žudikais. Mes visi. Tu – subingalvis, Sina! Tu užvertei man ant galvos savo pasaulį!

Sanandadžas. Irano Kurdistanas. Malekas sėdėjo vienoje lauko ledainėje Abidaro gatvėje. Kurdų vyrai, mūvintys apsmukusiais šalvarais, varstė jį smalsiais žvilgsniais, tačiau nei įtariai, nei priešiškai. Šiems nepaprastai išdidiems vyrams, akimirksniu siekdavusiems durklo, kam nors užgavus jų garbę, buvo tiesiog smalsu. Jis buvo pamiršęs, kokia pritrenkianti čionykštė gamta. Nenuostabu, kad tiek daug norinčių atsirėžti dalį šio krašto sau – kurdai, iraniečiai, turkai, irakiečiai ir net sirai. Tuomet, kai nekraujavo, Kurdistanas buvo gražus kaip atviruko vaizdas. Malekas jautėsi taip, tarsi vyktų dirbti, pasirengęs kirsti sieną pėsčiomis, nelegaliai, ir nebūdamas tikras, ar grįš. Jam net kilo pagunda susisiekti su praeities pagalbininkais, pažįstamais kontrabandininkais ir vedliais, kurie, kaip jis žinojo, reguliariai gabeno į Sanandadžą juodosios rinkos prekes iš kitoje sienos pusėje esančio Sulaimanijaho.

Jų gyvenimas buvo nesaldus, tačiau dabar Malekas suprato, kad, norėdamas likti tokiame žaidime, negali sau leisti atprasti nuo sunkumų; be to, šitokią kalbą kaip kurdų būtina vartoti kasdien bent po truputį, antraip ji užsimiršta. Čia jis jautėsi šiek tiek per senas ir Sinos užgožtas. Jis troško atsigulti į savo lovą ir išgerti puodelį stiprios kavos.

– Tu mane vežeisi tokį kelią tam, kad autobusu vienas grįžčiau į Teheraną?

– Žinoma. Kelionėje turėsi laiko pamąstyti apie du dalykus, kuriuos noriu tau pasakyti.

– Tai sakyk.

– Ketinu tau suteikti neribotus įgaliojimus. Noriu, kad man atstovautum tvarkant teisinius reikalus tuomet, kai nebūsiu.

Maleką apstulbino vien jau Sinos prašymo mastas. Irane neriboti įgaliojimai atstovauti tokiam žmogui kaip Sina reiškė rūpesčius. Vadinasi, Malekas iš karto būtų patraukęs dėmesį į save. Jis būtų atsakingas už galimus Sinos turtus – turtus, kurie teoriškai galėjo būti jam grąžinti, jeigu revoliucinis teismas vieną dieną priimtų palankų sprendimą. Ir Sina buvo vienintelis įpėdinis, kuris galėjo viską paveldėti. Kiekvieną žemės sklypą, neveikiantį fabriką ir apleistą restoraną, kurie priklausė jo tėvui.

Malekas pamanė: Galėčiau tiesiog atsistoti, pasakyti „ne“ ir traukti savais keliais. Juos siejo ilgalaikė draugystė, kuri įveikė visus jų nesutarimus ir atstumą. Bet tai?.. Užversti ant Maleko neribotus įgaliojimus, kai jie buvo vos už keleto kilometrų nuo liepsnojančio Irako sienos ir kai velniai žino, ką Sina buvo sumanęs ten daryti… o paskui dar pridūręs: tuomet, kai nebūsiu… Kodėl jo turėtų nebūti? Kas jam gali nutikti? Malekas puikiai suprato, kad jam nedera sutikti. Jis neskolingas Sinai tokios paslaugos. Kodėl turėtų užsiversti šitokią naštą? Tačiau prisivertė paklausti tik tiek:

– Kodėl nori suteikti man neribotus atstovavimo įgaliojimus? Ką turėčiau tau padaryti?

– Tiesiog pasakyti, kad sutinki. Apie detales pakalbėsime vėliau.

Malekas nudelbė žvilgsnį į savo batus, o kai pakėlė akis, susidūrė su įdėmiu Sinos žvilgsniu.

– Sutinku.

Sinos veidas atsipalaidavo ir sušvelnėjo. Tarsi Malekas būtų suteikęs jam antrą gyvenimą. Jie kurį laiką sėdėjo tylėdami.

Paskui Malekas atsiduso:

– Klausyk, aš negaliu perskaityti tavo minčių. Sakei, kad turi pasakyti man du dalykus.

– Aš turiu adresą, – Sina patylėjo. – Tavo motinos adresą.

– Ką pasakei?

Malekas tris dešimtmečius nieko negirdėjo apie savo motiną ir pernelyg apie ją negalvojo. Jis laukė, kol Sina pratęs mintį, bandydamas atrodyti abejingas, nors nelabai pavyko. Gal šis nutarė papokštauti?

– Kuo čia dėta mano motina?

– Niekuo. Tik pamaniau, kad norėtum išgirsti, kur ji yra. Žinau, kad nematei jos nuo priešrevoliucinių laikų. Maniau…

– Manei, kad paprašysi seno bičiulio padaryti paslaugą – prisiimti neriboto atstovavimo įgaliojimus – ir atsilygindamas norėjai taip pat padaryti paslaugą?

– Na, taip.

– Tai kurgi ji? – nors Malekas stengėsi tvardytis, tačiau jautė, kad pulsas šiek tiek padažnėjo. – Tai yra, kur ji gyvena – šalia kokio nors paplūdimio Australijoje ar kur nors kitur?

– Ne, ji gyvena toli nuo paplūdimio Teherane.

Autobusu važiavo daugiausia Irako šiitai ir kurdai, vykę į Teheraną medicinos pagalbos, nes jų pačių gyvenamosiose vietovėse trūko gydytojų ir ligoninių. Pilnutėlis autobusas įvairiausio amžiaus, įvairaus aklumo lygio irakiečių, kurių veidų išraiška puikiai slėpė susitaikymą su savo liga. Šis reginys varė iš proto. Ir kai šviesa ėmė blėsti, Malekas pajuto norą žiūrėti už juos.

Mintimis jis grįžo į Sanandadžą, kai buvo užsiminta apie jo motiną Soaad. Kartą, kai jis buvo dvylikos, jo senis parėjęs namo pasakė, kad Soaad juos paliko ir išvyko į Australiją. Ir viskas. Istorijos pabaiga. Šią žinią tėvas pranešė taip, tarsi sakytų, kad pomidorų sezonas baigėsi ir jų daugiau nebebus. Ką dvylikmečiui berniūkščiui daryti su tokia informacija? Po dvejų metų Teheraną apėmė liepsnos. Mokyklas uždarė, karališkoji šeima pabėgo, o revoliucijos išdavikai buvo kariami ant medžių ir apšvietimo stulpų. Užuot mokęsis Malekas dienas leido stebėdamas studentų grupuočių susirėmimus priešais Teherano universitetą naujai iškeptame Revoliucijos prospekte. Kol jo senis vieną popietę grįžo namo ir triumfuodamas pareiškė: jis išsirūpino vizas, ir jie vyksta į Ameriką. Jie važiavo į Kaliforniją, Fresno miestelį, kur, pasak puikaus Maleko vyresniojo pagalbininko, buvo labai pigiai parduodama sausainių parduotuvė. Jie, tėvas ir sūnus, pradėsią gyvenimą iš naujo Kalifornijoje, toli nuo revoliucijos ir karo. Taip, iš tiesų, jie kepsią sausainius saulėtoje Kalifornijoje.

Autobusas, visą kelią pukšėjęs ir trūkčiojęs, galutinai sugedo šalia Hamadano miestelio, prie suvenyrų parduotuvės, kurioje buvo pardavinėjamos vietinės lėlės, panašios į rusiškas matrioškas, tik menkesnės. Autobusu taip pat važiavo vienas energingas olandų keliautojas, be paliovos fotografavęs aklus irakiečius. Tas vyrukas, aukštas ir lieknas, ir labai šviesiais plaukais, trokšdamas pasitarnauti lydėjo aklus irakiečius vieną po kito iš autobuso į žolingą vietą – nesiliaudamas fotografuoti.

Vaikai ėmė verkti. Vieną moterį irakietę surėmė kažkokie skausmai, ir Malekas girdėjo šnabždantis persų ir arabų kalbomis, kad ją reiktų tuoj pat nuvesti į pirmosios pagalbos punktą.

Neapsikentęs Malekas nuėjo į suvenyrų parduotuvę, kur lūkuriavo keletas vietos taksistų, pasiūlė sumokėti tiek, kad jie neįstengė atsisakyti, ir po minutės sėdėjo priekinėje geltono pežo sėdynėje, keliaudamas į Teheraną vienas.

Kalifornijoje paaiškėjo, kad „puikusis“ jo tėvo pagalbininkas yra sukčius. Sausainių kepyklėlės verslas jau merdėjo pernelyg ramioje gatvelėje Amerikos užkampio miestelyje. Ši nesėkmė nuvarė jo senį į kapus. Ir per visus tuos įvykius, iki pat šios dienos, Soaad beveik niekada nefigūravo jo gyvenime. Ar ji buvo Australijoje, ar mėnulyje, neturėjo reikšmės. Tačiau visą šį laiką ji gyveno Teherane. Ir ką jam daryti su ta informacija?

– Susitik su motina, – pasakė jam Sina.

Susitikti su ja? Kam? Pasibučiuoti ir atsigriebti už prarastą laiką?

Kai auštant Malekas pagaliau parsirado į Teheraną, mintis pertraukė Klaros Vikingstad skambutis.

Jį nustebino adresas, kurį ši jam nurodė. Niavaranos rajono gale buvo pusiau uždara vietovė, kurioje gyveno daug vyriausybės darbuotojų ir buvusių tarnautojų. Joje budėjo daug policininkų, nors gatvėse jų sutikdavai retai. Tas paprasčiausiai jaučiama. Čia nebuvo pasilinksminimo vietų, romantiškų pasivaikščiojimų aplinka taip pat neskatino.

Pro namo langus buvo matyti panoraminis miesto vaizdas. Tačiau kilometrai nešvarios miglos, atsiverdavę prieš akis, didelio susižavėjimo nekėlė. Tolumoje pagrindinėmis miesto arterijomis automobilių srautai lėtai judėjo į niekur, o toliau, pietuose, viskas liejosi į tiesiog apokaliptinį pilkumą.

Privatūs sargybiniai atidarė duris ir palydėjo Maleką į nepaprastai didelę priėmimo salę, dekoruotą kaip įprasta naujiesiems turčiams, – bjaurūs šviestuvai, auksiniai apmušalai, pernelyg dideli krėslai ir sofos. Kai laiptais į priimamąjį nusileido Klara, lydima tarno, kuris ėjo atsilikęs per tris žingsnius ir nudelbęs akis į grindis, ji pasirodė panaši į kokios nors Teherano notarų kontoros tarnautoją. Galvos apdangalai jai niekada netiko. Jie užgesindavo jos ugnį. Ir Malekas niekada nematė jos su galvos apdangalu, išskyrus tuos atvejus, kai ji viešumoje turėjo juos dėvėti. Situacija buvo labai keista. Malekas pasijuto taip, tarsi jie abu būtų svetimoje teritorijoje.

Tarnai atnešė jiems arbatos ir pasišalino.

– Kieno šis namas? – paklausė Malekas.

Pavardė, kurią ji paminėjo, privertė jį stabtelėti ir pažvelgti į aplinką kitomis akimis. Tai buvo kadaise įtakingo valdininko namas. Šis žmogus nuo revoliucijos laikų dirbo visose vyriausybėse, išskyrus pastarąją. Galimas daiktas, senais laikais jis pasirašė keletą standartinių mirties nuosprendžių. Kilo akivaizdus klausimas: „Kodėl jis? Kodėl čia?“

Klaros akyse jis išvydo norą teisintis. Kartą ji parašė ilgą straipsnį kažkokiam žurnalui ir atskleidė amerikiečių kareivių gyvenimą Irake. Rašinys buvo naudingas ir tikroviškas, sutiktus karius ji vaizdavo kaip pažeidžiamus, pasimetusius ir iš esmės geranoriškus žmones. Viskas atrodė lyg ir teisinga, išskyrus tai, kad tikrovė buvo kur kas sudėtingesnė. Jis pasakė jai, kad tokį akivaizdų šlamštą būtų galėjęs parašyti „bet kuris samdomas rašeiva“. Tada jos veide pasirodė tokia pati išraiška. Jeigu korespondentas negali rašyti akivaizdžių dalykų, tai kas tada gali?

– Kitąmet bus rinkimai. Šis vyrukas gali grįžti į žaidimą. Jis pažangus. Remia pokyčius, – tarė ji.

– Ir todėl tu atėjai, įsirengei jo namuose stovyklą ir pasidarei jo sugulove?

– Derėtų tau vožti antausį, – šaltai, bet neparodydama pykčio tarė ji.

– Liaukis, Klara! Nori pasakyti, kad prikaupęs pinigų savo sąskaitoje Šveicarijos banke ir pasistatęs keletą tokių „makrūmų“ vyrukas staiga sušvelnėjo, išvydo šviesą ir tapo pokyčių ir demokratijos rėmėju? Tavo manymu, jis ėmė atgailauti? Pradėjo rūpintis paprastais žmonėmis?

Ji tik žiūrėjo į jį laukdama, kol šis baigs savo pagraudenimus.

– Jo rankos suteptos krauju, – pridūrė jis.

– O kieno rankos nesuteptos krauju, Rezai?

Tarnai atnešė dar arbatos. Šalyje, kurioje per dieną žmogus vidutiniškai išgeria apie penkiolika puodelių arbatos ir kiekvienas yra dar silpnesnis ir drungnesnis negu ankstesnis, arbata visada buvo velnioniškai gerai patiekiama. Kodėl iraniečiai negalėtų pasimokyti iš turkų, kaip užplikyti tikrą arbatą? Malekas pajuto, kad jis kitokiais žodžiais atkartoja tą patį, ką pasakė Sinai kalbėdamas apie jo ryšius su KAF. Ką Klara iš tiesų sumanė? – klausė savęs. Atsakymas: didelę sensaciją. Štai ko ji norėjo. Jai neužteko priklausyti rinktiniam užsienio korespondentų klubui. Ji troško rašyti pranešimus iš paties įvykių epicentro. Siekė pelnyti Pulicerio apdovanojimą.

Ką jis galėjo jai pasakyti?

– Klara, tu žaidi pavojingą žaidimą. Juk žinai, kaip čia yra. Kai jie nusprendžia laikyti tave savo taikiklyje, gali ir sunaikinti. Taip, netgi tave.

Dabar Malekas dėl jos nerimavo. Klara turėjo savybių, kurios jam nelabai patiko. Pavyzdžiui, jos nepaprastas ambicingumas arba tai, kad beveik pamiršo jį, kol jai vėl neprireikė. Tačiau pati Klara jam patiko. Ji buvo labai geros širdies. Jis matė, kaip ji stengiasi padėti kitiems, negalvodama apie save. Ir ji buvo drąsi. Ne tokia kaip „užpakalinių durų“ žurnalistai. Ji puldavo į patį įvykių sūkurį, negalvodama apie savo kailį. Dėl visų šių priežasčių Malekas nuoširdžiai ja rūpinosi. Buvo jai skolingas ir norėjo apsaugoti. Ji įžengė ne į savo teritoriją. Įvykiai galėjo pasisukti pavojinga linkme. Įvykiai pasisuko pavojinga linkme.

Klausydamasi jo kalbų ji nusijuokė ir paragino gerti arbatą.

– Kas visų blogiausia gali čia man nutikti? Galbūt kitais metas rinkimus laimės ne mano blogiukas, o kuris nors kitas blogiukas. Jeigu dar būsiu čia, jie kuriam laikui įmes mane į kalėjimą. Aš amerikietė. Kiek laiko jie gali laikyti mane cypėje? Tris savaites? Tris mėnesius? Aš išeisiu šiek tiek sulieknėjusi, grįšiu namo ir…

– Parašysi apie tai? – dabar jis pamatė, kad Klara ne tik nesibaimina atsidurti Irano kalėjime, bet netgi to siekia. Tai galėjo suteikti jai naudos. Jis papurtė galvą ir nusišypsojo jai. – Ką gi, gerai. Tu čia viršininkė. Aš tik menkas vertėjas.

– Laikykis manęs, vaiki.

Ji išgelbėjo jį Bagdade. Jeigu ne ji, būtų buvę labai riesta. Kokią teisę jis turėjo smerkti Klarą už tai, kad dėl savo ambicijų ji apsigyveno šiame pompastiškame name su buvusiu ministru ar dar kažkuo?

– Tu manęs nepaliksi, tiesa? – kumštelėjusi jį paklausė Klara. – Mūsų laukia išties didelis pasivažinėjimas. Čia kažkas bręsta. Aš tai jaučiu. Kažkas rimta. Atvykau čia ne tam, kad sukurpčiau keletą reportažų. Man reikės tavo pagalbos. Ar galėsi būti su manim?

– Klara, aš turiu darbą Niujorke.

– Puiku, turėk. Jis tau tinka. Tačiau kitais metais ar keletą kitų metų man kartkartėmis reikės tavo pagalbos. Man reikės, kad būtum šalia manęs. Aš sumokėsiu už visus tavo skrydžius. Ar galėsi? Ar galėsi atvykti, kai pakviesiu?

Jis galvojo apie Siną. Ir apie Soaad, savo motiną. Teherane negalėjai likti nuošaly. Tik ne čia. Kur neišvengiamai kas nors atsitikdavo. Klara buvo kovinga moteris. Tačiau Teherane kovingumas buvo pavojinga savybė.

Taip, patvirtino Malekas, jis būsiąs šalia jos. Paskui persų kalba pridūrė:

– Aš jūsų paslaugoms, viršininke.

* * *

Įsukęs į vieną šalutinę gatvelę prie Ferdousi aikštės, pačioje miesto širdyje, toli nuo tos vietos, kurioje tą rytą buvo susitikęs su Klara, Malekas sustojo prie vietinės kebabinės. Buvo vidurdienis ir aplinkui nepaliaujamai zujo kebabų išvežiotojai su motociklais. Sėdėdamas čia ant Sinos motociklo su žalia liemene ir keletą dienų neskusta barzda jis niekuo nesiskyrė nuo aplinkinių ir atrodė kaip papietauti sustojęs kebabų išvežiotojas. Eidamas dirbti su Klara jis paprastai nusiskusdavo ir apsivilkdavo gerais drabužiais. Tai veikdavo. Tačiau įvairiuose miestuose veikdavo skirtingai. Teherane jo šviesi oda ir švarus kostiumas padėdavo įeiti pro duris, pro kurias kitaip nebūtum įleistas. Matydami šalia Klaros žmonės dažnai laikydavo jį vakariečiu, pavydėtinai laisvai kalbančiu vietos kalba. Jie elgdavosi su juo pagarbiai, vadindavo „seru“. Kartais jie negalėdavo patikėti, kad jis – tik vienas iš jų, vietinis. Tačiau taip tvarkingai atrodydamas Bagdade 2005-aisiais jis galėjo būti nužudytas. Reikėjo žinoti, kada dera susilieti su aplinka, o kada išsiskirti.

Ši mintis vėl priminė jam Siną. Kartą, jiedviem įpusėjus studijas koledže, Sina, perbraukęs ranka per savo rudą veidą, tarė Malekui:

– Odos spalva turi reikšmę, brolau. Amerikoje aš pašalietis, svetimas stebėtojas.

Kartais Sina juokaudamas vadindavo Maleką „Jūsų Baltenybe“. Kartais imdavo įkyriai postringauti apie rasines problemas, apie neteisybes, kurias padarė amerikiečiai, tarsi jo seneliai būtų vergavę kokioje nors Luizianos plantacijoje, o ne priklausę turtingiausioms Vidurio Rytų šeimoms.

Įdomus klausimas: ar Sina Vafa būtų atsidūręs čia, ar jis darytų tai, ką daro dabar, jeigu jo oda būtų buvusi trim atspalviais šviesesnė?

Malekas papurtė galvą, norėdamas atsikratyti minčių raizgalynės. Kas buvo, tas pražuvo. Kiekvienam savo. Visa tai nesąmonės.

Kartą iš namo Sinos nurodytu adresu išėjo maža moteriškaitė. Amžius atitiko, tačiau ji buvo visiškai nepanaši į jo motiną. Ir vėlgi – kaip turi atrodyti Soaad? Pagal jo prisiminimus, ji buvo daug aukštesnė negu ta moteris. Tačiau galbūt ji atrodė aukšta tik vaiko akimis – juk paskutinį kartą matė ją prieš trisdešimt metų. Jis stebėjo, kaip ta moteris eina pro kebabinę ir po kelių minučių grįžta nešdamasi šviežios duonos. Ji buvo įsikandusi savo juodos čadros kraštą, kad nereikėtų laikyti jos ranka, kurioje ji nešėsi duoną. Maleko motina niekada nedėvėjo čadros. Dėl Dievo meilės, juk ji mokytoja. Išsilavinusi moteris. Ne, tai ne ji. Jis negalėjo tuo patikėti.

– Žinai, aš su ja kalbėjausi, – pasakė Sina. – Ji vos nenualpo sužinojusi, kad aš tave pažįstu. Sakė mačiusi per persų palydovinę televiziją tavo interviu, kurį davei pasirodžius tavo knygai. Tada ji norėjo susisiekti su tavim, bet nedrįso ir nežinojo kaip.

Tai kas toliau? Sveiki, ar negalėtume pasišnekučiuoti? Matote, aš jūsų sūnus.

Malekas užvedė motociklą, paskutinį kartą pažvelgė į pastatą ir lėtai nuvažiavo link žiedinės sankryžos pagrindiniame prospekte.

Sina paskambino jam trečią dieną. Tai buvo geras ženklas. Jis reiškė, kad Sina nedalyvauja operacijose. Mamurjate, kaip jie vadindavo jas žargonu.

– Ar buvai susitikęs su savo motina?

– Buvau nuvykęs tuo adresu, kurį man davei, – kiek patylėjęs Malekas paklausė: – Kodėl tau svarbu, kad su ja pasikalbėčiau?

– Motinos yra svarbios, Rezai.

Taip, motinos tikrai svarbios. Jos gali sugadinti tau gyvenimą, įskaudinti tave arba dingti ir nesuteikti nė trupučio meilės. Arba, jeigu labai pasiseka, jos gali būti viskas, apie ką svajojai. Malekui prireikė daug laiko, kol kepdamas sausainius merdėjančiai sausainių parduotuvei svetimame Kalifornijos miestelyje jis išstūmė ją iš savo galvos ir atsitvėrė nuo tos savo gyvenimo dalies, kuri buvo su ja susijusi. Negi jam tikrai reikėjo, kad Sina primintų, jog motinos yra svarbios? Juos tvirtai susiejo kaip tik imigranto gyvenimas Amerikoje be motinos. Dabar jų saitų tvirtumas atrodė abejotinas. Motinos tikrai buvo svarbios. Tik jis nežinojo, ar ši mintis Sinai reiškė tą patį, kaip ir jam, ar kažką visiškai kita.

Po šio trumpo pokalbio su Sina Malekas nuvažiavo į interneto kavinę prie Valiasro aikštės pasitikrinti savo elektroninio pašto. Mažose kabinėlėse prie eilėmis sustatytų kompiuterių sėdėjo koledžo studentų amžiaus vaikiai, kai kurie iš jų tikriausiai ieškodamiesi vyro ar žmonos užsienyje. Tarp įvairių brukalų buvo du elektroniniai laiškai, susiję su Maleko darbu, vienas iš jų nuo vedėjo, kuriame šis pranešė, kad kitais metais jis būsiąs įtrauktas į keletą komitetų.

Malekas apsidairė, paskui pažvelgė pro langą į Vidurio Rytams būdingą pakvaišusį eismą gatvėje. Valiasro prospekte pėstiesiems reikėjo turėti įtempto lyno ėjiko gebėjimų, norint pereiti gatvę vienu bandymu. Autobusų, nukaršusių senų automobilių, naujutėlaičių brangių sportinių automobilių vairuotojai ir fanatiški motociklininkai prekių išvežiotojai grūmėsi dėl kiekvieno asfalto centimetro. Trūko nebent asilais kinkytų vežimų ir kupranugarių karavanų. Ir po kelių savaičių jis vėl visa tai paliks, grįš dalyvauti komitetų posėdžiuose ir dėstyti.

Kitas elektroninis laiškas sudomino jį kur kas labiau. Jį atsiuntė Džeimsas Makgreivis. Šis buvęs jūrų pėstininkų kapitonas rugsėjį rengėsi ateiti dirbti jo katedroje. Garsusis „Žiemos Babilone“ autorius. Laiškas buvo mandagus. Savimi pasitikinčio žmogaus tonu ir be perdėto entuziazmo, būdingo amerikiečių bendravimui darbo klausimais, Makgreivis rašė ėmęsis dėstytojo darbo norėdamas pažiūrėti, ar yra gyvenimas po karinės tarnybos. Jis pasakė ką tik baigęs skaityti Maleko reportažų knygą, ir jam pasirodę įdomu, kad jiedu tam tikra prasme tuos pačius mūšius matė iš skirtingų pusių. Tai, žinoma, buvo netiesa, tačiau Malekas neprieštaravo perdėtai teigiamam vertinimui. Tiesa ta, kad Makgreivio knyga buvo mažas brangakmenis, apie kurį, deja, žinojo per mažai žmonių. Jis rašė apie amerikiečių kariškių gyvenimą ir savo tolydžio stiprėjantį nusivylimą karu, kuriame kovojo, ypač po antrojo Faludžos mūšio. Ir apie tai jis rašė jausmingai ir įžvalgiai. Malekas stebėjosi, kodėl Makgreivis, turėdamas tokių gebėjimų, sutiko su siūlymu dirbti šiame neturtingame valstybiniame Harlemo koledže, užuot susiradęs darbą kokioje nors didesnio prestižo mokymo įstaigoje. Kokia jam prasmė varžytis dėl mano darbo vietos?

Ar jam derėtų atsakyti į šį elektroninį laišką? Tas žmogus atrodė įdomus. Ir sakydamas vedėjui, kad per savo paskaitas naudojo Makgreivio knygą, jis nemelavo. Ant viršelio atvarto pateiktoje nuotraukoje Makgreivis atrodė gražus ir nepriekaištingai šviesiaplaukis, tačiau tuo pat metu griežtas, stiprus ir nepaprastai protingas. Grynų gryniausias amerikietis, prisiminė, tuomet pagalvojęs Malekas. Bet gal šiek tiek ir senamadiškas.

Jis paspaudė piktogramą „Atsakyti“ ir parašė:

Sveikas, mielas Džeimsai,

Dabar esu senajame rajone, tiksliau – Teherane, interneto kavinėje. Labai malonu, kad man parašei. Esu tikras, susitikę Niujorke mudu turėsime daug apie ką pakalbėti. Geriausi linkėjimai,

Reza Malekas.

Ne itin draugiškas atsakymas. Tačiau pakankamai draugiškas. Jeigu tas žmogus ruošėsi atimti iš Maleko darbą, galbūt jie bent jau išvengs kraujo praliejimo.

Klarai reikėjo, kad kelias kitas dienas jis visą laiką skirtų jai. Dabar ji turėjo sargybinių komandą, ir jie neleido Malekui važiuoti jos automobilyje. Taigi jam teko važiuoti su rūsčios išvaizdos vyrais antrajame automobilyje ir klausytis jų nesiliaujančių juokų apie tai, kokios spalvos pėdkelnes dėvi moterys gatvėse, vilkinčios visą hidžabą. Antrą dieną sargybiniai ėmė jaustis laisviau Maleko draugijoje ir pradėjo jį kalbinti. Vienas iš jų stebėjosi, kodėl jie turi lydėti po miestą užsienio žurnalistę, nors yra svarbesnių darbų. Kai jie abu sužiuro į Maleką, laukdami atsakymo, šis pasakė jiems tiesą:

– Aš tikėjausi, kad tai žinosite jūs, ponai.

Trečią dieną jie nuvažiavo į Kumą, dvasininkų miestą, įsikūrusį už dviejų valandų kelio nuo sostinės. „Žmogus“, kaip Malekas ėmė vadinti Klaros šeimininką, organizavo jai svarbų interviu su gerai žinomu opozicijos dvasininku, kuriam buvo skirtas namų areštas. Malekas su dviem sargybiniais liko laukti Klaros visureigyje tamsintais langais. Po pusantros valandos prie dvasininko namo ėmė rinktis agresyvi minia. Pirmiausia pasirodė tik trys galvažudžiai. Paskui susidarė didesnė grupė. Susirinkusieji ėmė triukšmauti, ir kažkas iš jų ėmė koneveikti tą dvasininką už tai, kad jis priėmė amerikietę žurnalistę. Netrukus prie namo būriavosi apie penkiasdešimt vyrų. Atvyko policininkai ir nieko nedarydami stebėjo minią; buvo akivaizdu, kad šie įvykiai iš anksto sąmoningai organizuoti. Vis dėlto sargybiniai, šalia kurių sėdėjo Malekas, liko šaltakraujiški; jie buvo įpratę prie tokių susidūrimų. Tačiau Malekas matė, kad jie skaičiuoja minutes ir pyksta, jog ta užsienio žurnalistė įvėlė juos į tokią pavojingą situaciją. Galiausiai jie abu iššoko iš automobilio ir atsistojo priešais dvasininko namo duris, prisidėdami prie Klaros automobilio vairuotojo ir kito sargybinio.

Kažkas iš susirinkusiųjų metė akmenį į automobilius. Paskui dar vieną. Netrukus Malekas sėdėjo vienas, stebėdamas akmenų krušą, pasipylusią į automobilio priekinį ir šoninius stiklus. Jis negalėjo išlipti iš automobilio nerizikuodamas gauti akmeniu į galvą. Kai keletas berniukų pribėgo prie automobilio ir bergždžiai bandė jį apversti, užvirė tikra košė. Sargybiniai puolė link jų mojuodami savo lazdomis, lygiai tokiomis, kokias policininkai naudoja riaušėms malšinti. Kilus grumtynėms Malekui pagaliau pavyko išsmukti pro galines dureles, tačiau tuoj pat kažkas jį sugriebė ir bloškė į automobilio šoną.

Malekas jautėsi taip, tarsi jo kūną būtų valdęs autopilotas. Kartą Karbaloje prie vienos mečetės, pasklidus gandui apie padėtą bombą, kilo paniška suirutė. Iš visų pusių plūstelėjus kūnų srautui, jiedu su Sina pasilenkė, surėmė nugaras ir, stovėdami tarsi imtynininkai ringe, stengėsi išsilaikyti ant kojų. Taip elgtis juos paskatino ne drąsa, o adrenalinas. Ir baimė. Sąmyšiui pasibaigus Malekas tyliai paėjo į šalį ir išsivėmė. Dabar jis jautė ne tiek baimę, kiek pyktį, ypač Klarai, už tai, kad ji įmurkdė juos į šią makalynę. Jos interviu su dvasininku, jeigu tik būtų norėjusi, galima buvo surengti kur kas diskretiškiau. Bet ne, ji troško, kad tai atsitiktų. Kad šis įvykis patrauktų žiniasklaidos dėmesį. Ji buvo namo viduje, tikriausiai stovėjo ant stogo ar prie lango antrame aukšte stebėdama ir fotografuodama, kaip jos sargybiniai prie durų, neturėdami kitos išeities, grumiasi su dešimt kartų gausesne minia.

Malekas su įtūžiu, bet tikslingai puolė į kovą, pasiryžęs sužeisti puolančiuosius ir sulaužyti jiems kaulus. Kovos įkarštyje jis prisiminė kapitoną Džeimsą Makgreivį ir pajuto iracionalų troškimą, kad jis būtų šalia. Galvodamas apie Makgreivį ir tuo pat metu švaistydamasis kumščiais jis mintimis vėl nusikėlė į Iraką. Jo nepaliovė stulbinti daugelio amerikiečių karių heroizmas. Kartą matė, kaip vienas jaunas leitenantas iššoko iš bredlio ir ėmė reguliuoti pavojingą automobilių spūstį vietoje, kurioje, kaip visi puikiai žinojo, knibždėte knibždėjo snaiperių. Klara tada pastebėjo:

– Tik pažvelk į tą gražuoliuką! Ne mes kuriame Holivudo filmus. Holivudo filmai kuria mus.

Pagaliau čia atskubėjo policininkai. Minia baltamarškinių barzdotų vyrų stovėjo ten tarsi statistai filme, laukdami kokio nors ženklo. Maleko veidas buvo kruvinas, jį kartu su Klaros sargybiniais prirėmė prie sienos atsinaujinusi akmenų kruša, lekianti į juos. Jis jautė dėkingumą policininkams, kai šie pagaliau nutraukė muštynes ir ėmė sklaidyti minią.

Malekas atsisuko į sargybinį, kuriam ant skruosto žiojėjo gili žaizda:

– Jie suima mus?

– Tam jie ir atvyko, – atsakė šis su pasibjaurėjimu. – Ir mes tam atvykome. Kad mus suimtų. Politika yra šūdas, broli Malekai. Visiškas šūdas. Neieškok sau bėdų, grįžk į Ameriką.

„Žmogus“ tikriausiai asmeniškai atvyko į Kumą ir pasirūpino, kad jo žmonės, tarp jų ir Malekas, būtų paleisti iš policijos nuovados. Kitą dieną radikalesni laikraščiai išspausdino straipsnius apie „užsienio elementų“ veiklą, nukreiptą prieš „šlovingąją revoliuciją“. Klaros pavardė buvo minima šalia „Žmogaus“, mirgėjo dvasininko namo nuotraukos su priešais jį susirinkusia minia. Pats dvasininkas buvo beveik atvirai apšauktas išdaviku, už tai, kad priėmė savo namuose įtartinus užsieniečius, taip sukeldamas riaušes šventame mieste, siūloma jį patraukti į Dvasininkų teismą.

Maleką kamavo nuovargis. Ir skausmas. Per muštynes kažkas smarkiai smogė jam lazda per ranką šiek tiek žemiau peties. Jeigu smūgis būtų pataikęs truputį aukščiau, būtų lūžęs kaulas. Jo naujieji draugai, tie du sargybiniai, išleido jį prie centrinės autobusų stoties Argentinos aikštėje, vos išlipęs iš jų automobilio jis nusprendė tuojau pat sėsti į autobusą ir važiuoti prie Kaspijos jūros. Šalies šiaurėje buvo žmonių, su kuriais jis galėjo susitikti, bet jam reikėjo pabūti vienam ir surikiuoti savo mintis. Šis epizodas Kume buvo vienas iš tų bjaurių nutikimų, kai negalėjai būti tikras, kas prieš ką veikia ir kokiu tikslu.

Po dviejų dienų Malekas, pasitikrinęs savo elektroninį paštą mažame motelyje, įsikūrusiame tarp dviejų aptriušusių pakrantės miestelių, kuriame buvo apsistojęs, pamatė, kad jam parašė Klara. Jos viza nebuvusi atšaukta, tačiau ji nutarusi, kad geriausia kuriam laikui išvykti iš šalies. Ji rašė ketinanti grįžti birželį, prasidėjus rinkimams, ir aš tikiuosi, kad mano geriausias vertėjas visame pasaulyje teisėtai bus šalia manęs.

Prieš atsakydamas jis permetė akimis internete Amerikos laikraščius norėdamas pasižiūrėti, ar juose yra pranešimų apie tai, kas tą dieną Kume nutiko Klarai. Pranešimų buvo. Daugybė. Amerikietė žurnalistė trumpam įkalinta Irane…

Jis parašė Klarai: Ar naudotis žmonėmis žurnalistams tapo antrąja prigimtimi?

Gana ilgą laiką Malekas sėdėjo spoksodamas į savo parašytus žodžius, paskui ištrynė tą klausimą ir nutarė apskritai nesiųsti atsakymo.

Kitas elektroninis laiškas buvo nuo jo studentės Kandisės Vinsent. Laiškas susidėjo iš dviejų dalių. Pirmąją dalį sudarė nuorodos į keletą nuotraukų su paaiškinimais. Kandisė su savo vaikais: ji ruošia jiems pusryčius, paskui išleidžia prie mokyklos. Antrojoje laiško dalyje buvo jos pranešimu pagrįstas straipsnis, publikuotas vietiniame Bronkso laikraštyje, apie tai, kad jos rajone policija panaudojo šaunamuosius ginklus. Paskutinėje nuotraukoje ji, juostele persirišusi rausvai purpurinius plaukus, migdolinėmis akimis žvelgia į objektyvą. Rodės, žiūri tiesiai į Maleką, tarsi mesdama jam iššūkį: Sunkumų yra visur, dėstytojau. Nėra reikalo važiuoti į kitą pasaulio kraštą jų ieškoti.

Iš mažos motelio kompiuterinės šalia vestibiulio Malekas matė siaurą ruoželį jūros. Bangos siekė motelio pamatus ir grasino užlieti vidų. Dar likę neužlieti paplūdimio lopinėliai buvo užversti nuolaužomis, šiukšlėmis ir senų namų, seniai pasidavusių vandeniui, liekanomis.

Vanduo jam priminė Niujorką. Kartais jis ilgai vaikštinėdavo palei Harlemo upę, 181-ojoje gatvėje pereidavo tiltu į Bronksą ir klaidžiodavo tarp socialinių daugiabučių, kuriuos savo rašiniuose minėjo Kandisė. Praeidamas pro krepšinio aikšteles jis matydavo, kaip įnirtingai kamuolį varinėjantys paaugliai, daugelis nusirengę iki pusės, atsisukę nudelbdavo jį nedraugiškais žvilgsniais: girdi, ko čia maklinėja šis kvaištelėjęs baltasis, bene pasiklydo ar atėjo pasilinksminti lindynėse?

Kitoje laiško dalyje Kandisė pridūrė: Kaip aš ir bijojau, mano vaikų tėtis buvo apsilankęs šiomis dienomis ir šiek tiek prie manęs kabinėjosi. Bet niekis, manau, susitvarkysiu. Didžiuokitės manimi, dėstytojau.

Malekas išjungė elektroninį paštą. Ir kai jis dar kartą pažvelgė į langą, norėdamas išvysti dalelę jūros, kažkas jam buvo užstojęs vaizdą.

– Šioje šalyje turėtumėte atsargiau rinktis, su kuo bendrauti, pone Malekai, – tarė Fani.

Malekas akimirką grūmėsi su noru pasakyti šiam žmogui, turinčiam įprotį išdygti tarsi iš po žemių, kad dingtų jam iš akių.

– Aš čia tik turistas, pone Fani.

– Jeigu taip, turėtumėte būti dar atsargesnis.

Malekas padarė išvadą, kad Fani tikriausiai yra beatodairiškai drąsus žmogus. Mintis, koks beatodairiškai drąsus žmogus turėtų būti Fani, atėjo Malekui, kai jiedu sėdėjo kaimo arbatinėje ant kalvos viršūnės, nuo kurios buvo matyti jūra. Vienas žmogus negalėjo suktis šiame versle, neturėdamas komandos tuoj būtum suvoluotas: ministerijoje vartojo kaip tik tokį terminą – suvoluotas. Tačiau Fani, rodės, dirbo vienas.

Malekas nutarė eiti tiesiai prie reikalo:

– Leiskite spėti, – jūs negalite prisikasti prie Sinos Vafos, nes jam teikia kažkokią apsaugą tie žmonės, kuriems jis dirba, taigi nutarėte veikti per mane. Ko jūs norite?

Fani kurį laiką atrodė sutrikęs. Jis žvelgė į mėlyną horizonto platybę, nusidriekusią link Rusijos kranto, rankose išsiblaškęs vartė Bic rašiklį. Paskui surikiavęs mintis tarė:

– Matote, kiek žemės nuo čia, kur mes sėdime, iki pat pakrantės? Visa ši žemė kadaise priklausė jūsų draugo tėvui.

Nieko nauja. Žemės valdos, sporto komandos, stadionai ir poilsio centrai – Vafų turtai iki revoliucijos buvo išties nesuskaičiuojami. Prieš daug metų Malekas sužinojo, kad net jo paties tėvas iš esmės buvo vienas iš samdomų didžiojo Mohamado Vafos ir jo dinastijos darbuotojų. Malekas vyresnysis buvo tik vieno iš Vafų restoranų tinklo buhalteris.

– Senais laikais, kai mudu su jūsų draugu dirbome drauge, jis suteikė man atstovo įgaliojimus imtis veiksmų atgaunant konfiskuotus jo tėvo turtus. Tas įgaliojimas buvo terminuotas. Noriu, kad jūsų draugas atnaujintų mūsų sutartį, ir aš galėčiau atlikti savo darbą.

Atstovo įgaliojimai. Jie buvo tarsi stebuklingas burtažodis: „Sezamai, atsiverk“, kurį čia kiekvienas norėjo gauti arba perduoti.

– Norite pasakyti, kad judu su Sina buvote kolegos?

– Dabar tai nesvarbu. Tačiau tai tiesa, aš buvau jo agentūros vadovas.

– Ir jūs taip lengvai atskleidžiate man tokią informaciją?

– Neatskleisčiau, jeigu man tai galėtų pakenkti. Be to, aš jau nebedirbu toje srityje.

– Tai kokioje srityje jūs dirbate, pone Fani?

Jis esąs vertelga, ir nė kiek to nesigėdija. Jis esąs tarpininkas, organizatorius, vyrukas, kuris turi ryšių visose ministerijose. Jis nuolatos „patepa“ kam reikia ranką, suveda žmones, o jeigu reikia padaryti šiokį tokį spaudimą, paskambina kokiam nors vidurinės grandies policininkui arba gaujai galvažudžių Teherano pietuose, kurie atlaisvina reikalingą pastatą, užima jį arba sudegina. Jis priklausąs tai rūšiai žmonių, be kurių nieko neįmanoma padaryti. Praėjus apytiksliai dešimtmečiui po revoliucijos, tokie žmonės kaip jis tapo ypač reikalingi tiems, kurie buvo praradę savo turtus. Pradėjo grįžti tremtiniai, kurie siekė susigrąžinti savo konfiskuotą turtą. Tačiau vieni jie nieko negali pasiekti. O tokie vyrukai kaip Fani laksto už juos po įstaigas ir gauna už tai komisinius. Ir visi patenkinti. Kodėl?

– Todėl, kad iš užšaldyto turto niekam nėra jokios naudos, pone Malekai.

Maži valdininkėliai svarbiose valstybinėse įstaigose irgi gauna savo atlygį. Jie pasirašo reikalingus turto perleidimo dokumentus ir gauna savo dalį, kai pirminis verslo ar turto savininkas jį parduoda. Tai dvokiantis vyrų su dirbtinėmis šypsenomis labirintas. Apgaulės ir lengvų pinigų piramidė. Nemažai laiko dirbęs Teherane Malekas suprato, kaip veikia šis tinklas. Taigi nieko ypač nauja Fani jam nepapasakojo. Tačiau jis nežinojo, kaip būtent Sina bandė pasinaudoti šia sistema.

Kita vertus, taip pat buvo įmanoma, kad Sinos šis reikalas apskritai daugiau nedomino. Atrodė, kad jis ir taip patenkintas savo gyvenimu. Jis rado savo nišą, prisidėjęs prie tų žmogėdrų iš KAF. Jis visuomet norėjo priklausyti kokiai nors įtakingai bendrijai. Dabar jis priklausė.

Visa tai piršo klausimą: kodėl Sina vis tiek norėjo suteikti atstovavimo įgaliojimus? Ir kodėl Malekui?

– Nemažai žmonių tiesiog išsirūpina fiktyvius įgaliojimus, – tarstelėjo Malekas. – Aš pats žinau keletą tokių atvejų. Kodėl ir jums taip nepadarius? Juk turite ryšių. Jūs galėtumėte nenubaustas prastumti ir ne tokį reikalą. Kodėl nesukurpiate dokumento, kuris suteiktų jums teisę rūpintis Sinos turto atgavimu?

– Jūs beveik teisus. Kiekvienas gali sukurpti dokumentą iš nieko. Kaip jūs galite parašyti knygą, pone Malekai, – Fani nusišypsojo, be abejo, manydamas, kad jo komentaras labai taiklus. – Vieną minutę prieš jus tik tuščias lapas popieriaus, kitą minutę jūs užpildote formą, ir jis tampa nauja realybe. Taip, aš galėčiau taip padaryti. Tačiau norimas prizas, Vafų turtai, yra pernelyg didelis, kad jo būtų galima siekti neteisėtomis priemonėmis. Jį stebi daug kitų akių. Įtakingų žmonių. Todėl šis konkretus atstovavimo įgaliojimas turi būti visiškai teisėtas. Kitaip negalima.

Vėl Irakas. Kažkoks arabas padega save. Tai nutiko Kirkuke. Malekas ir Klara lankėsi Turto grąžinimo biure, kur žmonės ateidavo skųstis dėl Sadamo laikais neteisėtai atimtos žemės. Protestuodamas šis savotiškas žmogus sunešė visus savo dokumentus į kiemą, apipylė juos ir save benzinu ir uždegė degtuką. Žmonės bėgiojo aplinkui šaukdami, jog kažkas turi užgesinti ugnį. Tačiau niekas negesino. Malekas sustingęs spoksojo į liepsnojantį žmogų, tarsi stebėdamas magijos seansą. Klara biure ėmė interviu iš naujojo tarnybos vadovo kurdo, kuris atkakliai tvirtino, kad jam nereikia vertėjo ir kad arabai turi grįžti atgal į pietus, kur ir yra jų žemės. Taigi Malekas stovėjo ten ir stebėjo, kaip tas žmogus, jo paraiška žemei atgauti, atstovavimo įgaliojimas ir dar balažin kokie dokumentai, kuriuos jis turėjo pasiėmęs, dega virsdami pelenais. Prie to šleikštaus kvapo neįmanoma priprasti. Ir tas kiemas, visas užverstas ankstesniojo režimo dokumentais. Paraiškomis žemei atgauti. Kai kurios iš jų teisingos, kai kurios išgalvotos… Kai Klara po penkiasdešimt minučių išėjo iš tarnybos vadovo kabineto, ji vis dar nieko nežinojo apie įvykusį susideginimą. Malekas irgi jai nieko apie tai nesakė. Ir kai tą naktį jie mylėjosi, ji liepė jam liautis ir nebūti taip suknistai švelniam.

Fani pasisiūlė parvežti jį atgal į Teheraną.

– Ačiū, bet aš verčiau pasiliksiu čia dar dienai ar dviem. Man reikia surikiuoti mintis.

– Kaip pageidausite.

Fani paprašė atnešti sąskaitą. Jam primygtinai reikalaujant, jiedu buvo užsisakę didelį troškinį su gausiomis ryžių porcijomis. Malekas jautėsi apsunkęs. Jis būtų galėjęs užmigti tiesiog čia. Fani atsistojo. Už dviejų stalų keletas skardžiabalsių verslininkų karštai aptarinėjo kažkokių aplinkinių žemių kainas. Aplink maisto likučius sukosi nedidelės musių armijos. Nosį rietė žalių svogūnų ir prakaito kvapas.

– Leiskite jums patarti, – tarė Fani, žvelgdamas į sėdintį Maleką. – Jūsų draugė, ta amerikietė žurnalistė, ir tas incidentas Kume prieš keletą dienų… – jis papurtė galvą. – Jūs žaidžiate su ugnimi, pone Malekai. Man tai nerūpi, aš tai sakau jums tik norėdamas, kad nepatektumėte į bėdą. Ta užsienietė pridarys jums nemalonumų. O tam vyrukui, su kuriuo ji dirba, anksčiau ar vėliau valdantieji iškels bylą.

– Aš niekaip negaliu paveikti ponios Vikingstad sprendimų.

– Bet jūs vykote su ja į Kumą. Aš tai žinau.

– Aš dėstau universitete Amerikoje, pone Fani. Atvykau čia trim savaitėms per vasaros atostogas. Paskui aš grįšiu į savo saugų, nuobodų gyvenimą.

– Aš bent jau pasakyčiau jūsų draugei žurnalistei, kad ji žaidžia klaidingoje pusėje.

Malekas nė nemirktelėjo.

– O kas, jeigu toks yra jos sumanymas – žaisti klaidingoje pusėje?

Jis suprato, kokie svarūs jo ką tik ištarti žodžiai. Fani tai irgi suvokė. Jo rimtą veido išraišką pakeitė vos pastebimas susižavėjimas ir jis atsakė:

– Jūsų draugė amerikietė žaidžia rimtesnį žaidimą negu galėčiau manyti.

– Amerikiečiams įprasta žaisti tokius žaidimus. Tik dažniausiai jie nesuvokia tai darydami.

Fani nusijuokė ir vėl atsisėdo.

– Ak, kaip norėčiau, kad mudu būtume kartu dirbę prieš daugelį metų. Jūs man taip prie širdies.

– Ko konkrečiai jūs iš manęs norite, Fani?

– Kad atvestumėte savo draugą į protą. Dirbti su KAF nėra naudingas užsiėmimas, veikiau priešingai. Paklauskite tų, kurie buvo su jais susidūrę. Jie nesuinteresuoti, kad jis atgautų savo tėvo turtus. O aš suinteresuotas. Vyrukams iš KAF rūpi tik vienas dalykas: pasaulio pabaiga.

– O jeigu ir mano draugui rūpi tik tai? Ką, jeigu jis jau nebenori nieko atgauti?

Malekas matė, kad Fani iš tikrųjų svarsto tokią galimybę pirmą kartą. Jis susiraukė. Mintis, kad fanatiko neįtikinsi elgtis protingai, jam nepatiko.

– Man sunku patikėti, kad Sinai Vafai neberūpi susigrąžinti tai, kas teisėtai priklauso.

– Todėl, kad jūs matuojate Siną Vafą savo pasaulio samprata. Nei jums, nei man nekyla mintis kišti nosies anapus sienos ir pažiūrėti, ką amerikiečiai veikia Nadžafe ir Karbaloje. Mums kur kas smagiau sėdėti čia ir prisikimšti pilvus. O Sina Vafa…

– Ar tik nenorite pasakyti, kad jis tapo nuoširdžiu tikinčiuoju? – paklausė Fani, sprendžiant iš veido išraiškos, nuoširdžiai susidomėjęs.

– Juk jūs kadaise buvote jo agentūros vadovas. Manau, jūs turėtumėte geriau žinoti, kas dedasi jo galvoje.

Malekas nutraukė ilgą pauzę paprašydamas Fani, kad pavėžėtų jį iki motelio. Įsėdęs į automobilį Malekas tarstelėjo:

– Niekas neįvyksta be priežasties.

Fani, kuris pasidarė keistai tylus, nenuleisdamas akių nuo kelio pritarė:

– Tikrų tikriausia tiesa.

– Taip aš manau, o kokia jūsų nuomonė, pone Fani?

– Mano?

– Jums nederėtų vienui vienam vaikytis Sinos Vafos, kad ir kiek jis būtų vertas. Jūs galėjote likti su saviškiais, buvusiais kolegomis. Kodėl išėjote iš tarnybos? Kas nutiko? Negi narkotikų tranzito iš Afganistano į Turkiją verslas teikė per mažai pajamų? Arba kontrabanda iš Įlankos uostų? Jūsų buvę kolegos viską kontroliuoja šioje šalyje, ką kalbėti apie pietų Iraką ir vakarų Afganistaną. Ir, tiesą sakant, juos ir pasaulio pabaigos laukiančius pakvaišėlius iš KAF skiria tik vienas žingsnis.

Fani nenuleido akių nuo vingiuojančio džiunglių kelio:

– Taip, tačiau kartais vienas žingsnis yra viskas.

– Būtent. Tai kam palikti tarnybą? Manau, ilgainiui ji būtų davusi didesnį pelną. Užlipote ant nuospaudos kokiam nors savo viršininkui? Taip?

– Pone Malekai, dabar aš noriu švaraus verslo. Aš grąžinu gyvenimą mirusiems turtams, kurių savininkai prarado bent kokią viltį kada nors juos susigrąžinti. Padaręs tai, pasiimu savo mokestį. Šis verslas visai kas kita negu prekyba narkotikais arba pelnymasis iš amerikiečių mums primestos blokados. Trumpai tariant, aš neimportuoju sauso kūdikių maisto ir nelaikau jo, kol kaina pasiekia reikiamas aukštumas. Aš nenoriu pelnytis iš alkanų kūdikių ir narkomanų.

Puiki kalba. Taurūs jausmai. Galbūt ir dalis tiesos. O gal – nė lašo.

– Tačiau kodėl jums taip parūpo Sina Vafa? Juk turėtų būti tūkstančiai kitų panašių objektų.

– Kito tokio stambaus objekto nėra. Prastūmęs šį reikalą galėsiu viską mesti ir visą likusį gyvenimą ilsėtis. Be to, Sina Vafa man skolingas. Aš pasirūpinau, kad jam būtų grąžintas konfiskuotas jo tėvo namas. Ko taip nustebote? Negi jis jums apie tai nepasakojo? Paklauskite, kai sugrįš. O dar geriau, paklauskite jo motinos.

– Jo motinos?

Fani gaižiai nusijuokė. Jis kažin ką prisiminė, ir tai jam buvo nemalonu. Jis net sustabdė automobilį, susirado mobiliojo telefono atmintinėje numerį ir paprašė Maleko įsivesti į savąjį.

– Paskambinkite jo motinai. Juk dabar esate čia. Iš jos galite sužinoti ir kitų dalykų.

– Kodėl manote, kad man rūpi tai sužinoti?

– Nes, kai aš buvau Sinos Vafos agentūros vadovas, jis daug apie jus kalbėdavo.

– Ką?

– Sakė, kad besąlygiškai jumis pasitiki. Nors ir laikote save amerikiečiu. Sakė, kad jūs bet ką padarytumėte dėl jo, o jis – dėl jūsų. Kad meilė, kurią judu jaučiate vienas kitam, gali bet ką ištaisyti. Pone Malekai, – Fani veidas surimtėjo, – padarykite, kaip sakau! Ištaisykite viską.

Sarv dangoraižio kompleksas, apsuptas greitkelių tinklo ir rudų kalvų, dėl kurių jis atrodė klaikiai kalifornietiškas, regėjosi kaip senstanti, viltį prarandanti nuotaka. Jį sudarė eilė aukštų pastatų, kadaise suprojektuotų turčių, tokių kaip Sinos tėvas, šeimoms. Revoliucija ir po jos įvykdyta turto nacionalizacija pavertė šią vietą jos ankstesniojo „aš“ vaiduokliu. Ilgainiui ją pasiekė nauji pinigai. Naujieji pinigai reiškė konservatyvius didžiojo Teherano turgaus prekeivius, glaudžiai susijusius su Islamo Respublika. Dabar šie pastatai – senųjų ir naujųjų pinigų darinys; būdami šalia ir jausdami vieni kitiems nuodingą panieką jie persmelkė šią vietą piktavališkumo atmosfera.

Malekas turėjo sau priminti, kad čia atvyko tik dėl vienos labai konkrečios priežasties: jo geriausias draugas, jo brolis pasuko blogio keliu, ir tokio ypatingo blogio, kuris visa, ką paliečia, įskaitant ir Maleko gyvenimą, paverčia melu. Važiuodamas taksi nuo Kaspijos pakrantės į Teheraną jis kažkuriuo metu nusprendė prisikasti iki naujojo Sinos gyvenimo pamatų. Dabar jo draugas buvo kažkur Irake. Ką jis ten veikė? Mokė kokius nors nudriskusius dvylikamečius berniukus, kaip geriausia prisėlinti prie amerikiečių patikrinimo punkto? Kažkas čia nesirišo. Šitaip neturėjo susiklostyti, bent jau ne tokios kilmės žmogui kaip Sina Vafa.

Taigi atsakymą į savo klausimus, jeigu jis apskritai buvo, Malekas turėjo rasti „C“ pastato trečiojo korpuso tryliktame aukšte. Duris atidarė gležnas žilaplaukis vyras drėgnomis akimis ir pakvietė jį įeiti. Maleką iš karto nustebino buto ankštumas. Jis tikėjosi, kad Sinos motina gyvena geresnėmis sąlygomis. Nuo slenksčio jis pamatė ankštą svetainę, mažytę virtuvę, ne didesnę negu jo paties virtuvė Harlemo bute.

Tačiau priešais nušiurusią seną sofą stovėjo aukšta Sinos motina, tikras elegancijos pavyzdys, nuo galvos iki kojų apsirengusi juodai, tarsi laikytųsi gedulo. Ji šiek tiek panėšėjo į mogolų imperijos portretą, labiau į indę negu į persę; sutikęs tiriamą jos veriančių juodų akių žvilgsnį Malekas sutriko ir nežinojo, kaip jam derėtų elgtis – kreiptis į ją ar laukti, kol prabils pati. Tiesą sakant, ji visiškai nederėjo prie aplinkos. Ši moteris buvo iš kito laiko. Pusiau karalienė. Per savo šešiasdešimt ir kelerius gyvenimo metus, suprato Malekas, jai teko paragauti ir šilto, ir šalto – iki revoliucijos ji gyveno svajonių namuose, ilsėjosi turčių pasilinksminimo vietose, tokiose kaip Monakas ar Gštatas, o dabar štai atsidūrė čia, slegiamai mažame butelyje su antruoju vyru, kuris ankstesniais laikais galėjo būti nebent jos vairuotoju.

Ji, regis, skaitė Maleko mintis.

– Niekas nenori gyventi tryliktame aukšte, pone Malekai. Tai atneša nesėkmę. Senais laikais šio aukšto patalpose gyveno tarnai. Tiesą sakant, mūsų pačių tarnai. Kai Sina grįžo į Teheraną ir išmetė mus iš buto mansardoje, mudu su Afšaru šiaip ne taip sugraibėme pinigų nusipirkti šį butą. Daugiau nieko neturime. Atleiskite, kad taip atrodome.

Malekas dar kartą pažvelgė į Afšarą. Prieš trisdešimt metų šis vyrukas tikriausiai buvo vidutinio lygmens tarnautojas. Po revoliucijos išvarytas iš darbo. Išmestas lauk. Ir tokių žmonių begalės ne tik Teherane, bet ir už tūkstančių mylių nuo jo įvairiomis kryptimis. Žmonių, kurie uoliai triūsė prie savo rašomųjų stalų, kol kas nors pasikeitė – kilo revoliucija, įvyko karinis perversmas ar net bekraujis valdžios pasikeitimas. Ir netikėtai jie liko be darbo, nebereikalingi, pamiršti. Žvelgdamas į Afšarą Malekas tarytum matė savo tėvą ir armiją senstančių vyrų, tokių kaip jis, metų metus puoselėjančių viltį atgauti senąjį darbą.

Jis nežinojo, kaip kreiptis į Sinos motiną, todėl buvo betariąs „ponia Afšar“, tačiau ji pertraukė jį.

– Vadinkite mane Azar.

Galiausiai ji nusišypsojo ir sėsdamasi mostu pakvietė prisėsti šalia.

– Jūsų apsilankymas mane nustebino. Nesitikėjau kada nors čia pamatyti Sinos draugą.

Afšaras atsiprašė ir dingo virtuvėje.

– Tas butas mansardoje, kurį jūs ką tik minėjote… – pradėjo Malekas.

– Manau, jūs žinote, kad viskas, ką turėjo Sinos tėvas, buvo iš jo atimta. Keista, kad tokiam žmogui kaip jis pritrūko įžvalgumo bent dalį pinigų laikyti už šalies ribų. Tačiau toks jau buvo, pernelyg pasitikintis savimi. Manė, kad Iranas yra jo žaidimų aikštelė. Ir mirė jis, kaip girdėjau, visiškame skurde Los Andžele, neturėdamas nė dolerio kišenėje. O aš likau čia. Matote, mes jau gyvenome atskirai.

Ji pažvelgė į šalį ir, rodės, bandė prisiminti, kaip tiksliai viskas ėmė byrėti. Malekas jos neskubino. Jis jautėsi lyg staiga atsitiktinai būtų tapęs detektyvu. Iš esmės, visa tai ne jo reikalas. Kita vertus, jeigu jis sutiks būti teisėtu Sinos atstovu šiame mieste – tai jo reikalas. Jis norėjo, kad Azar duotų jam už ko nors užsikabinti, ką nors esminga, kas staiga paaiškintų, kuo per praėjusį dešimtmetį tapo Sina.

Ji pralinksmėjo ir vėl nusišypsojo.

– Žinote, aš girdėjau apie jus. Jūs parašėte knygą. Taip, taip. Prieš keletą metų mačiau jus per palydovinę televiziją. Per vieną laidą, kurios transliuojamos iš Amerikos. Žiūrėti jas, savaime suprantama, neteisėta, tačiau mes visi žiūrime.

Malekas jai padėkojo. Tuo metu Afšaras vėl įėjo į kambarį nešinas arbata ir saldumynais. Patiekęs vaišes nuėjo į šalį ir atsisėdo kampelyje, įdėmiai stebėdamas juos traiškanotomis akimis, kurios atrodė taip, tarsi būtų nepritvirtintos prie kūno.

– Galbūt Sina taip pasielgė todėl, jog kaltina mane dėl savo tėvo mirties. Galimas daiktas, jis mano, kad viskas būtų susiklostę kitaip, jeigu būčiau vykusi ten su jais. Žinau, kad Sinai Amerikoje buvo sunku. Tai tiesa?

Malekas linktelėjo.

– Ne tik jam. Tada mes visi buvome tremtiniai. Tačiau ilgainiui kažkaip prisitaikėme ir po kurio laiko pasidarė lengviau. Mudu su Sina kartu mokėmės koledže.

– Jūs man sakėte tai telefonu. Pone Malekai, kai prieš daugelį metų Sina man paskambino ir pasakė, kad grįžta į Teheraną, netvėriau džiaugsmu. Tuo metu, nors neturėjau realių teisių į šį pastatą, man pavyko pasiekti, kad revoliuciniai teismai sugrąžintų mums mansardą, – ji pažvelgė į savo vyrą tarsi į kokį mėgstamą baldą. – Noriu pasakyti, Afšarui pavyko sugrąžinti. Vargo buvo daug, bet jis tai padarė. Jis padarė tai dėl manęs ir dėl Sinos. Prireikė daug laiko ir triūso. Teismai buvo linkę grąžinti po vieną konfiskuoto turto vienetą kiekvienai šeimai. Esu tikra, kad jūs girdėjote apie šį įstatymą. Prašom, gerkite arbatą.

Malekas išgėrė.

– Ir tada jis išmetė jus iš mansardos?

– Taip, – atsakė Afšaras iš savo kampo. – Mes persikėlėme iš viršutinio šio pastato aukšto gyventi pelėkautuose. Vieną dieną Sina atėjo su tokiu žmogumi…

– Fani?

– Taip, – Afšaras smalsiai pažvelgė į Maleką, – jis buvo vardu Fani. Jie atėjo su kažkokiais popieriais, kuriuose buvo pasakyta, kad mes neturime jokių teisių į tą butą ir turime išsikelti.

– Ir jūs neužginčijote tokio sprendimo?

– Ką mes galėjome užginčyti, pone Malekai? – paklausė Azar. – Sina yra teisėtas savo tėvo turto paveldėtojas. Aš, kaip jo motina, tesu tik jo priedėlis. Aš neturiu jokių teisių. Taip mes ir atsidūrėme čia, tarnų patalpose tryliktame aukšte, kur niekas nenori gyventi. Turėčiau apsiverkti tiesiog jūsų akivaizdoje. Tačiau aš neraudosiu. Mano širdis suakmenėjo, bet ne iš pagiežos. Mus visus sunaikino revoliucija. Kaip, esu tikra, tam tikra prasme ir jus. Ji supriešino brolį su broliu, tėvus su sūnumis, o mane su Sina.

– O kodėl jis jums priešiškas?

– Šito aš nežinau. Sina nutarė pykti ant viso pasaulio. Mudu su Afšaru tada pasipainiojom jam po kojų, ir jis išliejo savo pyktį ant mūsų. Tačiau jau kurį laiką mes iš jo negauname jokių žinių. Dabar mums ramu. Gyvename skurdžiai ir ramiai. Taip geriausia.

– Pone Malekai, – švelniai kreipėsi Afšaras.

– Taip…

– Kodėl jūs čia atvykote?

Malekas prisiminė tą dieną, kai jis pirmą kartą pamatė viešą korimą. Tada jis tikriausiai turėjo vienuolika metų. Revoliucija buvo pačiame įkarštyje. Malekas iš tolo matė, kaip nuo geltono krano – tokio pat geltono krano, kurio žaislinį modelį jis tuo metu turėjo – virš susirinkusios minios pakibo pora kojų. Kurį laiką tokie reginiai jam buvo panašūs į cirką. Tarsi tai, ką jis matė, būtų netikra. Arba, jeigu ir tikra, tai iš kitokio tikrovės lygmens. Ilgainiui tokių reginių ėmė matyti vis dažniau. Kiekvieną dieną pakardavo vis daugiau žmonių. Revoliucija buvo tarsi milžiniškas dalgis, paliekantis po savęs nukirstas galvas. Taip tęsėsi iki tos dienos, kai jo senis parėjo namo ir pasakė, kad nešdinasi iš šios šalies, kol dar nevėlu.

Klausi, kokia mano apsilankymo priežastis? Ogi ta, kad mes visi ištraukėme nelaimingą kortą. Kaip ir tas arabas, susideginęs Kirkuke.

– Sina man ničnieko nepasakojo apie tai, kaip pasielgė su jumis, – pratarė Malekas.

Jis stebėjo tą vyrą ir jo žmoną. Jiedu taip jautė vienas kitą, kad kiekvienas žinojo, kada kalbėti, o kada – leisti kalbėti kitam. Tandemas. Malekas puikiai įsivaizdavo, kaip nesaldu buvo šiai moteriai po revoliucijos. Ji kažkaip susirado šį vyrutį, savo vyrą, ir prisirišo prie jo kaip prie plūduro. Ilgainiui jiedu tapo vienas kitam gelbėjimosi liemenėmis. Neturint geresnio pasirinkimo ilgainiui tikriausiai įmanoma pamilti savo gelbėjimosi liemenę.

– Kodėl Sina turėtų jums pasakoti apie mus? Juk jis išmetė iš namų savo motiną, – vėl prakalbo Afšaras.

Šis žmogus metų metus laikė savyje pyktį. Jis išleido viską iki paskutinio skatiko, kad atgautų tą butą mansardoje, o Fani su Sina vieną dieną tiesiog atėjo, pamojavo jiems prieš nosis teismo orderiu ir išmetė lauk.

– Prašau, – įsiterpė Azar, – pasakykite mums, kodėl varginotės atvykdamas čia?

Malekas paaiškino, kad iš tiesų atėjęs pas juos Fani patartas.

Azar su Afšaru susižvalgė. Tai buvo pripažinimo akimirka. Tada Azar nusišypsojo:

– Suprantu. Dabar išvykdamas mano sūnus išdavė ir tą baisų žmogų.

– Nevadinčiau to išdavyste. Jis tiesiog nesuteikė Fani atstovo įgaliojimų rūpintis atgauti likusią Vafų turtų dalį.

– Štai kaip! – staiga Azar perėjo prie anglų kalbos, laisvai kalbėdama su britišku akcentu. – Šventasis Gralis, pone Malekai. Atstovo įgaliojimai mūsų mieste yra Šventasis Gralis, – ji atsisuko į savo vyrą, kuris nesuprato angliškai ir paaiškino: – Aš pasakiau ponui Malekui, kad visi trokšta gauti mano sūnaus įgaliojimus.

Valandėlę jie visi trys sėdėjo tylėdami. Atrodė, tarsi angliškai prakalbusi Azar būtų įmetusi juos į naują erdvę ir jiems reikėjo kruopščiai apgalvoti, kur link žengti.

Tylą nutraukė Malekas:

– Sina nori suteikti juos man.

– Juos, pone Malekai? – paklausė Azar.

– Taip.

Afšaras pašoko iš savo vietos, tačiau susigriebė, kad pernelyg atvirai rodo susijaudinimą, ir tučtuojau vėl atsisėdo. Iš Azar veido Malekas suprato, kad palietė opią vietą. Ji žvelgė į jį keistu žvilgsniu.

– Kodėl mano sūnus suteikė įgaliojimus jums, pone Malekai?

– To šiandien ir atėjau pas jus paklausti.

– Kodėl nepaklausiate paties Sinos?

– Pamaniau, kad jūs galėtumėte pateikti man kitokį požiūrį.

Po pusvalandžio Malekas išėjo iš jų buto suprasdamas ne ką daugiau, negu prieš ateidamas. Tiesą sakant, išgirdusi jo netikėtą žinią pora ėmė kalbėti su juo dar atsargiau. Tarsi baimindamiesi, kad, apsiginklavęs teisėtu Sinos įgaliojimu, Malekas vieną dieną galėtų ateiti ir išmesti juos ir iš šio buto. Tačiau žengiant pro duris Afšaras griebė jam už rankos ir suvebleno:

– Pone Malekai, jeigu jūs kurią dieną gausite tą teisinį dokumentą ir mes paprašysime jūsų pagalbos, ar galime jos tikėtis?

Malekas valandėlei stabtelėjo, leisdamas Afšarui laikyti jo ranką. Sinos motina stovėjo atokiau, tačiau susidomėjusi stebėjo juos.

– Ar galite tikėtis? Priklauso nuo to, kokios pagalbos jums prireiktų. Jūs turite problemų, pone Afšarai?

– Galimas daiktas.

Malekui pagailo šio vyro. Jų abiejų. Jis buvo atsidūręs keistoje galingojo padėtyje ir norėjo kiek įmanoma juos nuraminti.

– Ir aš galėčiau padėti jas išspręsti?

– Taip, man… mums reikia pagalbos dėl vieno dalyko. Tačiau, – Afšaras kiek patylėjo, – jums iš to irgi galėtų būti šiokia tokia nauda.

Žmogelis siūlė jam kažkokį sandėrį. Klausytis jo buvo juokinga ir liūdna – juokas ir liūdesys galėjo kilti vienu metu tik tokiame mieste kaip Teheranas. Malekas švelniai paėmė Afšaro ranką ir, raminamai ją spustelėjęs, nukėlė ją nuo savosios.

– Tiesiog paskambinkite, kai manęs prireiks.

Nuo Sinos išvykimo buvo praėję dešimt dienų, bet jis vis dar negrįžo. Malekas įprato rytais ilgai siurbčioti arbatą turkiškoje arbatinėje priešais Sinos butą, paskui pasinėręs į apmąstymus valandų valandas sukti po miestą ratus motociklu. Jis neturėjo mieste artimų giminių. Jiedviem su seniu staiga išvykus į Kaliforniją, visi turėti ryšiai galutinai nutrūko. Žinoma, buvo Soaad. Tačiau jam reikėjo laiko pasirengti tokiam žingsniui. Jis įsivėlė į kažkokį reikalą su Sina ir tikriausiai su Fani, tad norėjo būti tikras, kad tai nesukels pavojaus jo motinai. Šis jausmas buvo ypatingas – Malekas jautėsi atsakingas už žmogų, kurio egzistavimu jis net nebuvo tikras.

Telefonu jam paskambino Sina.

Malekas atsiliepė:

– Stoviu priešais buvusį tavo tėčio sporto centrą.

– Ko tau ten prireikė?

Malekas nelabai žinojo, ko čia atvyko, tačiau nesiteikė atsakyti. Taip jau atsitiko, kad jis važiavo Šariati bulvaru ir atsidūrė priešais tą centrą. Centras atrodė absurdiškai ir pelningai: priešais jį, prie didesnės kino afišos buvo pastatytas kažkoks didžiulis boulingo kėglis, nudažytas geltona ir mėlyna spalvomis.

Jis pamanė, kad Sina jau turėtų būti Irane ir tikriausiai netrukus grįš. Telefono numeriai, kuriuos jis naudodavo skambindamas Malekui, kiekvieną kartą būdavo skirtingi.

– Ar buvai susitikęs su savo motina? – paklausė Sina.

– Buvau susitikęs su tavąja.

– Pasikalbėsime apie tai rytoj, – visiškai ramiai atsakė Sina ir baigė pokalbį.

Nepraėjus nė dviem minutėms Maleko telefonas vėl suskambo. Vėl nepažįstamas numeris.

– Kas dar? – paklausė jis, būdamas tikras, kad tai Sina. Nesulaukęs atsakymo vėl paklausė: – Sina?

– Tai Soaad, – ištarė balsas, – tavo motina.

Jo atmintyje buvo išlikę tik keletas su ja susijusių prisiminimų. Kartais Soaad vesdavosi jį į knygynus priešais Teherano universitetą, kur ji susitikdavo su koledžo draugais. Tie draugai buvo savotiški. Net ir būdamas vaikas, Malekas jautė, kad jie kažkuo ypatingi. Jie buvo ne tokie, kaip kiti suaugusieji. Moterys beveik visiškai nepasipuošusios. Tiesą sakant, jos kaip įmanydamos stengėsi atrodyti kuo paprasčiau. O vyrai atrodydavo pernelyg rimti. Tarsi jie būtų rengęsi daryti kažką, kam reikėjo nepaprasto susikaupimo.

Jie buvo komunistai. Tą jis suprato vėliau. Tačiau neilgai trukus. Praėjus vos keletui mėnesių po revoliucijos, kai komunistai ir islamistai atvirai kovėsi gatvėse. Staiga paaiškėjo, kam buvo rengiami visi tie susitikimai ir poezijos skaitymai knygynuose, į kuriuos ji vesdavosi Maleką, kai jam buvo aštuoneri. Netrukus dauguma jos draugų žuvo arba buvo ilgam įkalinti. Laimėjo kita pusė. Šalis buvo pavadinta Islamo Respublika.

Per revoliuciją jis dažnai apie ją galvodavo. Kurioje Australijos vietovėje ji galėtų gyventi? Ar jis kada nors sulauks iš jos kokių žinių? Ar ji kada nors iš tiesų jį mylėjo?

Kalifornijoje jis bent jau pradėjo ją užmiršti. Nors iš tiesų neištrynė prisiminimų apie ją, o veikiau nustūmė juos į tolimą atminties kertelę ir stengėsi, kad jie iš ten pernelyg dažnai neiškiltų. Netrukus jis ėmė lankyti vidurinę mokyklą ir turėjo kartu su tėvu dirbti toje prakeiktoje sausainių parduotuvėje. Atsirado naujų, grynai amerikietiškų, rūpesčių, kurie neturėjo nieko bendra su Islamo revoliucija. Tokių kaip Oakland Athletics varžybos beisbolo čempionate ar San Francisco 49ers kova už supertaurę. Jis kiekvieną dieną nustumdavo Soaad vis toliau, kol galiausiai ta jo atminties kertė visiškai užsivėrė. Praėjus daugeliui metų jis net ketino vykti į Australiją ir pasikalbėti su ten gyvenančiais iraniečiais. Jis buvo tikras, kad labiau pasistengęs tikrai ją surastų. Tačiau, pasak tėvo, Soaad pati nutarė juos palikti. Galbūt ji nenorėjo būti surasta. Galbūt ji nenorėjo, kad jis atvyktų jos ieškoti.

Ir štai dabar, birželio pabaigos vakarą, ji gamino jam balandėlius savo mažame bute vienoje senoje užkampio gatvelėje prie Ferdousio aikštės. Sumanymas virti balandėlius tokiu metų laiku, kai paprastai visoje šalyje nebelikdavo kopūstų, buvo keistas. Gal ji vis dar komunistė, pusiau rimtai pamanė Malekas. Viena iš tų užkietėjusių komunistų, kurie vykdavo mokymams į kaimyninę Tarybų Sąjungą, kai ši dar egzistavo. Galbūt kaip tik ten ir išmoko virti balandėlius.

Malekas stebėjo, kaip ji, stovėdama į jį nugara, triūsia prie viryklės. Jos elegantiškumas, nusprendė jis, buvo kitoks negu Sinos motinos. Soaad atrodė taip, kaip ir turėjo atrodyti šešiasdešimtmetė jogos mokytoja – ilgais žilais plaukais, surištais į purią arklio uodegą, liekna ir tiesi. Judesiai apgalvoti, beveik meditatyvūs. Profesionaliai kentėti išmokusios moters veidas. Didelės protingos akys. Kai Malekas pabeldė į duris, ji atidarė, bet nepratrūko raudoti, kaip jis tikėjosi, nepuolė karštai glėbesčiuoti. Ji tiesiog žengė į priekį, prigludo kakta jam prie krūtinės ir tarė:

– Dabar neturiu žodžių.

Pastaruosius dvidešimt metų ji vertėsi jogos pamokomis. Tačiau šiuo metu ji daugiau laiko praleisdavo namie, prižiūrėdama savo sergančią kaimynę. Balandėliai, kurių ji pasisiūlė pagaminti, buvo skirti ne tik jiems, bet ir tai kaimynei.

– Tu buvai? – paklausė jis. Ji atsisuko nuo viryklės šypsodamasi ir klausiamai žvelgdama į jį. Malekas suvokė taip užsigalvojęs, jog nutarė, kad ji supras, apie ką jis klausia. – Tu buvai komunistų kuopelės narė? Turiu galvoje, mano vaikystės laikais, kai vesdavaisi mane į visokius susitikimus.

– Tai buvo seniai. Tais laikais gyvenimas buvo kitoks. Pasaulis buvo kitoks.

– Kodėl mus palikai?

Soaad nusisuko nuo viryklės, priėjo prie mažo apvalaus virtuvės staliuko ir atsisėdo priešais jį. Bute nebuvo jokių nuotraukų. Tą jis pastebėjo. Kuklūs baldai, ne taip kaip Sinos. Užtat buvo daug gėlių. Jai patiko gėlės. Kitą kartą atneš jai gėlių.

– Argi tavo draugas Sina tau nesakė?

– Sina man tik pasakė, kad surado tave. Daugiau nieko.

– Kas aš tada buvau, ir kodėl tave palikau, yra tos pačios istorijos dalys. Tai neturi reikšmės, Rezai.

– Nesutinku. Manau, kad turiu teisę tai sužinoti. Noriu išgirsti paaiškinimą iš tavo pačios lūpų, o ne iš Sinos Vafos.

Ji giliai atsikvėpė.

– Vieną dieną automobilyje manęs laukė du vyrai. Jeigu prisimeni, aš dirbau mokytoja vidurinėje mokykloje. Jie turėjo nuotraukų.

Tai nutiko keletą metų prieš revoliuciją. Kiti žaidėjai. Tačiau tokie pat profesionalūs. Malekas žinojo šią istoriją atmintinai: jie pričiumpa tave kur nors ir metodiškai prispiria prie sienos – girdi, mums tik reikia, kad retkarčiais teiktum informaciją apie savo pažįstamus. Jie norėjo, kad ji skųstų savo draugus komunistus. Jeigu atsisakytų, jie grasino parodyti jos vyrui nuotraukas, kuriose ji užfiksuota su meilužiu. Jiems labiausiai rūpėjo jis, nes norėjo, kad ji skųstų savo meilužį.

Malekas leido jai papasakoti iki galo, nors jau žinojo istorijos pabaigą. Vieną dieną ji parėjo namo ir tiesiog prisipažino Maleko tėvui. Kito kelio ištrūkti iš tų spąstų ji nematė.

– Aš negalėjau būti informatore, Rezai. Šioje šalyje yra milijonai tokių istorijų kaip mano. Vieni žmonės pasirinko vieną kelią, kiti – kitą. Tavo tėvas į mano prisipažinimą reagavo ramiai. Su ramiu įniršiu, sakyčiau. Vienintelė jo sąlyga skyryboms buvo ta, kad aš turiu visam laikui dingti iš jūsų gyvenimo. Štai kaip kilo tas prasimanymas apie Australiją.

– Galėjai susirasti mane per revoliuciją. Tais laikais situacija pasikeitė.

– Bandžiau. Vieną dieną paskambinau tavo tėvui ir pasakiau, kad mudviem reikia pasikalbėti. Jis pažadėjo susitikti su manim prie „Naderi“ kavinės ir aš pasakiau, kad man labai reikia pasimatyti su sūnumi. Jis neprieštaravo. Tik pasakė, kad turiu duoti jam šiek tiek laiko tave parengti. Po kelių savaičių aš vėl paskambinau senuoju telefono numeriu, bet atsiliepė kažkoks nepažįstamas žmogus. Tada nuėjau prie namo. Prie durų budėjo naujas prižiūrėtojas. Jis manęs nepažinojo. Tai jis man pasakė, kad judu išvykote į Ameriką.

Ji atsistojo ir ėmė atsiprašinėti, veidas išbalo kaip kreida. Akimirką Malekui pasirodė, kad ji tuoj nualps. Praslinko pusantro dešimtmečio nuo Soaad susidūrimo su saugumiečiais, dabar atėjo jo eilė. Jie abu pasakė „ne“. Jie turėjo daug bendra. Prisiartinęs paėmė ją už rankos ir pasakė, kad viskas bus gerai.

– Nieko jau nebus gerai.

Ir tada ji galiausiai palūžo ir pravirko. Tačiau išliko tvirta. Ji beveik tuojau pat susitvardė ir pažvelgusi jam tiesiai į akis tarė:

– Turiu nunešti maisto kaimynei. Žinai, Ana labai nori tave pamatyti. Ji kalba apie tai nuo tada, kai mes pamatėme tave per palydovinę televiziją, pasakojantį apie savo knygą.

– Kodėl nesusisiekei su manim, pamačiusi tą laidą? Juk yra internetas. Pasaulis jau nebėra uždaras.

– Nežinojau kaip. Noriu pasakyti, aš nedrįsau, Reza džan.

Ji nuėjo prie viryklės ir įdėjo į lėkštę maisto savo kaimynei.

– Ana yra lenkė. Ji gyvena šičia nuo Antrojo pasaulinio karo. Nesakiau jai, kad tu čia. Jeigu būčiau pasakiusi, būtų išsiritusi iš lovos pasimatyti su tavim. Ana smarkiai serga. Ji yra viskas, kas man čia liko.

Pasirodo, jie vėl ėmė ją persekioti. Šį kartą kiti žmonės. Jie suėmė ir jos meilužį, už kurio ji tuo metu buvo ištekėjusi. Ponas ir Ponia Komunistai, Raudonieji, Raudonskūriai! – pamanė Malekas šiek tiek pagiežingai. Vis dėlto jis bandė užjausti Soaad antrąjį vyrą, žmogų, kuris iš esmės atėmė iš jo motiną. Žmogų, kurį jie nužudė. Tačiau tais laikais jie nužudė daug žmonių. Vienu daugiau, vienu mažiau – argi tai svarbu? Žinoma, svarbu. Tai buvo svarbu Soaad gyvenime.

Malekas sėdėjo šiame tuščiame bute ir klausėsi miesto garsų. Jį apėmė neįprasta būsena. Štai aš sėdžiu savo motinos namuose – kaip keista. Ji papasakojo jam, ką patyrė kalėjime, kai po revoliucijos buvo įkalinta metams. Kaip ji iš kitos kalinės išmoko jogos ir išėjusi į laisvę nesiliovė jos praktikuoti. Tai išgelbėjo jai gyvybę. Tiesiogine prasme. Ji jau buvo atleista iš darbo mokykloje, taigi ėmė mokyti jogos. Verslas sekėsi neblogai. Mieste buvo daug turtingų žmonių, norinčių gerai atrodyti ir turėti užsiėmimą. O jos vyras?

– Nežinau, kodėl jie vienus iš mūsų paleido, o kitus nužudė. Jiems mes visi buvome bedieviai komunistai. Negaliu tau apsakyti, kas čia dėjosi keletą metų. Žudynės. Tas nesibaigiantis karas su Iraku. Mūsų gyvenimą užgožė debesis.

Prieš pusvalandį, kai ji sugrįžo iš kaimynės buto, jis tiesiog pasiteiravo jos:

– Ar tu jį mylėjai?

Ji klausiamai pažvelgė į jį.

– Savo antrąjį vyrą. Ar tu jį mylėjai?

– Taip.

– Tai kam apskritai tekėjai už senio, mano tėvo?

Ji sėdėjo prie stalo parėmusi smakrą abiem rankomis.

– Baigusi vidurinę mokyklą prisidariau bėdų. Dėl politikos. Kartą mano tėvas, tavo senelis, parėjęs namo pareiškė suradęs man tinkamą jaunikį. Daug vyresnį vyrą. Iš pradžių buvau pasiryžusi įnirtingai kovoti, tačiau žinojau, kad neturiu pasirinkimo. Jie būtų neleidę man stoti į universitetą. Pamaniau, kad ištekėjusi turėsiu reikalą tik su vienu žmogumi, savo vyru. Tavo tėvas buvo padorus žmogus. Paprastas žmogus. Jis neprieštaravo, kad stočiau į universitetą. Net skatino mane. Sakė, kad išsilavinimas yra raktas į gyvenimą. Aš labai apgailestauju, Reza džan. Jaučiuosi taip, tarsi per visą savo gyvenimą tik nuvildavau žmones.

– Tu elgeisi, kaip manei esant teisinga. Tai ne nusikaltimas.

Blankiai šyptelėjusi ji įdėjo jam į lėkštę balandėlių su jogurtu ir atpjovė šviežios duonos. Ji taip stengėsi. Kodėl Sina šitaip primygtinai ragino jį susisiekti su ja? Koks skirtumas. Jis tiesiog džiaugėsi, kad jo draugas pasistengė juodu suvesti, net davė Soaad Maleko numerį ir paragino jam paskambinti.

Soaad paragino jį valgyti.

– O jūs? Kaip judu gyvenote Kalifornijoje, kai išvykot?

– Mes turėjome sausainių parduotuvę. Kepėme sausainius. Po kurio laiko senis susirgo. Amerika jam buvo tarsi Merich, Marsas. Manau, kad susirgęs vėžiu jis priėmė geriausią savo sprendimą Amerikoje. Jis nuostolingai pardavė verslą. Užsidarė savo kambaryje ir iki pat mirties skaitė persų poeziją. Man regis, iki paskutinės dienos jis nepasivargino išmokti nė šimto žodžių angliškai. Jis buvo tarsi paliktas likimo valiai negyvenamoje saloje.

Malekas palietė jautrią vietą. Atrodė, kad ji tuoj pravirks.

– Pamiršk praeitį, – tarė jis. – Verčiau pasakyk, ar turi bėdų dabar?

– Ką?

Ji atrodė nuoširdžiai nustebusi.

– Ne. Man regis… ne.

Ji metus kalėjo už politinę veiklą, o jos antrasis vyras, kalintas tame pačiame Evino kalėjime, vyrų skyriuje, buvo nužudytas. Taigi, savaime suprantama, ji negalėjo būti dėl nieko tikra. Ar kas būtų įstengęs, jeigu jie galėjo kada panorėję ateiti ir išsivesti tave?

Jis įdėmiai pažvelgė į Soaad:

– Gal ką nors turi man pasakyti? Ką nors.

– Ne!

– Prieš revoliuciją, kai pas tave atėjo tie žmonės – ar bent kartą teikei jiems informaciją?

Ji nuleido galvą, sunkiai spausdama iš savęs žodžius:

– Tik tris mėnesius. Aš nieko jiems nepasakiau, Rezai. Prisiekiu, nieko. Pasakojau visokius niekus. Aš nieko neišdaviau. Niekas dėl manęs nenukentėjo.

Ji atrodė išsigandusi. Ir dar labiau susigėdusi. Jam teko prasklaidyti slogias jos mintis.

– Aš čia atėjau ne tardyti tavęs. Ar supranti? Jeigu supranti, linktelėk galvą.

Ji linktelėjo.

– Gerai. Tu juk nekvaila moteris. Pažvelk į mane. Pažvelk į mane! – jis pakėlė jos smakrą ir kitos rankos plaštakos viršumi paglostė jai skruostą. – Tau užvesta byla. Net jeigu dirbai tiems žmonėms tik vieną dieną, jie užvedė tau bylą.

– Tai kodėl aš dar gyva? Kodėl jie manęs nenužudė po revoliucijos?

– Laikai buvo chaotiški. Tu pati taip sakei. Tu nebuvai pirmosiose nepatikimų asmenų sąrašų eilutėse. Niekas nesivargino dar kartą peržiūrėti tavo bylos.

Valandėlę patylėjęs jis pridūrė:

– Niekas, išskyrus Siną. Jis rado tavo bylą.

Malekas kalbėjo daugiau sau negu jai. Bandydamas susivokti, kas dedasi. Ji sėdėjo susigūžusi, netekusi pasitikėjimo. Jis prisivertė baigti balandėlius ir paprašė dar vienos porcijos. Ji akimirksniu puolė prie viryklės. Laiminga, kad gali nors ką jam padaryti.

Jai grįžus prie stalo Malekas paklausė:

– Kodėl Sina taip stengėsi tave surasti?

– Nežinau, bet džiaugiuosi, kad jis stengėsi, – jos balsas buvo beveik maldaujantis, tarsi ji būtų norėjusi kažkuo save įtikinti. – Pagaliau mes kartu. Argi ne tai svarbiausia?

– Taip, tai ir yra svarbiausia, – pritarė Malekas, guosdamas ją.

Mušėsi du vyrai. Malekas stovėjo prie laiptinės krašto ir žiūrėjo, kas dėjosi apačioje, sporto salės kieme. Būrelis kultūristų neįtikėtinai stambiais sprandais, sustoję aplink juos rateliu, nesikišdami stebėjo grumtynes. Iš Sinos buto Malekas išėjo išgirdęs jų šūkavimą. Išsekinti kovos tie du vyrai krito ant žemės ir tęsė grumtynes nerangiai raitydamiesi po dulkes. Malekas buvo apstulbęs, pakerėtas žiūrovų ramumo. Šios muštynės turėjo įvykti.

Kažkas plekštelėjo Malekui per petį. Jam iš karto toptelėjo, kad Fani ir vėl užklupo jį iš netyčių. Jis staigiai atsisuko.

Į jį šypsodamasis žvelgė Sina.

– Sveikas atvykęs į mūsų rajoną.

Sina, Malekui nenuleidžiant nuo jo akių, dar minutę abejingai pažiūrėjo į muštynes, paskui jiedu patraukė vidun.

Durims užsidarius Sina, visas purvinas, vėl nusišypsojo.

Atėjo laikas pagaliau išsiaiškinti, ir Malekas nedelsė. Čiupęs Siną už atlapų, jis parbloškė jį ant grindų prie laukujų durų ir stovėjo laukdamas, kol šis atsikvošės ir ims priešintis. Nesulaukęs pasipriešinimo Malekas vėl ėmėsi iniciatyvos ir spyrė jam į šlaunį.

– Stokis!

Jis norėjo amžiams nutrinti tą kvailą šypseną nuo Sinos Vafos veido.

– Stokis, kalės vaike! Žinau, kad jie išmokė tave kovoti, ir tu gali išmušti iš manęs dvasią. Parodyk man, ką moki.

Sina ir toliau tysojo ant grindų nugara atsirėmęs į duris, praskėstomis kojomis, ant vieno peties kabančia kuprine.

– Aš pavargęs, Rezai, – tarė jis nebesišypsodamas. – Jeigu nori muštis su manim, teks palaukti kitos dienos. O jeigu nori rimtų muštynių, leiskis žemyn, ir tie sunkumų kilnotojai tavęs nenuvils.

– Kam išsikvietei mane į Teheraną?

– Ar negalėtume aptarti šio klausimo prie taurelės?

– Ne, noriu aptarti jį dabar.

Sina atsisegė savo kuprinę ir ištraukė butelį.

– Johnnie Walker Blue. Linkėjimai iš Irako Kurdistano. Čia tokio negausi. Maniau, pradžiuginsiu tave.

Po pusvalandžio, nusiprausęs po dušu, Sina vaikštinėjo po butą apsivyniojęs juosmenį kažkokia ilga raudona marška. Malekas sėdėjo ant grindų prie padėklo su buteliu viskio ir dviem aukštomis taurėmis. Jis greitai išmaukė keletą taurių vienas; jeigu ką nors ir jautė, tai tik atgailą, kad nesusivaldė. Pasigirdo derinamos gitaros garsai, ir po minutės iš miegamojo išėjo Sina, rankose laikydamas gitarą. Vaizdas buvo – griūk negyvas: pusnuogis Sina, apsijuosęs tamsų kūną ilga marška, brazdinantis kantri ir vesterno dainos akordus.

Jiems tikrai buvo ne vieta šiame Orumijos gatvės bute Teherane. Viskas atrodė absurdiška. O absurdiškiausiai atrodė pats Sina Vafa.

– Tu kažkaip suradai mano motinos bylą, tiesa? – paklausė Malekas, peršaukdamas muzikos garsus.

Sina papurtė galvą, padėjo į šalį gitarą ir įsipylė sau viskio.

– Taip, byla yra.

– Ir su kokiu tikslu tu ieškojai senos mano motinos bylos?

Sinos kaklas ėmė mėlynuoti nuo smūgio ir jis vis trynė sumuštą šlaunį.

– Ją surado Fani, ne aš. Toks buvo jo darbas. Tais laikais, kai tu atvykai dirbti į Teheraną, jis pamatė, kokie mudu artimi, ir turėjo patikrinti tavo biografiją. Įprasta procedūra. Ir ieškodamas informacijos jis aptiko seną tavo motinos bylą.

– O kam tau apskritai reikėjo agentūros vadovo?

– Nes aš – Vafa. Kaip tu nesupranti? Kartais jie tiesiog priskiria tau ką nors. Ir turi tai priimti.

– Aš nepriėmiau.

– Tačiau tavo motina priėmė.

Tyla.

– Kas dabar? – paklausė Malekas.

– Fani laikė tavo motinos bylą savo žinioje tokiam atvejui kaip šis.

– Ir tu nusprendei, kad aš, kaip tavo turto tvarkytojas, su Fani susidorosiu pats? Taip?

Sina su nekantria veido išraiška švelniai paspyrė gitarą tolyn, priėjo ir atsisėdo priešais Maleką.

– Aš iš tiesų esu pavargęs, Rezai. Nebenoriu plūktis dėl Vafų turto, aiškintis, kiek jo buvo, kiek buvo konfiskuota, kaip jį atgauti ir ką daryti su atgauta dalimi. Aš pavargau nuo savo pavardės. Pavargau nuo savo mirusio tėvo pavardės. Ir…

– O tavo motina? Kaipgi ji? Tu sugrįžti į Teheraną ir kartu su savo agentūros vadovu išmeti ją ir jos vyrą iš buto, kurį jai grąžino vyriausybė.

– Padariau klaidą, dėl kurios gailiuosi.

– Tai kodėl nepasakius jai, kad gailiesi?

– Per vėlu.

– Aišku. Tu nori, kad aš ištaisyčiau tavo klaidą. Tu pavargęs, todėl nori, kad Reza Malekas pasirūpintų savo paties motina ir tavo motina.

– Kieno dar galėčiau prašyti tokio dalyko, Rezai?

– Tu naudojiesi manimi.

– Geram tikslui. Jeigu tu nesutiksi, tai galiausiai kuris nors vyrukas, toks kaip Fani, vis tiek viską susisems. Ar tu to norėtum?

– Vis tiek negaliu pasakyti, kad man tai rūpi.

– Tau nerūpi tavo motina?

Su tokiu keistu šantažu Malekui dar nebuvo tekę susidurti. Visiškas absurdas. Geriausias draugas vertė jį rūpintis savo turtu, prieš daugelį metų konfiskuotu Islamo Respublikos, sakydamas, kad, jeigu jis nesutiks, gali kas nors atsitikti Maleko motinai – motinai, kurios prieš keletą savaičių Malekas net nežinojo, ar turi.

Jis galėjo čia pat atsisakyti veltis į jo reikalus. Tiesiog atsistoti ir važiuoti į imamo Chomeini oro uostą. Dingti iš čia. Niekada nebegrįžti.

– Ir nebesusidėk su ta amerikiete, Klara Vikingstad. Ji pridarys tau bėdų, – burbtelėjo Sina.

Atrodė, kad visas miestas žino apie tą fiasko Kume. Jis stebėjo, kaip Sina pila jiedviem dar viskio. Ant grindų gulėjo gitara, anomalija iš praeities, kurios galėjo apskritai nebūti. Tik Sinai Vafai ir nurodinėti jam, ką daryti, o ko – ne.

– Ką veikei su butu, iš kurio išmetei savo motiną?

– Pardaviau ir pasidalinau pinigus su Fani.

– Ką darei su savo pinigų dalimi?

– Išleidau.

Vėliau prisimindamas Siną Malekas mintimis sugrįždavo prie šio vakaro kaip prie konkretaus laiko, kai tarp judviejų kažkas nutrūko. Atrodė, kad jis stebi, kaip jo draugas plaukia valtimi tolyn, ir niekaip negali jo sustabdyti ar atitempti už virvės atgal. Kažkas buvo baigta. Tačiau jie vis dar turėjo veikti kartu.

Sina pakėlė taurę:

– Broliai kaip visada. Taip?

Malekas irgi pakėlė taurę, bet nieko nepasakė.

Užsisvajojęs jis sėdėjo Soaad virtuvėje. Pro bambuko žaliuzes krito šviesos spinduliai, kirsdami virtuvę į dvi beveik lygias dalis. Už lango gatvės pardavėjas visa gerkle ragino kažką pirkti; Malekas nesuprato, ką. Jis galvojo apie kebabų užkandinę Berklyje, kur jiedu su Sina, būdami studentai, vakarais eidavo vienintelį kartą per dieną pavalgyti tikro maisto. Porcijos būdavo didžiulės, ir žmogus už prekystalio visada įdėdavo jiems daugiau mėsos negu priklausė. Anksčiau tokią dieną jis lydėjo Soaad į jogos seminarą, kurį jos paprašė vesti kažkokiuose rūmuose prašmatniame Velendžako rajone vakarų prieškalnėse, apstatytame prabangiais namais ir ištaigingais daugiabučiais. Jis pats paprašė leisti vykti kartu, norėdamas sužinoti ką nors daugiau apie Soaad gyvenimą – ką nors, kas nesusiję su ta tamsia praeitimi, ką nors tikroviškiau už senamadiškus politinius judėjimus, kalėjime praleistą laiką ir mirusius vyrus. Moterų treniruotėms skirtame kambaryje, apkaltame šviesiu kietmedžiu, ant grindų buvo patiesti madingi jogos kilimėliai; atsistojęs tarpdury Malekas stebėjo, kaip Soaad pradeda dviejų valandų trukmės pamoką. Po kurio laiko tarnas mandagiai išprašė jį iš ten ir palydėjo į vidaus baseino salę, kur namo savininkas buvo surengęs pusrytinį pobūvį su baltuoju vynu tuzinui kitų svečių. Susirinkusieji maloniai priėmė Maleką į kompaniją, pasiūlė išgerti vyno arba „Kruvinosios Merės“ ir jam atsisėdus tęsė pokalbį persų, anglų ir prancūzų kalbomis. Tai buvo pinigingi miestiečiai, kurie paprastai naudojosi dviguba pilietybe Europoje ar Pietų Amerikoje. Žiemą jie slidinėdavo kalnuose už pusvalandžio kelio nuo Teherano, o vasaras leisdavo Kaspijos jūros pakrantėje važinėdamiesi vandens slidėmis ir žaisdami kortomis vieni kitų vilose. Keletą mėnesių per metus jie praleisdavo lankydami savo vaikus Kalifornijoje, Europoje arba Kanadoje, o likusį laiką – sėdėdami prie šildomų baseinų, tokių kaip šis, skųsdamiesi smunkančiu Irano valiutos kursu ir dejuodami, kad Islamo režimas vis nežlunga.

Malekas įsivaizdavo, kaip jo motina metų metus leido laiką ištaiginguose jų namuose, mokydama jogos ir šypsodamasi žmonėms, kurie iš esmės ją maitino. Jis taip pat šypsojosi atsakydamas meiliai tauškiantiems turčiams prie baseino, jausdamasis jiems dėkingas. Jie išgelbėjo jo motiną. Jų pinigai, jų rūmai ir privačios jogos pamokos, kurias tiktai jie galėjo įpirkti, suteikė Soaad gyvybinės erdvės. Nuo išgerto alkoholio jis šiek tiek apkaušo ir gėrėjosi, kaip oriai jo motina veda savo pamoką. Mokinės ją gerbė, jos klausė. Rodydama mokinėms vieną ypač sunkią pozą ji akimirką dirstelėjo į tarpdury stovintį ir ją stebintį Maleką, ir džiugiai jam nusišypsojo tarsi sakydama: Dabar tu žinai, kas aš iš tiesų esu ir ką veikiu.

Baigusi pamoką ji atsisakė susirinkusiųjų prie baseino kvietimo išgerti taurę vyno, tačiau priėmė šeimininko siūlymą, kad jo vairuotojas parvežtų juos namo.

Automobilyje sušnabždėjo jam:

– Žinai, jie neblogi žmonės. Jie suteikia man galimybę užsidirbti duonai ir sviestui.

– Supratau.

– Dabar tu matei, kaip aš vedu pamokas. Ką dar nori pamatyti? Kaip perku maistą? Aš darau viską, ką ir kiti žmonės. Aš esu visiškai tikra. Tikrų tikriausia, – nusijuokė ji.

– Taip, tu tikra.

Nuo to laiko, kai ji išėjo apsipirkti, praslinko daugiau kaip valanda. Malekas laukė ilgėdamasis jos. Pagaliau jis išgirdo atsiveriant laukujes duris. Soaad, laikydama rankoje maišelį su pirkiniais, atskubėjo į virtuvę. Ji pastatė maišelį ant grindų ir įsistebeilijo į Maleką.

– Ką, – pradėjo jis ir pridėjo žodį, kurio skambesys dar prieš dvi savaites jam rėžė ausį, – mama?

Jis matė, kad ji susijaudinusi, tačiau neblogai tvardosi. Ji šiek tiek pasigręžė į virtuvės duris, tarsi bet kurią akimirką kas nors galėtų įeiti.

Pirmas įžengė Fani, paskui, jam įkandin, kitas vyras. Stambus, išpurtusiu niūriu veidu, šis tipas greitai apsižvalgė po virtuvę, tarsi kažko ieškotų.

Malekas nepasivargino atsistoti. Tokie žmonės kaip Fani, nusprendė jis, yra kažkokie siaubingai varginantys. Žvelgdamas iš šalies pamanytum, kad jų pasaulis susideda iš intrigų raizginio. Tačiau taip tik atrodo. Tokių vyrukų esmė – atkaklumas. Jie tarsi lojantys šunys, kurie niekada neatlyžta.

Jis stebėjo Soaad žavėdamasis jos gebėjimu įtemptomis aplinkybėmis laikytis palyginti ramiai. Net dabar, stovėdama tarp jo ir šių dviejų nepažįstamųjų, jėga įsibrovusių į jos namus, ji nesuvirpėjo. Nepalūžo ir nepradėjo gūžtis arba šauktis Dievo ir Dvylikos imamų, kaip darytų jos amžiaus moterys. Ji tiesiog stovėjo žiūrėdama į savo sūnų ir galvodama, be abejonės, kaip išsispręs ši situacija. Ji buvo sukaupusi tokių situacijų patirtį. Ir Malekas ėmė ją už tai mylėti.

– Jūs šį tą nuo manęs nuslėpėte, pone Malekai, – labai rimtai tarė Fani.

Priešais Maleką ant virtuvės stalo gulėjo pusiau sulenktas didžiulis popieriaus lapas. Malekas jį atlenkė ir paliko gulėti ant stalo. Tai buvo įgaliojimas, kurį Sina jam buvo suteikęs prieš dvi dienas. Pilnutinis ir galiojantis, jis suteikė Malekui galią Sinos vardu pasirašyti visus dokumentus ir parduoti absoliučiai viską. Įgaliojimas buvo besąlyginis, „geležinis“ – už tokius dokumentus žmonės buvo pasiruošę perkąsti vienas kitam gerklę. Tačiau šis dokumentas turėjo išlygą, parašytą didžiosiomis raidėmis puslapio apačioje, nurodančią, kad jis neperleidžiamas. Juo galėjo naudotis tik Malekas. Joks trečiasis asmuo ar advokatas, nedalyvaujant Malekui, negalėjo atlikti Sinos Vafos vardu jokių veiksmų. Islamo Respublikoje, kur tokie patikslinimai turėjo reikšmę, šis dokumentas buvo tvirtas kaip plienas. Tas popieriaus lakštas buvo beveik šventas, ir netgi jo tekstas buvo parašytas dirbtine bažnytine kalba, kupina arabiškų žodžių.

– Pažvelkite pats, – tarė jis Fani.

Fani liepė savo „šešėliui“ išeiti ir palaukti lauke. Tačiau šis nė nekrustelėjo. Akivaizdu, kad jis buvo kažkieno samdinys. Malekas suprato tai iš kvailos šypsenos, kuri iškreipė jo lūpas. Šitokia šypsena – tam tikros rūšies samdinių skiriamasis ženklas. Jos beveik niekada nepamatysi, pavyzdžiui, buvusių britų kariškių, pagal sutartis tarnaujančių Afganistane ar Irake veiduose. Tačiau ji būdinga kai kuriems amerikiečių samdiniams. Ne užgrūdintiems profesionalams, dirbantiems geriausiose užsienio saugos firmose Bagdade, vyrukams, kuriuos Klara dažnai bandydavo prakalbinti, norėdama išpešti retos sensacingos informacijos. Ji būdinga mažiau patyrusiems ir įžūlesniems.

Malekui magėjo nubraukti tą šypseną jam nuo veido. Jis norėjo atsistoti ir įbesti ką nors aštrų jam į pilvą. Visas pyktis už tai, ką teko išgyventi jo motinai per trisdešimt užnuodytų metų, nukrypo į šį tipą, išsiviepusį tarsi kupranugario subinė.

– Varyk šitą gorilą iš mano motinos namų! Jis dvokia kaip metų metus nevalyta mečetė, – sušuko jis, rizikuodamas būti smarkiai sumuštas.

Po keleto minučių Fani, kai šiaip ne taip pavyko nuraminti savo palydovą ir išprašyti jį iš Soaad buto, pirmiausia pastebėjo:

– Aš atsivedžiau jį čia ne dėl vaizdo.

Fani veidas buvo išblyškęs, jo kaktą išmušė prakaitas.

Soaad virdulys ėmė šnypšti, nes liko per mažai vandens. Atsiprašiusi ji išėjo aplankyti kaimynės ir skubėdama pamiršo apie virdulį. Malekas pripylė į jį vandens ir vėl pastatė ant viryklės.

– Prašom, nesivaržykit ir panagrinėkit dokumentą, – tarė jis Fani.

– Jau išnagrinėjau. Aš perskaičiau originalą toje pačioje vietoje, kurioje judu su savo draugu sudarėte šią sutartį. Antraip kurių galų būčiau čia atėjęs?

– Ir?

– Šis dokumentas tvirtesnis už granitą. Net teismas negalėtų jo anuliuoti. Sveikinu.

– Fani, jūs turite mano motinos bylą, užvestą jai prieš revoliuciją. Noriu ją atgauti.

– Ir kas tada? Jūs perrašysite atstovavimo įgaliojimus man? Neįmanoma. Dokumente parašyta, kad jūs negalite jo perduoti. Bijau, man teks laikyti jus Teherane neribotą laiką, pone Malekai. Jums reikės pasirašyti visus dokumentus, kuriuos rengiu tvarkydamas Vafų turto reikalus.

– Kodėl manote, kad aš su jumis dirbsiu? Jeigu Sina Vafa būtų to norėjęs, jis būtų suteikęs atstovavimo įgaliojimus jums pačiam.

– Sina Vafa yra pakvaišėlis. Fanatikas. Jis susidėjęs su KAF ir negali pasirašyti jokių dokumentų, jų akyse nesuteršęs savo reputacijos. Vienintelė išeitis jam – perleisti savo palikimą kam nors kitam. Ir tuo kitu tapote jūs, pone Malekai.

– Aš negaliu likti Teherane.

– Vadinasi, turime bėdą.

– Noriu išvežti savo motiną iš šios šalies.

Tai išgirdęs Fani garsiai nusikvatojo.

– Jūs norite išvykti ir pasiimti su savimi motiną? Ir kas tada lieka man, Malekai?

Jiedu buvo atsidūrę aklavietėje ir valandėlę tylėjo trypčiodami prie Soaad viryklės, neketindami sėstis. Galiausiai Malekas paklausė:

– O kas ta beždžionė, kurią šiandien atsivedėte?

– Jis vienas iš tų tipiškų vyrukų, kuriuos iš karto pasamdys amerikiečiai, kai tik sugrįš. Jis pasiriš kaklaryšį, nusiskus barzdą, išmoks keletą frazių angliškai ir pirmas pasiprašys dirbti amerikiečių saugumo tarnybose. Aš irgi buvau Irake, Malekai, ne jūs vienas. Mačiau, kaip elgiasi amerikiečiai.

– O jūs, pone Fani? Ką jūs darysite, kai ateis amerikiečiai?

Fani veidas nušvito. Jam vėl buvo malonu šnekučiuotis su Maleku.

– Aš darysiu lygiai tą patį. Žinote, kodėl? Todėl, kad esu geriausias draugas, kokį tik jūs, amerikiečiai, čia rasite. Aš – žmogus be ideologijos. Ir esu kur kas protingesnis ir geriau išsilavinęs negu tas galvijas anapus durų.

– Tačiau kas tas galvijas? Žinau, kad atsivedėte jį čia ne tik norėdamas mane pagąsdinti. Aš ir taip jau išsigandęs.

Ilgokai galvojęs Fani atsakė:

– Šis vyrukas retkarčiais padeda man tvarkyti reikalus.

Atsakymas buvo beprasmis. Malekas matė susirūpinusį Fani veidą, kai šiam teko kone maldauti, kad tas tipas palauktų keletą minučių už durų. Jis tikrai buvo ne pastumdėlis. Veikiausiai buvusius Maleko kolegas ministerijoje pasiekė žinia, kad jis taikosi į Vafų turtus, ir jie panoro savo dalies. Taigi dabar atsirado hierarchija. Maisto grandinė baigėsi jau ne visų galų meistru Fani; dabar ji baigėsi prie kito, dar tamsesnio žaidėjo, iš pamaldžiųjų krikštatėvių, kurie norėjo savo dalies, nes toks buvo jų verslas. Per savaitę, praėjusią nuo jų paskutinio susitikimo, Fani ėmė dirbti ne vien sau; jis turėjo atsiskaityti tiems kitiems žaidėjams ir mokėti mokesčius. Malekas suprato, kad įvykiai klostėsi pagal paprastą nuvalkiotą schemą: jie leidžia tau vienam varyti kamuolį per lauką, bet, atėjus laikui mušti įvartį, išdygsta šalia ir pasako: „Salaam, mes irgi žaidžiame.“ Tam tikra prasme ši schema yra gangsterizmo kvintesencija.

Malekas sunkiai nurijo seiles ir pasiūlė sandėrį. Jis eis su Fani, kur reikia, ir pasirašys dokumentus, kuriuos reikia pasirašyti, tačiau jis turės grįžti į Valstijas dirbti. O per žiemos atostogas jis vėl mėnesiui grįš.

– Žvelkite plačiau, Malekai! Kai gausite savo Vafų turto dalį, jums niekada nebereikės dirbti.

Apie tai jis niekada negalvojo. Tačiau Fani, žinoma, sakė tiesą: jeigu visi pasiims savo dalį, kodėl negalėtų pasiimti ir jis? Be jo šitas reikalas apskritai neišdegs. Jis gali pareikalauti savo komisinių. Korupcija atslenka tarsi šešėlis. Pabudęs vieną rytą suvoki, kad tapai maisto grandinės dalimi.

– Jūs pats sakėte, kad nuo Vafų turto daug kas nenuleidžia akių, – tarė Malekas. – Kol jį atgausite, gali praeiti visa amžinybė. Negaliu sėdėti čia susidėjęs rankų ir laukti.

– Ką gi, jūs teisus. Įsivaizduoju, kaip ilgitės savo gražiojo miesto. Ir apgailestauju dėl tų dangoraižių Niujorke. Tačiau jūs, amerikiečiai, vėl juos atstatysite. Jūs visada statote. Jūs visada laimite.

– Aš ne amerikietis.

– O, liaukitės, pone Malekai. Jūs turite Amerikos pasą. Pavydžiu jums to. Ir kai čia pagaliau pasirodys jūsų kariai, aš galėsiu visiems sakyti, kad turiu draugą amerikietį vardu Reza Malekas. Ir aš vėl turėsiu valdžios malonę.

Fani, staiga sugriebęs ir energingai spūstelėjęs Malekui ranką, patraukė link virtuvės durų.

– O kaip dėl mano motinos? – sustabdė jį Malekas.

Atsisukęs Fani mirktelėjo.

– Ji mano įkaitė, argi ne taip? Ji niekur nevažiuos. Ji lieka čia.

– Taip nusprendė žmonės, kuriems jūs dirbate?

Fani ilgai ir įdėmiai žvelgė į Maleką, paskui išėjo.

* * *

Tolimoje kapinių dalyje prie kapų eilės stovėjo vyras su dviem pagyvenusiomis moterimis.

Soaad pasilenkė, norėdama perskaityti, kas parašyta ant paminklinės lentos. Po maža Dovydo žvaigžde akmenyje buvo iškalta pavardė Orba, po ja – vardas Ryfka, o pačioje apačioje – vaiko gimimo ir mirties metai: 1937–1942.

Ana, Soaad kaimynė lenkė, smarkiai rėmėsi į Maleko rankas. Ji vos laikėsi ant kojų. Sprendžiant iš nuotraukų, kurias Malekas matė jos bute, būdama vidutinio amžiaus Ana atrodė įspūdingo stoto moteris. Tačiau dabar ji nyko. Žilų plaukų sruogos styrojo iš po nevykusiai surištos skaros, ir dėl to atrodė, kad jai iš kaktos auga uodega. Veidas buvo iškamuotas, akys – įdubusios ir blankios. Ji žvelgė pro kapų eiles į kažkokią vietą vakarinėje kapinių dalyje, šalia kurios buvo įrengtas Islamo kankinių parkas. Jos keliai linko, tad Malekui teko užsidėti vieną jos ranką sau ant kaklo ir kilstelėti ją. Kai jie čia atvyko, jos kojose dar buvo lašelis gyvybės. Dabar išseko net ir jis.

Tačiau būtent jai primygtinai prašant jie ir atvyko į Teherano žydų kapines.

Malekas pastebėjo, kad sulysęs rudaplaukis kapinių prižiūrėtojas vis dar iš tolo keistai juos stebi. Iš pradžių jis nenorėjo leisti jų į vidų sakydamas, kad šios kapinės skirtos tik žydams – nors pabrėžė, kad pats esąs ne žydas. Kurį laiką pasiginčijęs Malekas davė sargui keletą banknotų, prilygstančių jo dviejų savaičių atlyginimui, ir šis atidarė vartelius.

Privatus automobilis, kurį jie išsinuomojo dienai, liko laukti prie vartelių.

Kapinės buvo gerai prižiūrimos, tačiau įžengus į seną dulkėtą sinagogą atrodė, kad čia laikas sustojo. Keliuose stikliniuose stenduose buvo išdėliotos buvusių žydų bendruomenės vadovų nuotraukos, ant medinių suolų pasklidai gulėjo kažkokios senos knygos, kitos buvo sukrautos į netvirtas kolonas jų kampuose.

Vedžioti Aną po kapines buvo sunku, ypač daug laiko prireikė nuvesti ją į pačiame pakraštyje esančią vietą, kurioje buvo palaidoti per Antrąjį pasaulinį karą atvykę Lenkijos žydai. Užrašas prie įėjimo į ją buvo lakoniškas: Lahestaniha. Lenkai. Pakeliui jiems teko ilgai sėdėti ant vieno suolelio sinagogoje, kad Ana atgautų kvapą. Vienu metu jos žvilgsnis nukrypo į rytinę sieną ir į stiklinę dėžę, kurioje buvo eksponuojamas kažkoks parudęs pergamentas. Ana nusišypsojo, jos galva nusviro, ir atrodė, kad ji valandėlei užsnūdo.

Soaad dabar vaikštinėjo tarp keleto kapų eilių, pati sau garsiai skaitydama pavardes ir mėgindama suprasti, ko jie čia atėjo. Kai ji pažvelgė į Maleką, kuris vis dar stovėjo laikydamas Aną, jos akyse atsispindėjo nuostaba.

Kai jie susirengė grįžti atgal, ji tarstelėjo:

– Daugelis jų buvo vaikai.

Ana vos girdimai pakartojo:

– Vaikai. Tie, kuriems nepavyko ten nusigauti.

– Kur nusigauti? – paklausė Malekas.

– Į Eretz Yisrael.

Soaad pakėlė kitą Anos ranką.

– Gal jau eikime, Ana. Gerai?

– Dar minutėlę, – maldaujamai paprašė ji.

Taigi jie dar valandėlę pastovėjo atvykėliams iš Lenkijos skirtoje Teherano žydų kapinių dalyje, įsikūrusioje prie Islamo kankinių parko. Šios kaimynystės absurdiškumas nepraslydo pro Maleko akis, kaip ir liguistas šios scenos – jų keista trijulė, stypsanti tarp senų kapų – grožis. Jis jautėsi tarsi atsidūręs kitame pasaulyje, nesusijusiame nei su Teheranu, nei su Niujorku – visiškai kitame laike ir erdvėje. Malekas gailėjosi, kad neturi kam paskambinti ir pasidalinti šios akimirkos patirtimi. Jis net neatsinešė fotoaparato. Kai Malekas pašnabždomis paragino Soaad eiti, motina su sūnumi sutartinai atsiduso ir ėmė pamažu tempti Aną prie kapinių vartų, link jų laukiančio automobilio.

Keletą kitų savaičių Fani šešėlis išnyko. Taigi dabar Malekas daugiausia leido laiką važinėdamas vien su Fani po įvairias įstaigas, kur šis pristatydavo jį tai vienam, tai kitam skirtingo apkūnumo hadž aka – šie linktelėdavo, paspausdavo jam ranką ir nieko nepažadėdavo. Pristatymų karuselei teismuose ir skirtinguose revoliuciniuose fonduose nebuvo matyti galo. Tie fondai iš esmės buvo sukčių šutvės, kurios, turėdamos beveik neribotas valdymo teises, tvarkė konfiskuotus buvusio režimo turtus taip, kad kiekvienas, susijęs su fondu, galėtų vogti iš bendro lovio. Tokių įstaigų buvo begalės – Skurstančiųjų rėmimo fondas, Karo kankinių fondas, Kankinių šeimų ir našlaičių fondas, – o jų teikiamos galimybės pasipelnyti – beribės. Bėda ta, kad, norintieji pavogti daugiau, negu jiems skirta, turėjo „išlaisvinti“ dalį turto iš fondo gniaužtų. Štai kam buvo reikalingi Maleko atstovavimo įgaliojimai. Pavyzdžiui, pavykus „išlaisvinti“ vien Vafų sporto centrą, sandėrio dalyviai vienu mostu būtų susižėrę daugiau kaip šimtą milijoną dolerių ir pasidaliję juos tarpusavy. Statymai buvo milžiniški.

Kadangi tokios buvo žaidimo taisyklės, Fani norėjo, kad pasklistų žinia, jog yra vakilas, įgaliotinis, aktyviai atstovaujantis menamam Vafų turtui. Ir kad tam įgaliotinui, Malekui, savo ruožtu atstovauja Fani. Kiekvienas hadž aka, išnagrinėjęs įgaliojimą, atsikrenkšdavo, pasakydavo niekuo neįpareigojančią frazę „jokių kliūčių“, ir jie eidavo pas kitą vyruką. „Jokių kliūčių“ pasiekus kritinę masę, Fani rengėsi pradėti savo žaidimą. Tačiau tai bus ateityje, o 2008-ųjų Maleko vasara Teherane sparčiai ėjo į pabaigą.

Kartą, išėjus iš Centrinio revoliucinio teismo pastato, Maleką su Fani pašaukė Sina. Malekas pirmą kartą matė Siną ir Fani kartu. Jis stebėjo, kaip šie du buvę kolegos varsto vienas kitą žvilgsniais, nepatikliais, familiariais ir šaltais.

– Regis, judu puikiai sutariate, – tarstelėjo Sina. Jis sėdėjo ant savo motociklo nė nesirengdamas nulipti ir paspausti jiems rankų. – Dabar jaučiuosi čia pašalinis. Nebereikalingas.

– Tu pats to norėjai, – nekantriai atšovė Malekas. – Pats tai surengei.

Jis buvo nepratęs kalbėtis su Sina persiškai, todėl atrodė, kad žodžiai sklinda iš jo lūpų šiek tiek iškraipyti.

Fani kažką pasakė, tačiau jo žodžius užgožė vidurdienio eismo gausmas. Kaip tik tuo metu pro šalį važiavo geltonas autobusas, pilnas vaikų, iškišusių pro langus galvas, parištas juodomis skaromis su užrašu „Mesijo armija“. Malekas jautėsi atsidūręs beprotiškame karnavale, kuriame atlieka veikiau įkaito, negu dalyvio vaidmenį.

Triukšmui nutilus Fani pakartojo, ką buvo sakęs:

– Aka Sina, jūsų draugas atlieka savo vaidmenį. Ir jam gerai sekasi. Jūs laikykitės savo draugų, o aš čia pasirūpinsiu ponu Maleku.

– Tačiau jūs naudojatės mano vardu tokioje vietoje, – Sina parodė į teismą. – Galbūt aš turiu ką nors pasakyti apie tai.

– Jeigu turėtumėte, būtumėte jau pasakęs, – atšovė Fani. – Ko jūs norite?

– Nieko, aš atvykau tik pasiimti draugo. Šiandien stadione bus rungtynės.

– Tada gerai! – Fani linktelėjo ir patraukė šalin. Per keletą sekundžių jis dingo minioje.

– Būtum galėjęs nužudyti šį žmogų, tiesa? – įvertinęs ledinį Sinos žvilgsnį, kuriuo šis per susitikimą varstė Fani, paklausė Malekas, pereidamas prie anglų kalbos.

– Tai būtų nenaudinga.

– Kam nenaudinga?

– Mums visiems.

– Tai ko tu nori?

– Šok ant motociklo. Rungtynės bus šaunios.

– Žaidžia senoji tavo tėvo futbolo komanda?

– Vienintelė futbolo komanda. Nagi.

Nors šios rungtynės buvo skirtos tik apšilimui, ruošiantis kitą mėnesį prasidėsiančiam sezonui, stadionas buvo pilnas. Sinos komanda, iš pradžių greitai įmušusi keletą įvarčių, likusią rungtynių dalį atsipalaidavo ir laikėsi patogios gynybinės taktikos.

Per visas rungtynes Malekas daugiausia stebėjo Siną, kuris žiūrėjo rungtynes taip įdėmiai, tarsi būtų susilažinęs dėl rezultato. Praėjus keletui valandų, Malekas palietė šią temą:

– Tau labai rūpi, ar tavo senoji komanda laimės, ar pralaimės, tiesa?

Išvažiavę iš stadiono jie įsiliejo į vėliavomis mojuojančių, pašėlusiai signalizuojančių baikerių koloną, judančią į Razi parką, įsikūrusį pietiniame rajone, tikrame motociklininkų rojuje.

Prie triukšmingo būrelio vyrų, perkančių čelo-kebabą, Sina prisidėjo pinigais, ir, gavę užsisakytą maistą, jie visu būriu įsitaisė ant žolės prie dirbtinio tvenkinio, suskatę darbuotis pirštais ir plastikiniais šaukštais.

Pamažu vakaras virto triukšmingu prisiekinėjimu, kad šiais metais čempionatą laimės jų komanda. Vyrai ėmė šokti. Pasirodė policininkai. Tačiau šie karingi futbolo aistruoliai baikeriai netrukus privertė policininkus atsisėsti ir vaišintis kartu su jais arba stovėti nuošaly.

Valgydamas Malekas stebėjo į kebabą įnikusį Siną žinodamas, kad jo draugas tik šito visada ir troško – tiesiog būti vienu iš berniukų. Apie pirmą nakties, baikeriams ėmus skirstytis, Sina pagaliau atsakė į Maleko klausimą:

– Žinoma, man rūpi mano senoji komanda. Yra dalykų, kuriems turi likti ištikimas, – jis pažvelgė į Maleką. – Pavyzdžiui, tokiems kaip mudviejų draugystė. Juk mes ištikimi vienas kitam, tiesa?

Jie vis dar sėdėjo ant žolės. Dabar vienudu. Aplinkui slankiojo kažkoks parko darbuotojas, ragindamas išeiti, tačiau jie nekreipė dėmesio, ir jis pasišalino. Tolumoje, kitoje tvenkinėlio pusėje, vaikštinėjo šeimos su vaikais. Tokiomis vasaros naktimis kaip ši žmonės vaikštinėdavo iki paryčių.

Soaad tikriausiai laukia manęs, nerimavo Malekas. Jo tikra motina! Malekas pirmą kartą gyveno kartu su moterimi, nors tik keletą dienų. Ji maldavo, kad pasiimtų savo daiktus iš Sinos namų ir pagyventų su ja, kol bus Teherane, ir jis sutiko. Kiekvieną vakarą ji paruošdavo jam vakarienę. Atsilygindamas už tai Malekas, grįžęs iš kasdieninių vaikščiojimų su Fani po teismus, beveik visą laiką praleisdavo su Soaad ir jos kaimyne Ana.

– Paklausiu tavęs dar kartą: ką tu darai KAF?

– KAF neegzistuoja.

– Gal ir ne. Bet ką tu jiems darai?

– Verčiu, kai jiems prireikia vertėjo.

– Ir tu dirbi kažkokiame ofise? Turi savo darbo stalą, atsiskaitai kokiam nors viršininkui?

Sina nusišypsojo.

– Koks skirtumas? Tarkim, aš nuo devintos iki penktos dirbu vietoje, vadinamoje KAF būstine. Patenkintas?

– Aš tik stengiuosi suprasti.

– Tu stengeisi suprasti daugybę metų, Rezai. Štai kodėl tu tęsei studijas. Tau reikia suprasti, o man reikia…

– Ko?

– Kažką daryti. Iš tiesų gyventi. Gyventi pasaulyje ir mokytis aukštojoje mokykloje – skirtingi dalykai, Rezai.

– Tai, ką tu vadini darymu, yra darymas nemąstant.

– Netiesa. Aš daug mąsčiau apie viską.

– Pavyzdžiui, ar man pasakyti apie mano motiną? Gal man nereikėjo apie ją žinoti. Visą šį laiką gyvenau nieko apie ją nežinodamas.

– Ar tikrai gailiesi sužinojęs?

Ne. Jis tikrai nebūtų norėjęs likti nežinioje. Dabar jis liovėsi mėginti suprasti, kas aplinkui dedasi, ir tiesiog tarė:

– Pasakyk man bent ką, ką nori pasakyti. Bent ką!

Sina kaip reta rimtai pažvelgė į jį.

– Aš giliai įklimpęs, Rezai. Pernelyg giliai.

– Važiuojam su manim į Valstijas. Pamiršk visa tai.

– Negaliu.

– Tu taip smarkiai įsivėlei?

Sina linktelėjo.

– Tik vieno dalyko tenoriu iš tavęs: jeigu tau išdegs tas reikalas su Fani, pažadėk, kad pasirūpinsi ir mano motina.

– Nori atitaisyti tai, ką padarei išmesdamas ją iš to namo?

– Taip.

– Tai eik ir atsiprašyk. Pasakyk, kad myli ją.

– Neįmanoma. Yra ribų, kurias peržengus kelio atgal nėra.

Jo žodžiuose buvo tiesos. Ir Malekas jautė, kad turi ką nors pažadėti Sinai, kitaip jo pasaulis galutinai subyrės į šipulius. Jis tarė:

– Aš padarysiu, ką turiu padaryti kaip tavo įgaliotinis. Pabaigsiu šį reikalą iki galo. Padarysiu tai dėl savo motinos. Ir dėl tavo motinos. Sutarta?

– Ačiū tau.

– Tačiau tu… – jis paėmė Siną už rankos, – tu gi supranti, kad jie net nenuplaus tavo kūno, kai jiems tavęs nebereikės. Jie tiesiog įmes tave į kokį nors bevardį kapą.

– O koks skirtumas, kas nutiks mano kūnui? Tau taip svarbu, kad ant tavo kapo būtų lentelė su užrašu, Rezai? Argi tai turi reikšmę?

Kai Malekas pranešė Soaad ir Anai, kad po dviejų dienų jis grįžta į Ameriką, Ana ėmė verkti, o Soaad tik įbedė žvilgsnį į sieną. Jie buvo Anos miegamajame, persmelktame stipraus ligos kvapo. Ji sirgo kažkurios rūšies vėžiu. Malekas neprisiminė, kurios, jis žinojo tik tiek, kad tai neišgydoma. Anai veikiausiai buvo likę vos keletas savaičių ar mėnesių. Aš jau atgyvenau savo, kartojo ji.

– Prašau, pasirūpinkit, kad mane palaidotų žydų kapinėse, Lenkijos žydams skirtoje dalyje.

Išpildyti jos prašymą buvo neįmanoma. Ji neturėjo jokių dokumentų, įrodančių, kad yra žydė. Jos istoriją per pastarąsias savaites jie sužinojo iš nerišlių ir nutrūkstamų pasakojimų, kai ji pajėgdavo išspausti daugiau negu sakinį ar du. Ją smarkiai sujaudino apsilankymas kapinėse kartu su jais. Tą naktį, kai Malekas vakarojo su Sina, Soaad teko vežti savo kaimynę į ligoninę. Kai po trijų dienų Ana grįžo, iš jos jau nedaug kas buvo likę. Ji nebesikėlė iš lovos.

Prieš kurį laiką Ana ėmė jį vadinti „Soaad sūnau“. Dabar, gulėdama lovoje ir pavartojusi šį epitetą, Ana tyliai paklausė Maleko:

– Kodėl tavo akys sako, kad mano prašymas nebus išpildytas?

Malekas paaiškino, kad jis jau buvo susisiekęs su likusiais miesto žydų bendruomenės nariais. Jie nenorėjo priimti jos į kapines. Labai nenorėjo. Jų bendriją siejo glaudūs tarpusavio ryšiai. Ir jų neįtikino pasakojimas apie vieną seną lenkę – kuri pusseptinto dešimtmečio gyveno Teherane kaip katalikė, – staiga pareiškusią, kad ji esanti žydė. Jiems reikėjo tvirtų įrodymų, ypač kitų žydų laidavimo už ją. Kalbant telefonu atrodė, kad jie išsigando ir nori kuo greičiau baigti šį pokalbį. Nors jie tiesiai taip ir nesakė, matyt, nenorėjo užsitraukti valdžios nemalonės. Tai buvo akivaizdu. Po revoliucijos jie užtektinai prisikentėjo ir nenorėjo prisiimti jokios rizikos, galinčios prišaukti bėdą.

– O jeigu aš jiems palikčiau savo butą? – viltingai paklausė Ana. – Jie galėtų jį parduoti ir dalį gautų lėšų skirti mano kapui.

Ji išsikvėpė, ir jos akys ėmė merktis.

Soaad tyliai stovėjo kitoje lovos pusėje stebėdama moterį, su kuria draugavo daugiau kaip dvidešimt metų. Galiausiai ji paklausė Maleko:

– Negi niekaip neįmanoma jai padėti?

Anos akys atsimerkė ir ji pusiau šyptelėjo:

– Pasistenk, Soaad sūnau. Papasakok jiems mano istoriją.

Malekas pamatė, kad ji nori paduoti jam kažkokį voką. Jos rankų venos buvo panašios į išblukusias rašalo dėmes. Jis taip mažai apie ją žinojo. Ant židinio atbrailos stovėjo nuotrauka, kurioje ji buvo įsiamžinusi su savo vyru, iraniečiu. Jis seniai miręs. Vaikų jie neturėjo. Gyveno vienudu. Smulkutis tamsaus gymio vyras ir Ana, atrodanti keliais tuzinais svarų sunkesnė negu dabar. Ana su raudona suknele, žvelgianti į fotoaparato objektyvą maždaug prieš dvidešimt penkerius metus. Baimindamasi, kad neišaiškėtų jos širdyje slepiama paslaptis, ji nematė kitos išeities, kaip tik nutukinti kūną saugant tą paslaptį ir išmesti raktą. Paėmęs voką Malekas klausiamai pažvelgė į Aną.

– Aš padiktavau tavo motinai savo gyvenimo istoriją, – paaiškino ji. – Pasakojimas užima tik keletą puslapių. Gal jis tau kaip nors padės. Dalį istorijos tu jau žinai. Nepamiršk manęs, Soaad sūnau.

Malekas įsidėjo voką į kišenę. Staiga pasijuto pavargęs – jo pečius užgriuvo per didelė kitų žmonių paslapčių našta. Jis pabučiavo Aną į kaktą ir atsisveikino su ja.

Jiems grįžus namo Soaad paklausė Maleko, kada jis ketina grįžti į Teheraną.

– Žiemą.

– Kodėl mane susiradai?

Jos klausimas buvo ne toks jau keistas, tik užduotas šiek tiek per vėlai. Jis pažvelgė į ją, nelabai žinodamas, ką atsakyti.

– Tu jau žinai šią istoriją. Mano draugas Sina pasakė, kaip tave rasti.

– Bet tu neprivalėjai ateiti, Rezai.

– Privalėjau. Kaip ir dabar privalėjau paimti šį Anos laišką.

– Tai aš tau esu kažkoks malonės projektas?

– Tu – mano motina.

– Kas bus dabar?

– Pasistengsiu ištraukti tave iš šios šalies.

– Aš net paso neturiu. Jie man neišduos. Tu nepatikėsi, bet aš vis dar esu laikoma pavojinga Islamo Respublikai.

– Šią problemą galima išspręsti.

– O kaip su tuo žmogumi, kuris buvo čia atėjęs?

– Fani? Turiu su juo bendradarbiauti, kitos išeities nėra.

– Kodėl tiesiog neatsisakius?

– Aš jau pasirašiau šiokius tokius dokumentus. O tokių žmonių neatsikratysi. Nepavyks. Be to, jis dirba jau ne vienas. Prie jo prisijungė kiti. Aš jų niekada nepamatysiu. Tačiau jie yra. Jie gimsta užuodę pinigus.

– Jie visi taikosi į tavo draugo šeimos konfiskuotus turtus?

Malekas linktelėjo. Jis prisiminė, kaip prieš daugelį metų atsivežė Siną į Fresną susitikti su savo tėvu. Nors tuo metu senis jau buvo smarkiai pasiligojęs, jis puolė ant kelių ir ėmė bučiuoti Sinos – savo buvusio darbdavio – sūnaus rankas. Malekui dar niekada nebuvo tekę matyti tokio jaudinančio reginio. Galbūt senis manė, kad puldamas ant kelių ir bučiuodamas Sinos rankas jis kažkaip atsuks laiką, ir jie visi vėl atsidurs Teherane – prieš revoliuciją, kai viskas buvo gerai ir kiekvienas turėjo savo teisėtą vietą darniai funkcionuojančiame pasaulyje be varginančios Islamo Respublikos, be žudynių ir egzekucijų, be karo ir kitų jos atneštų blogybių.

Dabar jis papasakojo apie šį atsitikimą Soaad.

Valandėlę patylėjusi ji sumurmėjo:

– Čia mano kaltė. Aš jus įtraukiau į visa tai. Tau nederėjo atvykti į Teheraną. Atleisk man.

– Klausyk, į šitą reikalą su Fani ir Sina aš įsivėliau gerokai anksčiau, negu sutikau tave.

– Ne. Tai prasidėjo prieš trisdešimt penkerius metus, kai aš ėmiau skųsti savo draugus. Štai kodėl tau tenka daryti tai, kuo užsiimi dabar.

– Tu niekada nieko neskundei. Nepamiršk to. Ir kai viską čia susitvarkysime, tavo byla bus baigta amžiams. Supranti?

Tačiau ji vėl buvo nusisukusi į viryklę ir nežiūrėjo į jį.

– Pone Malekai, ar kada nors žiūrėjote vaizdo įrašus, kuriuos internete skelbia Irake tarnaujantys amerikiečiai? – paklausė jo Fani.

– Po keturių valandų turiu būti oro uoste. Tiesiog pasakykite man tai, ką noriu žinoti.

– Mainais į ką?

– Arba mes dirbame kartu, arba ne. Aš pasirašau už Siną Vafą dokumentus. Man reikia žinoti, už kokį žmogų pasirašau.

– O kai sužinosite?

Malekas gūžtelėjo:

– Jūs turite mano motinos bylą. Taigi aš jūsų nepaliksiu. Negaliu nusisukti ir nuo Sinos Vafos. Jis…

– Jūsų brolis? Bent jau jūs mylite jį kaip brolį.

– Aš laikausi saviškių.

– Kas jums saviškiai, pone Malekai, – amerikiečiai ar mes?

Malekas tylėjo. Fani nežaidė su juo. Jis norėjo būti tikras, kad paukštelis neišskris iš narvo. Jam reikėjo garantijų.

Šis butas buvo tame prabangiame rajone, kur Soaad vedė jogos pamoką. Tos pačios gatvės gale buvo įsikūrusi kažkokios Europos valstybės ambasada, priešais ją sargybą ėjo jauni iraniečių kareiviai. Malekas nustebo, kad Fani jį čia atsivežė. Akivaizdu, kad tai ne jo namas. Neatrodė, kad čia būtų kas nors gyvenęs. Jis labiau priminė sceną, namų fasadą. Lentynose prie lango su nuostabiu vaizdu į kalnus tvarkingai sustatytos knygos. Stiklinis valgomasis stalas be jokios dėmelės, odiniai krėslai. Ant grindų patiesti kilimėliai. Ant sienų keletas įprastų paveikslų ir kaligrafijų.

Ir kompiuteris.

Fani jį įjungė. Norėdamas išvengti vyriausybės cenzoriaus jis prisijungė prie interneto per tarpinį portalą. Visą kitą valandą Malekas sėdėjo žiūrėdamas ekrane vieną vaizdo įrašą po kito. Tai daugiausia buvo Irake tarnaujančių amerikiečių samdinių nufilmuoti klipai su išpūstais pavadinimais, tokiais kaip Snaiperis nušauna 50 maištininkų, arba mažiau išraiškingais, tokiais kaip Specialusis būrys vykdo užduotį. Po kurio laiko vaizdų seka ekrane ėmė panėšėti į kompiuterinį žaidimą. Amerikiečių samdiniai, pozuojantys vaizdo kameroms greitai skriejančiuose automobiliuose, tratindami automatais. Kai kurie vaizdo įrašai, šlovinantys kariškių gyvenimą, buvo sudurstyti iš atskirų epizodų, o jų garso takelio antrame plane griaudėjo sunkiojo metalo muzika. Malekas lipte prilipo prie ekrano. Tie vaizdo įrašai sugrąžino į seniai lankytas vietas. Jis jautė adrenalino antplūdį. Ir netrukus apskritai pamiršo, kodėl čia sėdi ir visa tai žiūri.

Pagaliau jis lėtai ištiesė ranką ir paspaudė mygtuką „Pristabdyti“. Jo galva buvo tuščia. Jautėsi taip, tarytum kažkas būtų stipriai tvojęs per galvą arba pridusinęs pagalve. Praėjo šiek tiek laiko, kol atgavo žadą. Fani stovėjo prie lango, įdėmiai žvelgdamas į kalnus.

– Ir ką? – suniurzgė Malekas.

– Gal pasižiūrėjus šiuos vaizdo įrašus taip ir neatrodo, tačiau tas karas anapus sienos eina į pabaigą.

– Ir kuriems galams aš čia sėdėjau, žiūrėdamas juos?

– Tokius vaizdo įrašus aš radau jūsų draugo kompiuteryje.

– Kam juos parodėte man?

– Išvadas darykite pats, Malekai. Jūs norėjote žinoti, ir aš jums parodžiau. Man nėra jokio tikslo jus apgaudinėti. Jūs mano partneris. Kaip anksčiau mano partneris buvo Sina. Ir mudviejų veikla pagal šios šalies įstatymus yra visiškai teisėta. Tačiau ji nebebus teisėta, jeigu jūsų draugas žus. Kadangi tas popierius, kurį nešiojatės, pasidarys bevertis. Kaip ir visos mūsų pastangos.

– Jūs norite, kad Sina Vafa liktų gyvas.

– Kaip ir jūs, kiek suprantu. Tačiau mudu abu turime tam savų priežasčių. Pakalbėkite su juo. Įtikinkite jį nusėsti nuo to Šėtono asilo, kaip sakoma, ir nutraukti savo veiklą anapus sienos.

– Labai abejoju, ar mano draugas yra tikrasis išpuolių prieš amerikiečių samdinius Irake organizatorius.

– Kodėl? Manote, kad jis per daug mielas daryti tokius dalykus?

Malekas neturėjo ką į tai atsakyti.

– Kaip jau minėjau, – tęsė Fani, – tas karas pamažu, labai pamažu eina į pabaigą. Galiausiai kariauti liks tik kvailiai, kokius matėte tuose vaizdo įrašuose, ir tokie žmonės kaip jūsų draugas, kurie nori tuos kvailius pažaboti.

– Gal jis tiesiog mėgsta žiūrėti smurtinius vaizdus internete.

– Žinoma, Malekai, žinoma! O dabar aš jus nuvešiu į oro uostą. Jau metas.

DŽEIMSAS

Tai broliška meilė, pamanė jis be didelės ironijos. Noras apsaugoti jaunesnįjį brolį, nors Džeimsui Makgreiviui, užgrūdintam jūrų pėstininkui, tarnavusiam Irake ir Afganistane, globos nelabai reikėjo.

Malekas sėdėjo auditorijos gale stebėdamas, kaip įtempta susirinkusiųjų politinė diskusija virsta atvirai priešišku barniu. Džeimsas stovėjo ant pakylos atremdamas išpuolius. Abipus jo sėdėjo žmonės, kurie irgi buvo parašę knygas apie savo patirtį kare. Šiaip jie nelabai mėgo veltis į ginčus, tačiau jie turėjo ypatingų priežasčių pulti Džeimsą. O įvairaus plauko auditorija galėjo palaikyti bet kurią pusę.

Staiga auditorija nuščiuvo, diskusijos dalyviai ir žiūrovai laukė, kol Džeimsas Makgreivis atsakys į klausimą apie antrąjį Faludžos mūšį, kuriame jis dalyvavo. Džeimsas žvalgėsi po auditoriją, kol jo akys įsmigo į Maleką. Padėk man, rodės, sakė jis.

Vos prieš dvi savaites, kai jiedu po dviejų valandų kelio atvyko į Long Ailendą aplankyti Džeimso motinos ir sergančio tėvo, panaši situacija kilo prie pietų stalo. Džeimso motina, plona, pieno spalvos oda ir išvargusiomis mėlynomis akimis, taip atidžiai stebinčiomis kiekvieną jos vyriausiojo sūnaus krustelėjimą, tarsi šis būtų keturmetis, buvo patroškinusi jautienos ir neįtikėtinai aštrių kopūstų, kuriuos, ji tvirtino, išmoko gaminti, kai Džeimsas vyresnysis, profesionalus kariškis, tarnavo Korėjoje. Tarp svečių ir Džeimso vyresniojo tvyrojo stipri įtampa, ir Džeimso motinos, bėgiojančios į virtuvę ir atgal, čiauškėjimas jos nesušvelnino. Džeimso tėvas tiesiog nepratarė nė žodžio. Tylėjo, ir viskas. Negana to, kad Džeimsas, vienintelis sūnus, nusekęs paskui jį kariškio pėdomis, dar tebevykstant kovoms parašė antikarinę knygą, tai dar ėmė ir atsivedė į namus Maleką pareikšdamas: „Mama, čia tas mano kolega iranietis, apie kurį tau pasakojau.“

Malekas sėdėjo prie stalo su galugerklyje įstrigusiu troškintos jautienos kąsniu jausdamasis kaip tikrų tikriausias ateivis. Makgreiviui vyresniajam – atsistatydinusiam pulkininkui, buvusiam sraigtasparnio pilotui, turinčiam kovų Vietname patirtį, su nereikalingu besijaučiančio žmogaus veido išraiška – nekilo jokių klausimų dėl to, kas yra draugai, o kas – priešai; jis buvo įsitikinęs, kad, jeigu ne komunistai, tai švelnumas ir liberalūs pliurpalai pavertė jo stiprią Ameriką skystimu. Jam teko matyti, kaip du iš trijų vaikų pereina visus yrančio jo pasaulio nuopuolio ratus. Jauniausias sūnus, keletą kartų turėjęs reikalų su teisėsauga dėl narkotikų laikymo ir kartą kaltintas dėl sunkaus nusikaltimo, galiausiai kaip įmanydamas ėmė vengti senojo kario ir apsigyveno kažkokiame nuošaliame Nevados miestelyje, kur puikuodamasis važinėjosi savo numylėtu „Harley“ motociklu ir retkarčiais, kad užsidirbtų gyvenimui, pakuodavo bakalėjos prekes. Jo sesuo nusibeldė į Vidurio Vakarus, apsigyveno treilerių Amerikoje ir palaidojo ten savo vyrą, taip smarkiai įjunkusį į metamfetaminą, kad iš jo buvo likę vieni griaučiai.

Visas šias Makgreivio gyvenimo detales Malekas per tris mėnesius nuo mokslo metų pradžios sužinojo iš jo paties. Ir dabar, šiame name, kur Amerika, rodės, nutarė paneigti pati save, tėvas ir sūnus sėdėjo varstydami vienas kitą tokiais žvilgsniais, tarsi vienas iš jų būtų užkietėjęs atėjūnų iš Vidurio Rytų žudikas, o kitas – sprogmenimis apsikarsčiusių ir į amerikiečių gyvybes besikėsinančių hadžių mylėtojas. Kaip galėjo šitaip atsitikti? Kapitonas Makgreivis, kuris, regis, viską padarė teisingai, – baigė brutalią Kandidatų į jūrų pėstininkų karininkus mokyklą, tarnavo ne šiaip gerai, o regis, buvo bepranokstąs tėvą visose, kokios tik įmanomos, karinių pasiekimų srityse, – vieną dieną nei iš šio, nei iš to pareiškė atsistatydinąs. O atsistatydinęs dar ir parašė tą knygą. Tą sušiktą knygą, kurioje suniekino viską. Net didvyriškus Faludžos mūšius. Ir kaip pulkininkui reaguoti, kai taip elgiasi jo numylėtas sūnus, jo pasididžiavimas, protingas ir puikus vaikas, kuris teikė jam gyvenimo prasmę, kitiems dviem nusiritus į pragarą ir apskritai dingus iš jo gyvenimo. Pulkininkas užsidarė namuose, susirgo ir nežinojo, ką pasakyti savo seniems kovų draugams, skambinusiems iš tokių vietų kaip San Diegas ir Fort Bragas ir tiesiai šviesiai klaususiems: „Ką norėjo pasakyti tavo sūnus? Kodėl jis rašinėja tokius dalykus? O tu sakei, kad tai bus puiki knyga apie karą.“

Tyla prie to stalo. Ji trenkė išdavyste. Ir sėdėdamas prie jo Malekas įsivaizdavo Siną Vafą Irake tuo pat metu… Ką jis daro? Kieno pavedimu? Ir kokiu tikslu? Makgreivis vyresnysis buvo teisus, jo požiūris turėjo pagrindą. Malekui nederėjo čia važiuoti. Jam pasirodžius ėmė irti visa tvarka, kurią senis buvo sau susikūręs. Kam taip elgtis su žmogumi? Kurių galų Džeimsas mane čia atsitempė, tūžo Malekas. Jis nenorėjo būti įveltas į tokias situacijas, net jeigu Džeimsas tai darė iš broliškos meilės. Net jeigu jis norėjo įtikinti savo senį, kad visi žmonės pasaulyje yra vienodi ir visi turi vieni su kitais sutarti. Makgreivis vyresnysis nenorėjo sutarti. Ir jis buvo pelnęs teisę nenorėti.

Taigi sėdėdamas toje auditorijoje ir žvelgdamas į Džeimsą Makgreivį ant pakylos Malekas norėjo garsiai jam sušukti: Mano drauge, tu apipylei pamazgomis savo tėvynainius, ir aš nežinau, kaip tau paaiškinti, kad turi atitaisyti savo klaidą.

Iš dešinės šalia Džeimso sėdėjo buvęs armijos desantininkas, kuriam puikiai sekėsi bendradarbiauti su įvairiais analitiniais centrais Vašingtone. Ponas Saugumas! Jis, be jokios abejonės, galėjo išdrožti keturių valandų paskaitą apie tai, kaip kovoti su teroristais, partizanais ir sukilėliais, po kelerių metų jis tikrai galės kelti savo kandidatūrą į kokią nors vietą valstybės tarnyboje. Iš kairės jam sėdėjo kitas buvęs jūrų pėstininkas, kuris taip pat dalyvavo Faludžos mūšyje. Jis stačiokiškai paklausė Makgreivio:

– Ką turėjote galvoje sakydamas, kad Faludža nė iš tolo neprilygsta Ivo Džimai? Ką reiškia toks pasakymas? Tai įžeidimas visiems jūrų pėstininkams, kurie atidavė savo gyvybes už šią šalį.

Malekas pamatė, kad Džeimso Makgreivio akis pagaliau užtemdė debesis. Jis nujautė, kas dabar bus: Džeimsas buvo pasirengęs visiškai nebepaisyti atsargumo. Jam jau buvo gana viso šito. Jam jau skersai gerklės stojo ši knyga ir diskusijos, kuriose dalyvavo pastaraisiais metais, tariamai ją reklamuodamas.

– Susikiškit ją! – drėbė jis, tačiau nelabai garsiai, ir daugelis susirinkusiųjų nebuvo tikri, ar teisingai išgirdo.

Kažkuris žiūrovas priekinėje eilėje paprašė Džeimso pakartoti paskutinius žodžius.

– Sakau, susikiškit ją, tą Faludžą! Ne, mums ji neprilygo Ivo Džimai ir neprilygo Normandijos operacijai jiems, – pabrėžė jis, rodydamas į tą desantininką. – Faludža – mėšlas. Mes užėmėme miestą, kurį gynė keletas tūkstančių išbadėjusių irakiečių, ir sumušėme juos pasitelkdami milžinišką ginklų arsenalą. Tai buvo ne didesnis pasiekimas negu beisbolo lazda užmušti kampe įsispraudusią pelę arba moskitą. Ir tada…

Reginys buvo siaubingas. Makgreivis prarado savitvardą, o praradęs ją ėmė smarkiai perdėti. Malekas stebėjo, kaip Džeimsas trykšta pykčiu, dabar jau į nieką nebežiūrėdamas. Auditorijoje jau kilo murmėjimas. Džeimsą tai tik dar labiau paskatino, ir jis žengė vis toliau už raudonos linijos, kurią jau buvo kirtęs:

– Ir ką mes darėme paskui? Paplekšnojome sau per petį, apsidovanojome medaliais ir pavadinome tai velnionišku mūšiu. Medaliai? Mums? Medalių nusipelnė tie vargšai šunsnukiai, kurie buvo apsupti tame miesteliūkštyje. Tai jie kovėsi su Abraomo laikų tankais, ne mes. Apie kokią drąsą, apie kokią garbę čia galima kalbėti?

Galiausiai Džeimso balsą užgožė švilpimų ir patyčių protrūkis, paskui kažkas iš auditorijos garsiai ir aiškiai pasakė tai, kas tikriausiai tuo metu visiems sukosi ant liežuvio:

– Jūs darote gėdą visiems kareiviams, kurie tarnavo jūsų vadovaujami.

Nebegalėdamas daugiau klausytis Malekas išsmuko iš auditorijos, nutaręs palaukti Makgreivio lauke. Nors Džeimso žodžiuose buvo dalis tiesos, vis dėlto yra dalykų, kurių tiesiog negalima sakyti taip, kaip jis ką tik padarė. Juo labiau Jungtinių Valstijų jūrų pėstininkų kapitonui Džeimsui Makgreiviui. Toks elgesys buvo kažkuo nepateisinamas.

Dėl to Malekas šalo automobilių stovėjimo aikštelėje likusią to lapkričio vidurio vakaro Arlingtone, Virdžinijoje, dalį, laukdamas jo išeinant. Tą rytą jam paskambino Sinos motina, maldaudama jį grįžti į Teheraną nors dviem dienoms. Girdi, jai ir jos vyrui reikia jo pagalbos. Jis pažadėjo jiems atvykti, kai tik baigsis rudens semestras.

Savaitę palaukęs po to susitikimo Malekas paklausė Džeimso apie Faludžą:

– Juk iš tiesų tu netiki tuo, ką pasakei Arlingtone?

– Mūsų kariai puikiai kovėsi tame Irako šūdmiestyje. Niekas nebūtų geriau kovęsis už mus. Niekas nemoka taip kautis.

– Tai kam išdėjai juos į šuns dienas?

– Aš buvau pavargęs, Rezai.

Džeimsas vengė Maleko akių. Jiedu sėdėjo beveik tuščiame Džeimso kabinete, kurį koledžas jam buvo davęs kitame pastato gale negu Maleko. Ant grindų buvo tvarkingomis eilėmis sukrautos krūvos knygų. Skirtingai nei daugumos kitų kabinetų, jo sienos nebuvo išklijuotos apmušalais. Koledžo vadovybė buvo pažadėjusi Džeimsui pasirūpinti, kad jo kabinetas būtų perdažytas ir išklotas kilimine danga. Palaukęs du mėnesius, jis nusipirko dažų, šepečių, kiliminės dangos ir klijų, ir per dvi dienas pats atliko visus kabineto remonto darbus. Malekas matė, kad Džeimso santykiai su kolegomis nesiklosto nuo pat pirmos dienos. Buvęs jūrų pėstininkų karininkas visur matė neveiksmingą valdymą ir lėšų švaistymą. Užmaskuotas tinginiavimas, būdingas vidutinių valstybinių universitetų dėstytojams ir vadovams, prie kurio Malekas įprato studijuodamas doktorantūroje, tiesiog siutino Džeimsą. Tam tikra prasme Džeimsas Makgreivis buvo tarsi ateivis iš kitos planetos. Tokios, kur iškilti padeda tik įgūdžiai ir gebėjimai. Čia jis buvo tarsi žuvis sausumoje. Jis nemokėjo ir nenorėjo žaisti žodžiais. Jis norėjo tik atlikti darbą. Tūždamas jis sakydavo Malekui: Kaip žmonės gali nei dirbti, nei nedirbti? Jau per antrąjį semestro susirinkimą jis drėbė savo kolegoms:

– Negi čia niekas už nieką neatsakingas? Taip tvarkyti reikalus, kaip jūs čia tvarkote, tai tas pats, kas siųsti kareivius į karą be ginklų ir amunicijos.

Malekas suprato, kad jam pačiam pavojus netekti darbo negresia. Džeimsui kitiems metams darbo sutartis nebus pratęsta. Nuvargusių senų dėstytojų prisirinkęs kambarys nuščiuvo, panašiai kaip po mėnesio nuščiuvo ana auditorija Arlingtone. Bet tuosyk katedros vedėjas, kuris pats ir pasamdė Džeimsą, jam išrėžė:

– Jūs ką tik pavartojote sakinį su dviem neiginiais, Džeimsai. Niekas už nieką neatsakingas. Maniau, kad jūsų anglų kalbos įgūdžiai geresni. Šiaip ar taip, jūs dirbate anglų kalbos katedroje.

– Aš taip pasakiau norėdamas pabrėžti savo žodžius.

– O anglų kalbos taisyklės jums negalioja? Ir, beje, mes čia nekariaujame , jeigu kartais taip manėte. Mes nerengiame kareivių ir neprivalome aprūpinti jų ginklais ir amunicija.

Susirinkimo dalyviai pasijuokė iš jo šaltu akademiniu juoku žmonių, pažinojusių pasaulį tik iš New York Times. Tačiau jų pajuoką Džeimsas Makgreivis priėmė kur kas santūriau, negu išpuolius prieš jį Arlingtone. Jo sveika berniokiška išvaizda, tos įdėmios siauros kario akys akivaizdžiai kontrastavo su blyškiais dėstytojų veidais. Jis nesuko galvos dėl kitos knygos, kurią ketino parašyti. Jis nesiekė paaukštinimo. Jeigu būtų siekęs, žinojo Malekas, jis tiesiog būtų likęs tarnauti kariuomenėje. Jis buvo tik avigalvis idealistas, beveik dešimtmečiu jaunesnis už Maleką, kuris net po karinės tarnybos Irake – o gal kaip tik po karinės tarnybos Irake – vis dar ieškojo prakeiktos tiesos. Ir jis nesirengė užsičiaupti. Negalėjo. Jis ne tam priėmė šį darbo pasiūlymą, kad sėdėtų ausis suglaudęs. Ne tam jis parašė savo knygą.

Štai kodėl jo studentai jį mylėjo. Veikiau – dievino. Džeimsas Makgreivis, idealistas, ėmėsi darbo šiame senosios miesto dalies koledže Harleme, norėdamas pakeisti pasaulį. Tarnaudamas jūrų pėstininkų pajėgose jis pats patyrė, kad galima pakeisti beveik visokias aplinkybes ir suteikti žmonėms naują gyvenimą. Jis buvo įsitikinęs, kad čia apgaudinėja jo vaikus. Apie studentus kalbėjo taip, tarsi jie būtų jo vadovaujamos brigados, kuopos, būrio nariai ir jautėsi privaląs juos ginti. Tikino, kad jie gali pasiekti, ko tik panorėję, ir rodė, kad tai tikrai įmanoma. Praėjus mėnesiui nuo jo mokymo pradžios viena studentė prisipažino jam, kad vos netapo prievartautojo auka. Džeimsas Makgreivis nedelsdamas nuėjo į mokyklos sporto salę ir paprašė skirti jam laiko mokyti visus norinčiuosius savigynos pagrindų. Netrukus pasklido žinia, kad dėstytojas Džeimsas Makgreivis išmoko dvidešimt dviejų veiksmų, išgelbstinčių gyvybę bet kurioje situacijoje. Užtenka išmokti šių dvidešimt dviejų veiksmų, ir bijoti nebėra ko. Savigynos kursai pasidarė nepaprastai populiarūs, ypač tarp studenčių, kurios plūdo pas Džeimsą tarsi pas savotišką išganytoją.

Tačiau ir to Džeimsui vis dar nepakako. Netrukus jis ėmė veltis į ginčus su administratoriais. Jis pareikalavo paaiškinti, kodėl studentų grupės tokios didelės. Ir kodėl koledžas nuolatos švaisto mokesčių mokėtojų prakaitu uždirbtus pinigus, rengdamas savo vadovaujantiems darbuotojams vakarėlius brangiuose restoranuose? Kitaip tariant, Džeimsas Makgreivis buvo daug kam užlipęs ant nuospaudos. Bet jis dėl to nekvaršino sau galvos. Išleidęs savo knygą jis sukėlė didžiulį skandalą. Dabar jis susirengė ištaisyti visas savo šalies negeroves. Ir buvo pasiryžęs įgyvendinti savo tikslą neatsižvelgdamas į nieką, net jeigu jo paties tėvas dėl to laikys jį bepročiu ar išdaviku. Ameriką apėmusi liga nusinešė jo brolį ir seserį. Godumo liga, sakė jis Malekui. Godumo ir egoizmo.

– Žinai, ko pirmiausia išmoksti jūrų pėstininkų mokykloje? Ogi nebūti egoistu. Nes elgdamasis egoistiškai pražudysi ir save, ir savo draugus. Neišmokęs dirbti išvien su kitais, neišgyvensi net naujokų mokymo stovykloje.

Malekas daugiausia tik klausydavosi. Kitame pasaulio gale Sina Vafa žudė amerikiečius dėl to, kad laikė juos godžiais. O čia Džeimsas Makgreivis bandė juos išvaduoti kaip tik nuo šios ydos. Reza Malekas klausėsi ir troško švelnaus moters šnabždesio. Paskutinė moteris jo gyvenime buvo Klara Vikingstad; jie visada kalbėdavosi dalykiškai, tik apie karą ir Vidurio Rytų politiką, o pertraukas tarp šių pokalbių užpildydavo dar dalykiškesnėmis, šaltesnėmis, dažniausiai atgrasiomis sueitimis.

– Kodėl tu taip žiūri į mane? – paklausė Džeimsas.

Jie tylėdami sėdėjo Džeimso kabinete, ir Malekas, žinodamas, kad Džeimsas po savo rašomuoju stalu laiko butelį viskio, pasisiekė jį ir ėmė gerti. Džeimsas apsimetė, kad rausiasi po kažkokius popierius, vengdamas įdėmaus Maleko žvilgsnio. Jie abu skaitė paskaitas vakarinėms grupėms, bet Džeimsas vis dar neturėjo buto mieste, taigi jam tekdavo sukarti ilgą kelią iki Long Ailendo, kur gyveno pas savo tėvus. Tais vakarais, kai jiedu po paskaitų smarkiai padaugindavo, jis nakvodavo pas Maleką, gyvenantį netoliese, o rytą važiuodavo namo.

Malekas, jau būdamas apkaušęs, pasakė:

– Man regis, kartą mačiau tave Bagdade, tu reguliavai eismą.

Džeimsas nusijuokė ir pakėlė į jį akis.

– Ten tikrai buvau ne aš. Man teko mėžti mėšlą pavojingesnėse vietose negu sušiktas Bagdadas.

– Ir žinai, ką? Aš manau, kad tu vis dar bandai reguliuoti eismą. Tai tavo prigimtis. Kitaip tu negali. Tik žinai, čia yra taisyklės ir šviesoforai. Čia ne taip, kaip buvo Bagdade. Tu nebeprivalai reguliuoti eismo, kapitone Makgreivi.

– Kaip suprasti tokį patarimą?

– Tu juk žinai, kad jie nepratęs darbo sutarties su tavim kitiems metams.

– Žinau. Man tai nerūpi.

– Tai kas tau tada rūpi? Turi draugę? Ne, neturi.

– Kaip ir tu. Asmeniniai santykiai ne mūsų sritis. Mes nemokame jų palaikyti. Ypač su moterimis. Tačiau aš gaunu daug elektroninių laiškų iš gerbėjų. Taiką mylinčių, prieš karą nusiteikusių moterų rafinuotais vardais, tokiais kaip Paiper, Kiara ar Penelopė; jos rašo, kad labai norėtų leistis su manim į kelionę aplink pasaulį.

– Tai ir važiuok su viena iš jų. Išsirink aukštą. Kad tiktų tau pagal ūgį. Judu susilauksite aukštų, sportiškų, taiką mylinčių, prieš karą nusiteikusių vaikų.

– O tu, Rezai? – Džeimsas staiga pasidarė labai dėmesingas ir įsmeigė akis į Maleką. – Ar aš tave mačiau Bagdade? Ką tu ten veikei?

– Tu jau žinai, ką ten veikiau.

– Tačiau daugiau beveik nieko apie tave nežinau, tiesa? Tu jau viską žinai apie mano gyvenimą. Tu buvai susitikęs su mano seniu ir važiavai su manim į tą susitikimą Virdžinijoje. Tu žinai, kad aš pats atėmiau iš savęs galimybę likti šiame darbe ir kad tau dabar nebegresia pavojus pačiam netekti darbo, ir aš džiaugiuosi dėl tavęs, o dar labiau džiaugiuosi dėl savęs, nes nenorėčiau varžytis su tavimi. Ir…

– Tai tu taip elgeisi dėl to, kad nenorėjai atimti iš manęs darbo?

– Ne. Aš taip elgiausi todėl, kad kai ką praradau ir tikėjausi tai rasti čia: tikslą. Tačiau, regis, jis ne čia. Taigi liaukimės šnekėti apie mane. Pakalbėkim apie tave.

Malekas jau daug kartų bendrais bruožais pasakojo jam apie savo gyvenimą. Vaikystė Teherane. Revoliucija. Gyvenimas Fresne, Kalifornijoje, darbas sausainių parduotuvėje su tėvu. Koledžas. Gana nenaudinga doktorantūra ir disertacija apie pakvaišusius dėl Dievo Basros sufitus. Paskui sugrįžimas į Vidurio Rytus. Karas. Ir taip toliau. Jis net papasakojo Džeimsui, kaip dirbo Teherane, Kabule ir Bagdade su tokiais žmonėmis kaip Klara Vikingstad, tačiau neminėjo jam nei Sinos, nei Fani ir net Soaad.

– Neturiu ko pasakoti. Priešingai negu tau, man patinka Harleme. Man patinka dėstytojo darbas beveik viskuo. Galėčiau čia dirbti iki pensijos. Būtų visai neblogai.

– Ką gi, jeigu neturi, tai neturi, – pasakė Džeimsas stodamasis. – Eime pas tave, išgersime po keletą taurelių.

Malekas nusekė paskui jį. Tačiau tuo metu, jiems išėjus į pagrindinį vestibiulį, pasigirdo riksmas, ir abu išgirdo, kad šaukia juos vardais.

Atsigręžę pamatė link jų bėgančią Kandisę Vinsent. Malekas jau iš tolo pastebėjo, kad ji verkia. Buvo vėlu. Beveik dešimta vakaro. Paskutinės paskaitos tą vakarą baigėsi penkiolika minučių po devintos ir vestibiuliai bjauriame, kalėjimą primenančiame pastate su jo aklaviečių labirintais ir patalpomis be langų buvo ištuštėję.

Kandisė Vinsent pribėgo prie abiejų vyrų ir sustojo, sunkiai gaudydama orą, nei gyva, nei mirusi. Malekas tučtuojau suprato, kas atsitiko. Ją priveikė vaikų tėvas, kaip ji sakydavo, kuris neseniai išėjo iš Rikerso kalėjimo ir nedavė jai ramybės. Ji vėl buvo parašiusi apie tai Malekui, klausdama patarimo, ką daryti. Jis patarė nueiti į koledžo sporto salę ir užsirašyti į naują jo draugo dėstytojo Makgreivio savigynos būrelį. Kandisė paklausė jo patarimo ir nepasigailėjo; paskui ji parašė Malekui, kad dėstytojas Makgreivis išmoko atlikti veiksmus taip, tarsi būtum gimęs juos mokėdamas, tarsi viskas būtų įmanoma.

Dabar ji stovėjo prieš abu vyrus žvilgčiodama tai į vieną, tai į kitą ir staiga pratrūko pasikūkčiodama raudoti.

Džeimsas, ne Malekas, ištiesė ranką ir apkabino ją:

– Ššš, viskas bus gerai.

Švelniai glostydamas jis paklausė:

– Ko aš jus mokau per užsiėmimus? Kad nėra nepataisomų dalykų, nėra tokių gniaužtų, iš kurių neįmanoma išsivaduoti.

Malekas stovėjo ir stebėjo juodu. Jis galėjo numatyti, kur ši situacija gali nuvesti. Galbūt tai buvo gerai. O galbūt ir ne. Jis nebuvo tikras, ant kurio iš judviejų peties Kandisė atėjo pakūkčioti. Tik džiaugėsi, kad Džeimsas pirmas ėmėsi iniciatyvos, nes taip jau Džeimsas Makgreivis elgdavosi. Imtis iniciatyvos buvo jo profesija. Malekas nė kiek neabejojo, kad jis ir buvo tas karys, reguliavęs eismą Bagdade.

Per televiziją vėl rodė Klarą Vikingstad. Ji vilkėjo skoninga juoda suknele ir pasižymėjo tuo akių spindesiu ir tuo išmintingu pasitikėjimu savimi, nuginkluodavusiu visus interviu ėmėjus, kurie kviesdavosi ją į savo laidas. Po suėmimo Kume, vasarą, jos juodi plaukai buvo trumpai kirpti. Grįžusi į Jungtines Valstijas ji parašė ilgą straipsnį apie tai, ką patyrė Irano kalėjime, kai po riaušių dvasininkų mieste trumpai buvo suimta, kurį publikavus prasidėjo jos turas po televizijos pokalbių laidas. Malekas kartą skambino jai rugsėjį, bet iš jos skambučio nesulaukė.

Ji paskambins. Kai ateis laikas.

Malekas pritildė televizorių. Prieš dvi savaites skambino Soaad. Vieną naktį, kai Soaad nebuvo šalia, ligoninėje mirė Ana. Jos kūnas buvo išvežtas iš ligoninės ir kažkur palaidotas, bet ne žydų kapinėse. Dabar iš kažkur atsirado tolimas jos vyro giminaitis iranietis ir ėmė kovoti dėl nuosavybės teisių į jos butą ir varganus baldus.

Telefonu Soaad paklausė Maleko, ar jam pavyko sužinoti ką nors daugiau apie tai, kas parašyta Anos laiške.

– Kokiame laiške?

– Tame, kurį ji tau davė, kai buvai čia.

Grįžęs į Niujorką jis padėjo Soaad padiktuotą Anos laišką ant tuščios knygų lentynos svetainėje. Dabar jis priėjo prie jos, išsiėmė laišką iš voko ir stovėjo nagrinėdamas jį. Jam nederėjo taip pamiršti Anos. Ji kone maldavo, kad palaidotų tose Teherano žydų kapinėse, kuriose jie lankėsi. Tačiau, pasak Soaad, ligoninės darbuotojai iš pradžių ketino siųsti jos kūną į krikščionių kapines. Paskui, susigriebę, kad Anos tapatybės kortelėje parašyta, jog, norėdama išsaugoti savo santuoką su vyru, ji perėjo į islamą, jie išvežė ją laidoti į besiplečiančias musulmonų kapines miesto pietuose.

Ir ten Anos kūnas dingo kaip į vandenį. Kapinių personalas neužsirašė, kur ją palaidojo.

Ana, pamanė Malekas, buvo visiška atstumtoji. Ir jis pasijuto kaltas, kad nepadarė dėl jos daugiau nieko, kol galėjo.

Jis paklausė Soaad:

– Ar tas žmogus tau nedrumstė ramybės? – turėjo galvoje Fani, bet nenorėjo minėti jo pavardės telefonu žinodamas, kad Soaad puikiai supranta, apie ką jis kalba.

– Turi galvoje, ar nedrumstė ramybės ateidamas? Ne.

Jiedviem valandėlę patylėjus Soaad pridūrė:

– Taip, jis buvo atėjęs, bet ramybės nedrumstė.

Malekas pajuto skausmingą baimę, tokią, kokią žmogus jaučia tik bijodamas dėl savo artimųjų, susijusių kraujo ryšiais. Tai jam vis dar buvo naujas jausmas. Jis paklausė, ką Soaad turi galvoje.

– Jis tiesiog vieną dieną užėjo ir pasakė, kad tu jam neperskambinai.

Tai buvo tiesa. Vieną penktadienį jis išgirdo Fani balsą savo atsakiklyje. Fani pasakė tik tiek:

– Niekur nerandu mūsų bendro draugo. Dėl to gali kilti šiokių tokių problemų. Paskambinkite!

Malekas nepaskambino. Nenorėjo, kad Fani pamanytų, jog jis labai domisi Sinos reikalais. O Sina iš tiesų dingo. Nuo vasaros pabaigos Malekas iš jo nebuvo gavęs jokios žinios. Tuo tarpu Sinos paliktą tuščią vietą užėmė Džeimsas Makgreivis. Maleko galvoje įvyko savotiškas personažų pasikeitimas. Ir jis svarstė, tik retsykiais, ar šis pasikeitimas reikšmingas.

Jis išgirdo Soaad kažką šnabždant į telefono ragelį ir paprašė jos pakartoti.

– Negrįžk čia, – tarė ji šiek tiek garsiau. – Tau nėra reikalo grįžti. Man viskas bus gerai.

Ji buvo priversta palikti jį vaikystėje ir dabar norėjo pati pasiaukoti. Jis liepė jai baigti tokias kalbas.

– Užjaučiu dėl tavo draugės Anos mirties, – tarė jis. – Kai baigsime kalbėti, perskaitysiu jos laišką.

– Tai jos gyvenimo istorija.

– Žinau.

Nuo to pokalbio prieš dvi savaites Maleko kambario vidury ėmė pamažu kauptis krūva knygų apie Antrąjį pasaulinį karą ir holokaustą. Anos laiškas, parašytas kruopščia Soaad rašysena persų kalba, trumpai pasakojo, kaip 1939–1943 metais likimas nubloškė ją iš kažkokio miestelio tarp Balstogės ir Varšuvos į Teheraną. Ji buvo maža mergaitė, viena iš nepaprastos daugybės lenkų, bėgusių iš pradžių nuo Hitlerio, o paskui nuo Stalino. Galiausiai, kaip Malekas sužinojo iš tų knygų, apie šimtas tūkstančių šių pabėgėlių atsidūrė Teherane. Tarp jų buvusius žydų vaikus, perkeltus į žemes, netrukus virtusias Izraeliu, imta vadinti Teherano vaikais.

Malekas bandė įsivaizduoti šimtą tūkstančių lenkų Teherane 1942 metais, tarp jų Aną, slepiančią savo žydišką tapatybę ir įstrigusią tame tolimame mieste visus šiuos dešimtmečius. Aną, paskutinę žinomą Lenkijos žydę 2008-ųjų Teherane! Soaad ji diktavo: Teherane pirmą kartą po trejus metus trukusio pragaro pasijutau šiek tiek saugesnė. Nenorėjau išvykti iš čia. Nežinojau, kas manęs laukia kitur. Atrodė, tarsi ji maldavo Maleką suprasti ir atleisti jai už tai, kad pasiliko ir neišvyko į žydų tėvynę, kad nuslėpė savo kilmę.

Ši istorija jį įtraukė ir nedavė ramybės ištisas dienas. Jis prisiminė, kaip jie trise tą dieną vaikščiojo po tas žydų kapines. Jeigu jis būtų rimčiau pamąstęs apie Anos pasakojimą, ką nors būtų padaręs kitaip. Galbūt būtų pavykę išrūpinti Anai ten vietą. Jis turėjo pažįstamų Teherane ir pats turėjo daug ryšių. Tačiau tąkart Anos istorija nepatraukė dėmesio. Jis buvo pernelyg užsiėmęs Sina ir Fani, kad suprastų, kaip svarbu jai buvo atgulti tose kapinėse. O dabar jau buvo per vėlu. Jis nuvylė Aną, o nuvildamas ją nuvylė ir Soaad.

Po reklaminės pertraukėlės nutildyto televizoriaus ekrane vėl pasirodė Klara ir laidos vedėjas. Maleko mintys šokčiojo nuo vienos prie kitos neįtikėtinos jo gyvenimo mozaikos dalies: Klara televizoriaus ekrane, Anos istorija, kuri paskatino ryte ryti knygas apie holokaustą, dabar išmėtytas ant grindų po visą butą, kažkur Irake pradingęs Sina ir Džeimsas Makgreivis, nusipelnęs jūrų pėstininkų kapitonas iš Long Ailando, Faludžos mūšio veteranas, dabar gyvenantis kartu su Kandise Vinsent ir jos vaikais kažkokiame Bronkso socialiniame daugiabutyje.

Malekas išjungė Klarą. Šįvakar jis neturėjo paskaitų, tačiau nutarė užsukti į koledžo gimnastikos salę ir pasikalbėti su Džeimsu. Jis pamanė, kad prieš išskrisdamas į Teheraną keletui dienų turi bent kartą pakalbėti su savo draugu apie užsimezgusius tarp judviejų su Kandise santykius.

Visos Maleko abejonės dėl jų santykių išsisklaidė įvykiams dar nė neprasidėjus – patyręs smūgį į krūtinę ir nusiritęs nuo akmeninių koledžo kiemo laiptų, kur jam pagelbėti tuoj atskubėjo būrelis studentų, jis jau tiksliai žinojo, kokie jie.

Galiausiai atsistoti jam padėjo du koledžo apsaugos darbuotojai, dėbčioję taip, tarsi jis būtų sumuštas savo valia, norėdamas pridaryti jiems nemalonumų. Minia jau skirstėsi, o už trijų metrų stovėjo Kandisė, visiškai pasimetusi, tačiau tvardydamasi:

– Atsiprašau, dėstytojau. Tai mano kaltė. Taip atsitiko dėl manęs.

Malekas atsikratė jį prilaikančių sargybinių ir prisėdo ant tų pačių laiptų, nuo kurių ką tik nudardėjo. Smūgis buvo stiprus. Užpuolikas paspruko. Buvęs Kandisės vaikinas, jos vaikų tėvas.

Jam truputį skaudėjo krūtinę. Ir krisdamas ant grindinio jis šiek tiek prasikirto galvą. Perkratydamas atmintyje keleto paskutinių minučių įvykius jis matė save einantį prie gotiško pastato, kuriame buvo įsikūrusi koledžo sporto salė. Priešais jį: Kandisė ir vyras, su kuriuo ji ginčijosi. Maždaug tokio pat ūgio ir sudėjimo kaip ir Malekas. Jo galva buvo nuskusta plikai, jis kalbėjo su ryškiu saliečių akcentu. Ne jamaikiečių. Galbūt Trinidado. Tačiau piktai šaukė daugiausia Kandisė, o vyras, regis, bandė ją kažkuo įtikinti. Malekas nugirdo, kad ji liepė daugiau nesirodyti koledže. Tada šypsena nušvietė jos veidą ir ji tarė:

– Oi, sveiki, dėstytojau.

Išgirdęs ją su kažkuo sveikinantis vyras atsisuko ir pamatė už nugaros stovintį suakmenėjusį Maleką. To vyruko žandikauliai buvo tarsi iškalti iš marmuro. Didelės akys. Dailus veidas. Netardamas nė žodžio jis sugniaužė dešinį kumštį ir žengė link Maleko.

Jis net nebuvo tikras, ką atėjęs pasakys Džeimsui. Nesudaužyk mano studentei širdies. Ir tiek. Kadangi abejojo, ar Džeimsas rengėsi gyventi su ja pagautas laikino pareigos jausmo proveržio, ar vedinas tikrų jausmų.

Šiaip ar taip, tai buvo ne Maleko reikalas.

Jis džiaugėsi dėl jų. Tą vakarą, kai Kandisė pribėgo prie jų vestibiulyje, Džeimsas galiausiai apsiėmė parvežti ją namo. Ir tiesiog pasiliko. Netrukus Kandisės vaikams jis tapo dėde Džeimsu. Padėjo jiems ruošti namų darbus. Mokė juos imtynių ir žaisti futbolą. Jis pripažino, kad kaimynai iš pradžių žiūrėjo į jį įtariai, tačiau paskui įprato. Ir vaikų tėvas nesirodė. Iki šiandienos.

Kandisė kažką jam šnabždėjo:

– Jis neblogas žmogus, tik kartais nevaldo rankų.

Apie ką ji kalbėjo – apie vyruką, kuris ką tik jam smogė, ar apie Džeimsą? Koledžo apsaugos darbuotojai kažką jam sakė, bet jis nė žodžio nesuprato. Jis galvojo apie kelionę į Teheraną: jam reikės susirasti Siną, pasimatyti su Soaad ir ieškoti Anos kūno. Kaip jis ras Anos kūną keturiolika milijonų gyventojų turinčiame mieste? Ir kaip stulbinamai jiedu, Kandisė ir Džeimsas, atrodė kartu koledže. Jie ėmė rodytis čia susikabinę rankomis, nepaisydami miglotų, kvailų taisyklių, draudžiančių intymius dėstytojų ir studentų santykius.

Migla jo galvoje prasisklaidė. Ir staiga Malekas suprato, kodėl iš tiesų šiandien atėjo susitikti su Džeimsu: jis norėjo laimingos pabaigos. Jis karštai troško, kad šios visiškai nederančios poros santykiai pasiteisintų. Jeigu tai pavyktų, vadinasi, šiame pasaulyje dar galima kažko tikėtis. Vadinasi, šansą turi ir Malekas, ir Soaad, ir Sina, ir galbūt net Ana.

Iš esmės jis atėjo gauti iš Džeimso Makgreivio garantijos dėl savo buvusios studentės.

Galiausiai abiem, Malekui ir Kandisei, teko duoti parodymus koledžo apsaugos kabinete, kur apsaugininkai paklausė Maleko, ar jam reikia medikų pagalbos ir ar kviesti policiją, kad galėtų pateikti kaltinimus jį užpuolusiam vyrukui. Jis atsisakė ir pamatė, kad Kandisės veide pasirodė palengvėjimas. Tegul jos vaikų tėvas mano, kad atkeršijo. Tegu taip pat mano, kad šiuo užpuolimu jis jau pažeidė priešlaikinio paleidimo sąlygas. Dabar jis stengsis laikytis nuo jos kuo toliau.

Išėjęs iš apsaugininkų kabineto jis paklausė:

– Ar rašei, Kandise?

– Visada, – ir pridūrė: – Ačiū, kad supažindinote mane su Džeimsu.

– Ką judu veikiate namie?

– Kalbamės. Prižiūrime vaikus. Gyvename. Man tai niekada nepabosta. Jums skauda?

– Po keleto dienų praeis. Nieko rimta.

– Tikiuosi, vieną dieną ir jūs atrasite meilę. Melsiuosi už jus.

Jis linktelėjo.

– Ar mano parodymai apsaugininkams nesukels Džeimsui bėdų darbe? – toptelėjo jai.

– Net jeigu ir sukels, jis susitvarkys. Tavo Džeimsas kietas riešutėlis.

– Jis kovingiausias žmogus iš mano sutiktų. O aš tikrai esu mačiusi savo gyvenime kovingų žmonių, – nusišypsojo ji.

Ispaniškas baras su tokiai užeigai nederančiu Katz pavadinimu buvo įsikūręs už vieno kvartalo nuo Jamaikos centro metro stoties. Iki Kenedžio oro uosto buvo tik keletas minučių kelio, ir vakarais čia prigužėdavo iš Centrinės Amerikos kilusių juodadarbių darbininkų.

Pastaraisiais metais Malekas, leisdamasis į kelionę lėktuvu, pirmiausia užsukdavo čia. Tačiau šį kartą Džeimsas užsispyrė nuvežti jį į oro uostą. Dabar tarp judviejų stovėjo daugybė tuščių tekilos taurelių ir keletas bokalų alaus. Priešais juos, nušiurusioje šokių aikštelėje, vyras su didžiule kaubojiška skrybėle įnirtingai įkalbinėjo padavėją su juo pašokti pagal kažkokią ilgesingą pakelės užeigų melodiją, grojamą automatinio patefono. Ir tuo metu Malekas prisiminė ne ką kitą, o vakarus Kabulo turtingame Vizirio Akbaro Chano rajone, kur galėjai prisišnioti iki žemės graibymo, saugomas vienos iš Koalicijos šalių ambasados sargybinių, tuo metu, kai vos už penkių kvartalų afganų gyvybes skynė visos įmanomos negandos – šaltis, alkis, ligos, pakelės minos, kulkos, peiliai, heroinas, heroino trūkumas ar tiesiog geras senamadiškas kerštas. Gyvenimas čia buvo žiaurus ir neteisingas, ir kai vyrukas patraukdavo į Vizirio Akbaro Chano rajoną nusigerti iki sąmonės netekimo, jis taip darydavo arba todėl, kad jam, kaip ir ambasadų popieriaus gadintojams, niekas nerūpėjo, arba dėl to, kad jis tiesiog nebegalėjo matyti, kas dedasi už penkių kvartalų į dešinę ir į kairę. Malekas ateidavo ten prisimaukti svetimšalių kekšių tiekiamo Indijos alaus ir Kanados viskio, kai norėdavo pamiršti Klaros Vikingstad interviu su kokiu nors JTO funkcionieriumi, kuris šiltame kabinete šimtąjį kartą pasakojo apie karo baisybes.

Malekas pamanė, jeigu ši meksikiečių užeiga nusmurgusiame Kvinso pakraštyje sugrąžino jį į Kabulą prieš keletą metų, tai vienas Dievas žino, kokių minčių kilo Džeimsui Makgreiviui. Juk buvęs kareivis irgi turėjo apie kažką galvoti. Galbūt jo galvoje sukosi kokia nors paprasta mintis: kad jis nė už ką nesės už vairo šitaip apgirtęs. Ir Malekas nebūtų jam dėl to priekaištavęs. Palikęs Džeimsą čia sėdėti tol, kol neišsisios viso alkoholio, kurio jiedu prisišniojo, jis būtų tiesiog nuvažiavęs likusį kelią iki oro uosto metro, sėdęs į lėktuvą ir išskridęs į Teheraną.

Paskui Malekas tiesiog išdrožė, peršaukdamas muziką, kas sukosi jam galvoje visą vakarą:

– Ar kuris nors iš tavo buvusių kareivių skaitė tavo knygą?

Džeimsas įsistebeilijo į Maleką. Jo akys buvo paraudusios, tačiau daugiau iš nuovargio negu nuo alkoholio: abu Kandisės berniukai sirgo gripu, ir Džeimsas pastarosiomis naktimis mažai miegojo. Makgreivis linktelėjo. Taip, jo kareiviai skaitė jo knygą, regis, sakė jis. Ir ne, jis nenori apie ją kalbėti. Nenori apie tai kalbėti, nes pernelyg nauja. Ir dėl to, jog kai kurie jo valdiniai turbūt laiko jį savotišku pranašu, o kiti turbūt nekenčia jo už savotišką didvyriškumą. Šiaip ar taip, viskas juk parašyta knygoje. Jis niekada neabejojo savo vyrų drąsa, bet užbėrė druskos jiems ant žaizdų. Kadangi… Faludža neprilygo Ivo Džimai; jis tvirtai laikėsi šios nuostatos. Ir net praėjus dešimtmečiams vyrai, kurie tarnavo jo vadovaujami, kiekvieną kartą, išgirdę Džeimso Makgreivio vardą, pajus apmaudą – ne dėl to, kad jis pasakė tiesą, bet todėl, kad pasėjo jų širdyse abejonę, nuodingą netikrumo daigą, kuris privertė kiekvieną susimąstyti, ar jų narsa apskritai kada nors buvo ko nors verta.

Palaukęs, kol baigs groti pasibaisėtinai ilgą meksikietišką meilės dainą, Džeimsas tarė:

– Žinojau, kad buvęs Kandisės vaikinas stovi prie sporto salės, norėdamas mane sumušti. Apgailestauju, kad vietoj manęs kliuvo tau, Rezai.

Malekas murmtelėjo, kad tai niekai.

– Regis, aš susimoviau, tiesa? – nusišypsojo Džeimsas pavargusia šypsena.

– Koledžo vadovybė kalbėjosi su tavim?

– Taip. Jie klausinėjo, kaip nutiko, kad aš organizavau savigynos būrelį, susidedantį vien iš moterų, ir kodėl aš susitikinėju su studentėmis. Mūsų mylimas teksasietis taip pat buvo išsikvietęs mane į savo kabinetą paplepėti.

– Tu nepadarei nieko bloga.

– Galimas daiktas, jie atleis mane net iki šių mokslo metų pabaigos.

– Neatleis. Jie tiesiog nepratęs sutarties su tavim kitiems metams. Tau reikėjo likti kariuomenėje. Nukepti dar keletą hadžių, pelnyti dar keletą medalių. Dabar būtum majoras, sėdėtum už kokio nors rašomojo stalo, reguliuotum eismą per atstumą ir demonstruotum PowerPoint skaidres aiškindamas, kaip reikia vykdyti karo veiksmus mieste, didžiuodamasis savo pasiekimais. Tavo senis irgi būtų laimingas.

– Tai nejuokinga, Rezai.

– Sakyk, ką tu veiki su Kandise Vinsent?

– Gyvenu gyvenimą, kurio noriu.

– Tu laimingas, gyvendamas tame butelyje Bronkse?

– Kažkur juk reikia pradėti, tiesa? Visi aplinkui tik ir tauškia, kad pasaulį reikia keisti. Bet kas jį keis?

– Tai štai ką tu darai – keiti pasaulį? Ir dėl to tau reikalinga Kandisė Vinsent ir jos vaikai?

– Tu gi žinai, kad tai netiesa.

– Tu ją myli?

– Aš pagedęs vaisius, Rezai. Tu mane pažįsti tik keletą mėnesių. Tačiau kol kas man Bronkse klojasi gerai. Man ten patinka. Žinau, kad netiki manim, bet aš sakau tiesą.

– Tu ją myli?

– Aš buvau pasirengęs ką nors duoti šiame gyvenime, ir ji buvo pasirengusi tai priimti.

– Savotišką labdarą?

– Žema taip kalbėti, Rezai.

– Aš tik stengiuosi suprasti.

Džeimsas išsiurbė savo alaus likučius ir nekantriai pabarškino į butelį.

– Supranti, negaliu papasakoti tau apie meilės strėlę, kuri pervėrė mane tarsi žaibas iš giedro dangaus. Bet susiklosčiusi situacija teikia man pasitenkinimą. Ji patinka man, patinka jai, patinka jos vaikams. Negi tai iš tikrųjų taip blogai? – jis palinko į priekį. – Ir aš žinau, ką tu galvoji. Tu manai: Tas Makgreivis toks pat kaip Amerika. Demonstruodamas savo jėgą galvoja darąs gera pasauliui. Argi ne taip, Rezai? Bet jeigu jau taip nori šitai išgirsti, tada taip, manau, kad ją myliu, savotiškai. Aš myliu veikiančią paradigmą. Mudu su ta mergina derame vienas prie kito. Aš net nesu tikras, kodėl, po galais, mudu taip gerai sutariame. Bet mes sutariame. Ir man tai svarbiausia. Aš nemoku prisigalvoti miglotų sąvokų. Džiaugiuosi tarp mūsų užsimezgusiais santykiais ir, jeigu tau nuo to bus lengviau, vadinsiu tai meile. Ir aš jų nenutrauksiu.

– Džiaugiuosi tai girdėdamas. Tą aš ir norėjau sužinoti.

– Rimtai?

– Gal tai tave ir apstulbins, tačiau aš labai rūpinuosi artimais žmonėmis. Rūpinuosi tavimi. Rūpinuosi savo buvusia studente. Ir jeigu judviem sekasi, vadinasi, šis pasaulis dar ne visai sušiktas.

– Pasaulis tikrai dar ne visai sušiktas, Rezai. Tik reikia ilgokai paklampoti per šūdus, kad surastum švarią vietą.

Džeimsas atsistojo. Parodė į tuščius judviejų butelius ir patraukė link baro. Jie sėdėjo prie kampinio staliuko, padavėja buvo labai užsiėmusi ir negalėjo skirti jiems daug dėmesio. Malekas turėjo tik rankinį lagaminėlį ir iki jo skrydžio dar buvo likusios ištisos keturios valandos. Per tą laiką, kol grįžo prie stalo, Džeimsas jau buvo nupirkęs dviem meksikiečiams prie baro po taurelę. Iš jų veidų buvo matyti, kad tai darbštūs, dori darbininkai. Malekas stebėjo, kaip Džeimsas geria su jais, tapšnoja per nugaras ir spaudžia jiems rankas. Jis kalbėjo su jais tikrų vyrų pasaulio, sunkaus darbo ir pašėlusių linksmybių brolijos, kalba. Džeimsas Makgreivis nusimanė apie šiuos dalykus. Jis buvo silpnesniųjų – turinčių mažiau maisto, mažiau drabužių, mažiau šaudmenų – gynėjas. Štai kodėl šis buvęs jūrų pėstininkas negalėjo susitaikyti su Faludža. Jis laimėjo kovą tame Irako miestelyje. Tačiau ta kova buvo nesąžininga. Visiškai nesąžininga. Ir su šiuo suvokimu jis turėjo gyventi visą likusį gyvenimą. Taigi jis tikriausiai ves Kandisę Vinsent ir persikels su ja ir jos vaikais gyventi į Long Ailandą, kol jo bendramoksliai iš karininkų mokyklos blizgina savo medalius ir rašo išmanias monografijas apie kovą su teroru.

Maleko galvoje viskas susiliejo. Jis buvo dėkingas Džeimsui Makgreiviui už tai, kad šis egzistavo pasaulyje. Ir staiga jam pasidarė labai baugu prarasti šį amerikietį, kurį pažinojo mažiau negu pusmetį. Šis jausmas padarė jį sentimentaliu. Ir kai Džeimsas dar kartą paprašė jo pasakyti tiesą, kodėl jis vyksta į Teheraną, Malekas atsivėrė. Jis pradėjo nuo Soaad. O netrukus jis papasakojo Džeimsui ir apie Fani, nuo kurio priklausė, ar pavyks atgauti Soaad bylą, ir galiausiai lėtai, kaip žmogus, kuris jaučiasi nenumaldomai artėjąs prie bedugnės, papasakojo Džeimsui apie Siną Vafą, savo geriausią koledžo laikų draugą.

Malekas net nepasivargino pakelti galvos, kai Džeimsas tyliai atsistojo ir patraukė nupirkti dar išgerti. Grįžęs jis terkštelėjo ant staliuko dar dvi paskutines taureles ir tarė:

– Kad kelelis nedulkėtų, drauge!

Padavėja, galiausiai neatsispyrusi vieno iš vyrų maldavimams, išėjo su juo pašokti į šokių aikštelę, kurioje besisukančias poras vaikėsi mirguliuojančios melsvos ir rausvos šviesos.

Malekas tarė:

– Privalai suprasti, Sina Vafa stengiasi išgelbėti pasaulį kaip ir tu. Judu abu nelabai vienas nuo kito skiriatės.

Jis pusiau juokavo. Tačiau pradėjęs sakyti šiuos žodžius Malekas jais patikėjo. Jis laukė būdamas daugiau tikras, negu įstengdamas stebėti, ką apie tai pasakys Džeimsas.

– Nežinau, ką tavo draugas veikia Irake. Tačiau aš žinau, kad dėl tokių žmonių kaip jis žūdavo mano vyrai.

– Abejoju.

– Jeigu susirengei ginti tą šunsnukį, tai kuriems galams apskritai man apie jį pasakojai?

Malekas susimąstė. Jis nerado jokio atsakymo. Ir jo nuotaika vėl ėmė keistis. Jis jau nebūtų dengęs savo kūnu Džeimso Makgreivio nuo kulkos, kaip ką tik prieš pusvalandį. Tiesą sakant, jis buvo veikiau priešas. Galimas daiktas, Malekas nebuvo dėl nieko tikras. Jo galvoje tvyrojo migla. Po trijų valandų jis turėjo skristi į Teheraną.

– Sakiau, kad jis įsivėlęs į kažką. Tačiau aš nežinau, į ką.

– Ant kulkų, kurios ten švilpė į mane, nebuvo parašyta, ar jas iššovė šiitai ar sunitai. Tačiau jos vis tiek žudė. Tu norėjai, kad tai žinočiau. Tu tiesiog netvėrei noru kam nors apie tai papasakoti. Dabar tau atlėgo.

– Ir ką, tavo manymu, turėčiau daryti?

– Pakalbėk su juo. Pasakyk jam liautis ir pasitraukti. Pasakyk, kad tai ne jo kova.

– Iš kur žinai, kad tai ne jo kova? Galbūt kaip tik jo.

Tai buvo esmingiausias dalykas. Galbūt iš tiesų ten buvo Sinos kova. Ir Džeimsas Makgreivis, ir Reza Malekas, kurie abu rašė apie tą kovą, sėdėjo tame ispaniškame bare stebeilydamiesi vienas į kitą, kol abiem pasidarė nebepakeliama.

Galiausiai Malekas paklausė:

– Ką tu dėl to darysi?

– Aš? Tai jau nebe mano kova.

SOAAD

Jie vėl lankėsi kapinėse. Pro jas einančiu pakrantės keliu sirgaliai – plevėsuojančiomis vėliavomis papuoštais automobiliais, garsiniais signalais keldami pragarišką triukšmą – skubėjo į Anzali stadioną pasižiūrėti savaitgalio futbolo rungtynių. Tačiau krikščionių kapinėse viešpatavo ramybė. Prie vieno kapo stovėjo armėnų šeima ir meiliai žvilgčiojo į Maleką ir Soaad, klajojančius po didelį kapinių plotą, kurį užėmė po Antrojo pasaulinio karo atvykusių lenkų kapai. Jų buvo apie aštuoni šimtai ir, priešingai negu žydų kapinėse Teherane, ant visų jų antkapių buvo užrašyti krikščioniški vardai.

Jie atvyko čia primygtinai prašant Soaad. Ji sakė norinti pamatyti viską, kas susiję su Ana. Nors tai vargu ar įmanoma, tačiau ateidami čia jie padarysią bent šį tą, kas dar įmanoma. Taigi Malekas išsinuomojo Teherane automobilį su vairuotoju ir, pasiėmęs Soaad, leidosi į kelionę; pernakvoję vietos viešbutyje rytą jie atėjo į kapines. Soaad nupirko gėlių. Priklaupusi ji meiliai padėjo labai brangias baltas orchidėjas ant pirmo pasitaikiusio kapo. Atsitiktinumo valia tai buvo kažkokio lenkų vaiko, mirusio 1942 metais, kapas.

Malekas vėl atkreipė dėmesį į tai, kokia lanksti ir mikli jo motina. Jis manė, kad Anos mirtis gali ją palaužti. Dabar įsitikino, kad ši šešiasdešimtmetė buvo beveik nepalaužiama. Keturias dienas iš eilės ji vertė eiti kartu į Teherano Bechešt Zachros kapines ir ieškoti Anos, kurios kūnas vis dar buvo pasimetęs didžiulėse jų platybėse. Soaad buvo neįkyri, tačiau nenumaldoma, koks gali būti tik žmogus, pažinęs kalėjimą. Ketvirtą dieną paprastas kapinių tarnautojas liepė jiems išeiti ir daugiau nebesirodyti, jie visiškai nenutuokią, kur gali būti palaidota ta moteris vardu Ana, kadangi jie nesą giminaičiai, turintys tai įrodančius dokumentus, jos palaidojimo vietos paieška nebūsianti atliekama.

– Kas nors pavogs tas orchidėjas, – tarstelėjo Malekas.

Soaad atsistojo ir grįžtelėjo į savo sūnų. Jis išvydo pasitenkinimą jos veide. Ji laukė jo grįžtant, kad galėtų nupirkti orchidėjų, Anos mėgstamų gėlių, ir padėti jas ant kokio nors kapo, bet kurio kapo, tačiau pageidautina, kaip nors susijusio su Lenkija.

– Žinai, – tarė ji, – Ana visuomet minėdavo Lenkiją taip, tarsi nenorėtų kalbėti apie ją.

Malekas parodė į Kaspijos jūros pakrantę, visai netoli tos vietos, kur jiedu stovėjo.

– Šiame uoste išsilaipino iš Rusijos atvykę lenkai. Kaip tik čia, kur mudu esame. Daugelis tuo metu jau sirgo šiltine. Štai dėl ko čia tiek daug kapų.

– Jie kentėjo, tiesa?

Pro kapines stadiono link nusirito nauja automobilių banga. Įdomu, kad tądien vietos komanda žaidė su senąja Sinos komanda. Šiandien vilkėti Anzalyje raudonus Sinos komandos spalvos drabužius buvo pavojinga gyvybei. Ir vis dėlto tos komandos aistruoliai turėjo pasirodyti. Neišvengiamai turėjo kilti muštynių. Akimirksnį Malekui šovė į galvą absurdiška mintis, kad tarp aistruolių gali būti ir Sina.

– Turėjau galvoje… – tęsė ji, – žinau, kad jie kentėjo. Paskutinėmis savaitėmis Ana tik apie tai ir kalbėjo. Tačiau nežinojau, kad buvo tiek daug tokių žmonių kaip ji.

Tose kapinėse jis per penkias minutes glaustai papasakojo jai šių pabėgėlių istoriją. Svarbiausia buvo tai, kad Anos šeima atsidūrė tarp tų žydų, kurie pražuvo Rusijos gulaguose, o ne vokiečių koncentracijos stovyklose. Štai kas išgelbėjo Aną – gulagas! Paleisti iš lagerių jie metus gyveno pusbadžiu Vidurio Azijoje. Kitką Soaad jau žinojo, nes ji pati užrašė tai, ką Ana jai diktavo. Kaip Taškente Anos šeima atidavė ją į krikščionių našlaičių prieglaudą, kurią įsteigė iš gulago paleisti lenkai. Ana kaip krikščionė buvo įsodinta į laivą ir nugabenta į Iraną. Irano stovyklose ji drovėjosi prisipažinti esanti žydė. Kiti žydų vaikai buvo išvežti į Palestiną. Ji pasiliko. Virto krikščione. Paskui priėmė islamą.

Jos istorija priminė pasakojimą apie pasiklydusį laivą. Ir net dabar jos negyvas kūnas buvo pasimetęs kažkur Teherane. Tie žydų vaikai, kurie pasiekė Izraelį, buvo vadinami Teherano vaikais, tačiau Ana buvo ypatingas Teherano vaikas. Ir ji niekada jo nepaliko.

Soaad įkalbėjo jį pasivaikščioti pakrante palei Anzalio uostą, norėdama pamatyti, kur tiksliai Ana galėjo išlipti į krantą.

Pakrantėje Malekas palaukė, kol ji paeis į priekį, ir mobiliuoju telefonu paskambino į Ameriką. Nustebindamas jį Džeimso telefonu atsiliepė mažas berniukas. Vienas iš Kandisės vaikų, pamanė Malekas. Šyptelėjęs jis išjungė skambutį.

Kai jis pasivijo Soaad, ši paėmė jį už rankos ir tarė:

– Nuo to laiko, kai tu atvykai, mus nepaliaujamai seka.

– Taip, seka.

Ji apstulbino Maleką. Jis nesitikėjo, kad Soaad tai pastebės. Net ir tą patį motociklininką, kuris sekė juos dvi dienas iš eilės, vykstant į Teherano kapines. Jam kilo mintis, kad tas motociklininkas galėtų būti Sina. Tačiau tai buvo ne jis.

– Tai dėl manęs, tiesa? – paklausė ji. – Tai dėl manęs tau tenka šis galvos skausmas.

– Aš pasiimsiu tave į Ameriką.

– Kokia kaina?

– Kad ir kokia kaina būtų, mokėti teks ne man. Tu esi tiesiog įkaitė, laiduojanti, kad būtų sutvarkyti kiti reikalai.

– Tai kodėl tada jie mus seka?

– Jie nori išsiaiškinti, ar aš žinau, kur Sina. Kai įsitikins, kad nežinau, tada pasirodys.

– Į ką įsivėlė tavo draugas?

Malekas atsiduso:

– Mes visi anksčiau ar vėliau į ką nors įsiveliame. Tu įsivėlei į kažką praeityje, ir tai vis dar persekioja tave. Ana sykį kažkokioje Rusijos prieglaudoje pamelavo apie savo kilmę ir turėjo nusinešti šį melą su savim į kapą, atskleidusi tiesą tik mudviem, – jis vos susilaikė nepasakęs: Ir mes net nežinome, kur tas jos kapas. – O Sina įsivėlęs į kažką dabar. Ir nieko čia nepadarysi.

– O į ką įsivėlęs tu?

Jis apsvarstė jos klausimą.

– Aš dar nesu tikras. Tačiau netrukus sužinosiu.

Soaad pasakė mylinti jį, savo vienintelį sūnų. O jis priglaudė ją prie savo krūtinės ir pasakė, kad tai žinojęs, ir kad galiausiai viskas bus gerai.

Jie susitarė susitikti arbatinėje priešais Sinos namą. Buvo ankstyva popietė, ir užeiga – sausakimša. Keletas jaunų darbininkų miegojo ant suolelių prie lango, silpnos žiemos saulės nušviestais veidais. Jie priminė Malekui tuos du meksikiečius, kuriems Džeimsas nupirko išgerti Katz bare Niujorke.

Pro duris įžengė Fani.

– Ar pastaruoju metu jus seka? – tiesiai paklausė Malekas.

– Nuo pat tos dienos, kai jūsų draugo Sinos byla patraukė galingųjų dėmesį, manęs nebeseka. Dabar aš tik eilinis samdomas žmogelis.

– Tai jūs nesusižersite iš Sinos nuosavybės milijonų, kaip tikėjotės?

– Susižersiu, – su pasitikėjimu atsakė Fani, – tik turėsiu dalintis.

Jis atrodė nenusiteikęs pasišnekučiuoti kaip įprasta. Atrodė susikaupęs ir pasirengęs imtis reikalo.

– Tai kas tada seka mane?

– Mano žmonės.

– Klausykite, aš nežinau, kur Sina.

– Aš žinau. Ir todėl ypač svarbu, kad kitą savaitę skirtumėte man. Mums reikia dar keleto jūsų parašų.

Malekas pažvelgė Fani tiesiai į akis.

– Aš turiu atsakomąjį prašymą.

– Klokite.

– Aš kalbėjausi su Sinos motina. Ji su savo vyru rado vieną Vafų sklypą. Jiems irgi reikia mano parašo. Tai tik vienas sklypas. Nedaug, vertinant jūsų mastais.

– Aš apie tai jau žinau. Galite pasirašyti dėl to sklypo. Man jo nereikia.

– Norite pasakyti, kad nebandysite jo atimti iš jų?

– Jeigu būčiau norėjęs, jau būčiau atėmęs. Laikykite tai mano dovana jums.

– Tai aš vis dar būsiu sekamas?

Fani atsistojo.

– Jūs žinosite, kai būsite sekamas.

Ir įteikė Malekui adresą, kuriuo kitos dienos rytą jis turėjo atvykti. Ten buvo įsikūrusi viena iš tų tariamai teisinių įstaigų, kuriose dokumentų ir turto nuosavybės teisės buvo perleidžiamos remiantis metro ilgumo ranka rašytomis buhalterinėmis knygomis.

Malekas dvi valandas kruopščiai tikrino, ar neturi „uodegos“, kol visiškai įsitikino, kad niekas neseka. Niujorke, numanydamas, kas jo laukia, jis nusipirko vieną abejotiną knygą, kurioje buvo aprašyti būdai, kaip išvengti sekimo. Knygoje daugiausia buvo prirašyta niekų, kokių gausu kiekviename filme apie šnipus, tačiau šalia jų pateikta ir naudingos informacijos, kurią „išžvejojus“ buvo galima pritaikyti praktiškai.

Pasisukiojęs po pakrikai išsiplėtusį Didįjį turgų jis išniro iš prekeivių žalvario dirbiniais kvartalo, ant galvos užsimaukšlinęs ką tik nusipirktą kepurę, apsivilkęs pigia tamsiai mėlyna neperpučiama striuke ir, sustabdęs kažkokį motociklininką, nuvažiavo su juo pusę kelio iki savo kelionės tikslo. Ten jis įsėdo į įprastą taksi ir nuvažiavo į tą miesto dalį, kurios daugelis žmonių niekada nebuvo matę. Ji buvo netoli Rėjo apygardos, prie parko, kuriame lankėsi tik narkomanai, o policininkai kartą per mėnesį surengdavo reidą, norėdami įvykdyti jiems nustatytas išdirbio normas. Dauguma šių narkomanų buvo nepavojingi žmonės, veikiau filosofai, negu nusikaltėliai. Kartą, kai vienam prancūzų kino dokumentininkui prireikė vertėjo, Malekas praleido šioje vietovėje geras dvi savaites. Šis lūšnų rajonas, nusidriekęs palei geležinkelį – jungiantį miestą su šalies pietumis, prie pat magistralės – buvo pasaulis pasaulyje. Ankštoje jo erdvėje gyveno juodadarbiai, prekeiviai narkotikais, prostitutės, joje įsikurdavo žmonės, ką tik atvykę autobusais iš savo kaimų ir netrukus tapdavę jos įkaitais. Pro šalį dundant traukiniams vaikai, sustoję ant takų, skraidino savo darbo aitvarus, pakraščiais kudakuodami lakstė viščiukai.

Moteris, kurią visi parke vadino Maman, sėdėjo, kur visada ir sėdėdavo, ant suolo, nuo kurio gerai matė visus kampus, jeigu policija kada nuspręstų ją aplankyti.

Įgudusiomis akimis ji tuoj atpažino besiartinantį Maleką ir išsišiepė bedante šypsena. Ji niekada nepamiršdavo žmonių veidų ir vardų. Niekada nepardavinėdavo netikusių kvaišalų. Ji niekada nieko neskųsdavo.

– Aka Malekas! Ir skuba. Kodėl?

Malekas pabučiavo jai ranką ir padavė Maman Toblerone šokolado batonėlį – jos silpnybę, – didelį, kokį gali nusipirkti tik oro uostuose.

– Aš ieškau Afgano.

Ji įsistebeilijo į tolį, nepajėgdama iš karto savo galvoje prasklaidyti nepaliaujamai susijaukusių minčių apie praleistas galimybes, prisiminimų apie neištesėtus pažadus ir seniai mirusį narkomaną vyrą, kuris ir įjunkė ją į kvaišalus. Lietingomis naktimis kiti narkomanai, kurie neturėjo kur nakvoti, sugužėdavo pas ją, ir ji iki paryčių atmintinai deklamuodavo jiems klasikines persų Hafizo ir Rumio eiles.

– Afganui sekasi puikiai.

Ji pasakė Malekui adresą.

– Jus ten sustabdys. Pasakykite, kad jūs nuo manęs.

Akimirką padvejojusi ji pridūrė:

– Kaip Amerika?

– Ji tarsi įprotis.

– Jums patinka jūsų įprotis?

– Nuo jo nemirštama.

– Tai eikite su Dievu.

Maman nurodyta vieta buvo už dvidešimties minučių kelio pėsčiomis. Malekui įžengus į siaurą gatvelę prie namų stoviniavę vyrai pervėrė jį greitais, bet tiriamais žvilgsniais. Teherane, jo žiniomis, buvo veikiausiai pustuzinis tokių rajonų kaip šis, į kuriuos policija bijojo kišti nosies. Lūšnų tarpduriuose stovintys berniukai, ne vyresni negu devynerių, siūlė savo dvylikametes seseris. Mažytėse arbatinėse vyrai išpurtusiais nuo kvaišalų veidais skolon svaiginosi opijumi. Ir virš viso to, vietoj mirguliuojančių neono reklamų skylėtas sienas dengė ilgos juodos vėliavos su šiitų kankinių vardais.

Malekui prireikė dviejų vaikų vedlių pagalbos, kol nusigavo pas žmogų, prisistačiusį Chijaalo vardu. Jis buvo panašus į pramoninio dydžio šaldytuvą, o jo vardas, kuris reiškė Įsivaizduok, kėlė daug minčių. Ten reikėjo laukti dar valandą. Dangus aptemo, ir Malekui į kaulus ėmė skverbtis žiemos šaltis. Jie laukė už kebabinės, kurioje būreliais sėdėjo afganai vyrai, ramiai šnekučiuodamiesi ir gurkšnodami arbatą. Ši drėgna ir šalta vieta trenkė prakaitu, karu ir slaptumu. Malekas buvo prisiekęs sau niekada čia nebegrįžti. Ir vis dėlto jis buvo čia. Vėl. Suskambėjo jo telefonas, ir jis atsitraukė į kampą atsiliepti, iš keisto numerio numanydamas, kas skambina.

Džeimsas kalbėjo nepasisveikinęs.

– Anądien telefonu atsiliepė mano vaikas. Gaila! Žinojau, kad skambinai tu. Abejojau, ar man pavyks prisiskambinti numeriu, kurį davei, bet štai, prisiskambinau.

Malekas apgalvojo Džeimso žodžius. Mano vaikas. Šie žodžiai telefonu nuskambėjo taip natūraliai. Tokie teisingi. Šis žmogus bet kurį galėjo paversti savo šalininku. Vis dėlto Malekas išjungė mažą sulankstomą telefoną. Kalbėdamas angliškai šioje nusmurgusioje užeigoje Teherano užkaboryje jis būtų patraukęs į save nepageidautiną dėmesį. Jis nenorėjo to daryti, kad netektų kreiptis į senus kolegas. Bet kito kelio nebuvo. Jeigu kas nors ir galėjo padėti jam sužinoti, kur yra Sina, tai tik žmogus, kurį visi kiti pažinojo tiesiog kaip Afganą, o Malekas ir Sina kadaise pažinojo kaip Baburą.

Pažvelgus į Baburą atrodė, kad jo dabartinis pavaduotojas Chijaalas galėtų partrenkti jį riebiu mažyliu savo pirštu. Bet Baburas, vos siekęs Malekui iki krūtinės, liesas kaip labiausiai išsekę narkomanai Maman parke, buvo vienas iš tų nepriklausomų žmonių, kurie savaime įsigali visur, kur tik įkelia koją. Pirmą kartą Malekas ir Sina Afganą sutiko Afganistane, Badakšano provincijoje. Tada jis bėgo ir nuo Talibano fundamentalistų, kovojančių su amerikiečiais, ir nuo amerikiečių. Likus keletui metų iki amerikiečių invazijos Baburas gavo tiesiog neįtikėtiną darbą: virėju vienoje iš stovyklų pietų Afganistane, kur arabų, čečėnų ir bosnių kovotojai atvykdavo mokytis kovoti per įvairius šventuosius savo karus. Stovyklų bosai arabai griežtai draudė vietiniams afganams bendrauti su užsienio kovotojais. Taigi Baburas vaidino kurčią ir nebylį. Tiesiogine prasme. Dėl to stovyklos valdytojai laikė jį idealiu tarnu. Kol sykį kažkas pagavo jį vėlai vakare lovoje besiklausantį kažkokios vos girdimos Indijos radijo stoties. Kitą dieną jie tikrai būtų perpjovę jam gerklę už tai, kad jiems melavo. Taigi Baburas spruko. Iš pradžių į Pakistaną, iš ten į Indiją. Mumbajuje jis paklusniai vykdė įvairiausius musulmonų banditų pavedimus, kol kažkas iš Afganistano jį pažino. Tada jam vėl teko bėgti – atgal į Afganistaną, į Badakšano provinciją; čia susidraugavęs su Maleku ir Sina, jis surizikavo papasakoti jiems savo istoriją. Jie nelegaliai nusivežė jį su savimi į Iraną, vienintelę vietą, kur jo negalėjo pasiekti nei amerikiečiai, nei Talibanas. Ir čia, per pastaruosius keletą metų, naudodamasis pigia afganų darbo jėga, jis susikūrė pelningą prekybos verslą vogtais daiktais. Dabar jis buvo mažas afganų valdovas. Ir jis liko labai skolingas Malekui. Malekas niekada nepaprašė atsilyginti paslauga už paslaugą. Ir dabar jis atėjo ne prašyti paslaugos. Jis tik norėjo sužinoti, kur yra Sina Vafa.

– Girdėjau apie jį keistų dalykų, – pasakė Baburas.

Įėjęs jis apkabino Maleką ir rankos mostu pakvietė sekti paskui jį į antrą kebabinės aukštą. Angeliško veido, tačiau beausis vyras atnešė jiems ryžių ir jogurto. Devintajame dešimtmetyje, karo su sovietais laikais, kai kurie fanatiškesni modžachedų vadai nupjaudavo vaikams ausis sužinoję, kad šie lanko bedievių mokyklas.

– Ką tu girdėjai? – paklausė Malekas.

Baburas nenustygo vietoje. Jis beveik visiškai nepasikeitė. Vis dar liesas kaip giltinė, su švytinčiomis plačiomis protingomis akimis, kurios viską pamatydavo anksčiau už kitus. Badakšane, vos tik užmetęs akį į Maleką ir Siną tame Dievo pamiršto užkampio turgelyje, jis iš karto suprato galįs patikėti jiems savo istoriją. Dabar kuo nors pasikliauti reikėjo Malekui.

– Aka Malekai, aš jus myliu. Ir aš gerai gyvenu čia, Teherane.

– Tada nesakyk man nieko, kas galėtų tau sukelti bėdų.

Baburas ištiesė ranką, norėdamas paimti truputį ryžių, bet persigalvojo ir pažvelgęs į Maleką paklausė:

– O jūs? Jūs turite bėdų?

– Ne. Bet papasakok man apie Siną.

– Iš pradžių papasakokite man apie save.

Malekas atsiduso:

– Aš turiu motiną.

– Turėti motiną yra gerai, mano broli.

– Man gali prireikti slapčia išvežti ją iš šalies.

– Manykite, kad jau išvežėme.

– Jai yra užvesta byla.

Baburas akimirksnį sustingo:

– Kas ją turi?

– Žmonės, kurie gali labai apkartinti tau gyvenimą, jeigu sužinos, kad ją nelegaliai išvežei.

– Jūs esate mano brolis. Aš vis tiek padarysiu tai dėl jūsų, kai paprašysite, – jeigu paprašysite.

Malekas giliai įkvėpė, pats nesuprasdamas, ar jaučia palengvėjimą, ar kito pobūdžio nuogąstavimą.

– Aš taip pat ieškau kokio nors lavono.

Baburas vos neprarijo mažos persiškos cigaretės, kurią jis bandė prisidegti, užuot valgęs savo ryžius.

– Jūs išsikraustėte iš proto, kaip ir mūsų geras draugas Sina.

– Anaiptol. Tai irgi susiję su mano motina. Mirė jos draugė. Viena moteris iš Lenkijos, vardu Ana. Jie pametė jos kūną didelėse kapinėse, jeigu gali tuo patikėti. Kokie kvailiai! Aš noriu padaryti savo motiną laimingą ir surasti kūną. Man reikia kapo Anai.

– Jūs taip mylite savo motiną, aka Malekai.

Malekas gūžtelėjo pečiais. Kažkodėl jis pagalvojo apie Sinos motiną ir tai, ką Sina ir Fani padarė jai ir jos vyrui prieš keletą metų, išvarydami juos iš namų.

– Gerai. Parūpinsime Anai kapą, – patikino Baburas.

– O kūnas?

Baburo veido išraiška pasakė viską.

– Aka Malekai, žinote, kiek kūnų niekada nepasiekia kapų šiame pasaulyje?

Jis parodė į beausį vaikiną, kuris ramiai triūsė virtuvėje.

– Kiekvienam tokiam vyrukui, šiandien vaikščiojančiam po Afganistaną, tenka šimtas kitų, kuriems modžachedai nupjovė ausis, iš pradžių juos nužudę ir sukapoję į gabalus. Niekas nežino, kur jie yra. Niekam nerūpi. Manote, kad Anai rūpi? Anai nerūpi. Kokia tos Anos pavardė?

– Kadaise ji buvo ištekėjusi už iraniečio. Jos pavardė Madžidi.

– Nuostabu. Ponia Ana Madžidi. Bus padaryta. Tai šiek tiek kainuos. Antkapiai šiais laikais brangūs.

Malekas išsiėmė pluoštelį šimto dolerių banknotų ir penkiolika davė Baburui.

– Padaryk kaip įmanydamas geriau.

Baburas paėmė pinigus ir įsikišo į kišenę.

– Na, ką dar jūs mylite, aka Malekai?

– Aš myliu Siną Vafą.

– Už to žmogaus galvą pietų Afganistane, ypač aplink Kandaharą, paskirtas apdovanojimas. Žinojote tai?

– Nežinojau.

– Nepamirškite, kad anais laikais aš buvau tų žmonių virėjas. Dabar tokių stovyklų kaip tais laikais jau neįkursi. Niekas nebeparengs šitokių kovotojų, – Baburas beveik nostalgiškai palingavo galvą. – Juos gali kaltinti daug kuo. Bet jie buvo vyrai. Ir jie neapkentė iraniečių, – jis nusijuokė. – Vadindavo juos novatoriais. Laikė blogesniais negu žydai. Blogesniais negu krikščionys. Jūsų draugui Sinai šovė į galvą užmegzti ryšius su tokiais žmonėmis. Jis keliavo po Kandaharą, kur visos pakampės knibždėte knibžda šnipų, skelbdamas, kad musulmonas yra musulmonas, nesvarbu, ar sunitas, ar šiitas. Stebuklas, kad jo nenužudė tuojau pat.

– Kas ten nori jo mirties?

– Koks skirtumas? Galbūt sunitai. Galbūt koks nors žmogėnas, sėdintis įstaigoje Londone, kuris nerimauja dėl savo samdinių saugumo Kandahare. Aš galiu jums atmintinai išvardyti šimtą žmonių, už kurių galvas Afganistane paskirtas atlyginimas. Sina tik vienas iš daugelio. Ir jo galva įvertinta anaiptol ne brangiausiai.

– Kaip man jį rasti?

– Jeigu jis dar gyvas.

– Baburai, tu tikrai žinotum, jeigu jis būtų negyvas.

– Jis žaidė su tokiais žmonėmis, kurių net vardus bijau ištarti. Aš esu tik vargšas Afganas, bandantis išgyventi Teherane.

Malekas atsistojo išvargęs, bet taip pat ir patenkintas. Baburas puikiai žinojo, kur yra Sina. Malekas neapsiriko pas jį ateidamas. Galbūt Sina net tikėjosi, kad Malekas pas jį ateis. Afganas buvo vienintelis jiems abiem žinomas, pasitikėjimo vertas ryšys su nusikaltėlių pasauliu. Baburas viską žinojo. Ir kiekvienas jo šiandien ištartas žodis bylojo Malekui, kad jis žinojo, nors to ir nepasakė.

Malekas patraukė link laiptų.

Baburas neatsistojo.

– Aka Malekai! – šūktelėjo jis.

Malekas atsisuko.

– Daugiau čia nesirodykite!

– Tu surasi mane?

– Taip, kai ateis laikas, aš jus surasiu.

– Tik atsimink, kad aš čia neilgai, Baburai.

– Pradėsime nuo kapo poniai Anai. Pakartokite, kokia buvo jos pavardė?

* * *

Saidi!

Malekas keikė Afganą, kad šis nesugebėjo atsiminti teisingos Anos vyro pavardės. Dabar jiedu su Soaad stovėjo didelių kapinių kampe, apsupti kapų jūros, prie antkapio su neteisinga pavarde, ir Soaad vis tiek padėjo ant jo orchidėjas. Malekas neskubino motinos, o ši laikėsi taip, tarsi jai ta klaida būtų visai nerūpėjusi.

Tai buvo vargana, labai apleista vieta. Atrodė, vėjas tyčia ginė čionai bakalėjos maišelius iš tolimiausių vietovių, kad kapai atrodytų tarsi žydintys nuo plastiko.

Ana Saidi.

Neteisinga pavardė, suklastotos laidotuvės ir tūkstančiai vėjyje šokančių bakalėjos maišelių toje kapinių dalyje vertė į šios moters istoriją žiūrėti kaip į baisų pokštą. Ir vis dėlto Malekas ganėtinai ramiai žvelgė, kaip jo motina renka maišelius aplinkui Anos kapą.

Kol kas Baburas vis dar nepranešė, kur Sina.

– Kai jie jį nužudė, irgi nežinojau, kur jo kūnas, – tarė Soaad. Malekui prireikė keleto sekundžių susivokti, ką ji turi galvoje. Per revoliuciją nužudytas jos antrasis vyras turbūt buvo įmestas į kokį nors masinį kapą ir palaidotas kartu su kitais tokio pat likimo žmonėmis.

– Apgailestauju. Norėjau, kaip geriau, – tiek teįstengė pasakyti Malekas. – Bet kodėl dedi gėles, jeigu žinai, kad tai ne jos kapas? – neištvėrė nepasmalsavęs.

– Nes man tai teikia nusiraminimą. Ačiū tau už tai.

Temo. Šiuo metų laiku prieblanda užslinkdavo anksti. Dangumi plaukė stulbinama virtinė debesų, spalva ir forma panašių į išdorotas lašišas, kuri, rodės, tęsiasi iki pat Arabijos. Malekas negalėjo atplėšti akių. Žiema apgaubė nuodingą miesto orą šalčio kupolu ir nudažė jį šiurpaus grožio spalvomis. Tai buvo poezija. Visa tai. Šis izoliuotas kapinių plotas, užverstas plastiko maišeliais, sukrypę antkapiai, suklastotas kapas. Malekas pažvelgė į savo motiną ir suprato: širdis pati atranda nusiraminimą. Jis neužmirš tos akimirkos šią valandą, šioje vietoje. Jis puoselės jį kaip religinę patirtį ir visą gyvenimą retsykiais, kaip maldą, gaivins atmintyje.

Parvežęs motiną namo, jis išsikvietė taksi ir nuvažiavo prie Sinos namo. Per šią viešnagę Teherane jis dar nebuvo lankęsis jo bute, bet vis dar turėjo raktą. Stebėtina, bet raktas tiko. Nors pats butas buvo visiškai tuščias. Nebeliko nieko. Nei svarmenų, nei knygų, nei gitaros, nei lovos… nieko. Jis pastovėjo balkone stebėdamas apačioje besitreniruojančius imtynininkus ir sunkumų kilnotojus. Malekui išėjus iš pastato jo kaip paprastai laukė Fani.

– Radote ką nors? – paklausė jis.

– Butas tuščias.

Jie važiavo judriomis vakarinio Teherano gatvėmis. Prieš tris dienas Malekas pasirašė dokumentą, kuriuo leido Fani imtis veiksmų, siekiant atgauti vieną Sinos tėvui priklausiusį žemės sklypą šiaurės Teherane, vertą dešimčių milijonų dolerių. Tai buvo riebus kąsnis, nes Teherane nekilnojamasis turtas turėjo didžiulę vertę, didesnę negu koks kitas turtas. Konfiskuotas Vafos turtas žemės ištroškusiame mieste viliojo galimybe greitai ir pasakiškai praturtėti, jeigu pavyktų jį perimti. Ši galimybė buvo tokia svaiginanti, kad po kurio laiko ji imdavo sapnuotis. Jos suviliotas nubudęs prieš akis matydavai žemės sklypus ir krūvas pinigų ir galvodavai tik apie tai, kam duoti kyšį ir kiek, kad iš to laimėtum.

– Judu su motina labai mėgstate lankytis kapinėse, – pastebėjo Fani.

Taikingai patylėjęs Malekas atsakė:

– Kapinės mus veikia raminamai.

– Prašyčiau jūsų vasaros pradžioje vėl atvykti į Teheraną. Tada mūsų darbas duos vaisių. Iki to laiko Vafų turtui uždėtas areštas bus atšauktas, ir jums reikės pasirašyti leidimą jį parduoti.

– Aš nepasitikiu jumis.

– Kaip nors tai išgyvensiu.

– Jūs pažeidėte mūsų susitarimą dėl Sinos motinos. Žadėjote, kad netrukdysite jai atgauti tą sklypelį žemės, kurį ji su savo vyru surado. Vakar aš buvau teisme su jais. Teisėjas pakeitė savo nuomonę. Tai jūsų nuopelnas. Buvo gaila žiūrėti į tuos senukus. Man teko kone išnešti juos iš tų teismo rūmų.

– Taip, aš pakeičiau teisėjo nuomonę. Laikinai.

– Bet kodėl? Ką tie senukai jums padarė?

– Nieko. Aš užjaučiu juos. Pats kadaise turėjau motiną. Kaip ir jūs. Kaip ir Sina.

– Ką norite tuo pasakyti?

– Tiktai tai: kad aš kadaise buvau Sinos agentūros vadovas. Neužmirškime to. Aš žinau jo psichologiją. Jį graužia sąžinė, ir jis kupinas atgailos. Savo motinai. Už tai, ką jis padarė jai anksčiau. Jeigu aš dabar leisiu jai atgauti tą sklypą, Sinos sąžinės graužatis atlėgs, ir jis bus pasirengęs mirti. Jis toliau žengs kankinystės keliu, kuris, tiesą sakant, man įkyrėjo. Taigi aš neleidau tam sandoriui įvykti. Kol kas. Kai mudu, jūs ir aš, baigsime savo reikalus, Sinos motina su savo vyru galės pasiimti tą sklypą.

– Sina nenori mirti. Jis tik nori žudyti. Apie savižudybę nėra ko net kalbėti.

– Aš tai suprantu. Bet kartais žmogus, kuris taip įsitraukęs į žudymą, pats gali būti nužudytas. Negaliu leisti jam iškrėsti tokios kvailystės. Malekai džian, žvelgiant iš esmės, mūsų religija yra tik įstatymų rinkinys. Ir aš tiesiog negalėsiu tvarkyti mirusio žmogaus turto. Teismai to neleis, nesvarbu, kokių pažinčių turiu ir kas stovi už manęs. Tada vėl viskas prasidės iš naujo – dėl Vafų turto ims derėtis ir rietis kur kas aukštesnio, man nepasiekiamo lygmens žmonės. Neturiu laiko laukti, kol jie susitars. Noriu išspręsti šį reikalą dabar. Ne po penkiolikos metų.

Viskas, ką pasakė Fani, buvo iš dalies tiesa. Bet Malekas pabandė dar kartą:

– Jūs manote, kad Sina vis dar gyvas?

Fani pažiūrėjo į Maleką, ištiesė ranką ir atidarė keleivio duris:

– Eikite pas savo motiną, pone Malekai. Atsigriebkite už prarastus metus.

– Jūs elgiatės kaip banditas, Fani!

– Aš manau, kad Sina Vafa dar gyvas. Jeigu rasite jį anksčiau už mane, pasakykit, kad neleistų savęs nužudyti. Jis gali žūti po metų, kai mudu baigsime savo reikalus. Bet ne šiais metais. Šiais metais jis turi būti gyvas ir sveikas. Ir man reikia, kad jūs tuo pasirūpintumėte, kol dar esate čia, Teherane. Taip sutvarkytas pasaulis. Pasimatysime vasarą. Ir liaukitės taip dažnai lankytis kapinėse ir švaistyti pinigus orchidėjoms. Mane tai slegia.

– Bent jau leiskite man pasiimti motiną iš šalies.

– Jūsų motina išvyks su jumis, kai baigsime tvarkyti mūsų reikalus.

Išlipęs iš automobilio Malekas pamatė, kad Soaad stovi priešais savo namą laikydama rankoje ilgą naujos barbari duonos kepalėlį ir stebi juos. Malekas vėl įkišo galvą į automobilį.

– Ar duodat žodį?

– Kokį?

– Kad leisite mano motinai išvykti, kai baigsime savo reikalus. Ar duodate žodį?

– Čia Teheranas, Malekai džian. Kol esate čia, nepasikliaukite niekieno žodžiu, nors ir kaip įtikinamai jis skambėtų.

– Aš parduodu savo butą. Turiu pirkėją, – pasakė Soaad.

Jie sėdėjo virtuvėje. Aušo ankstyvas rytas, už lango tamsa dar nebuvo visai išsisklaidžiusi. Malekas akies krašteliu žiūrėjo į mažą televizorių ant spintelės krašto, per kurį rodė palydovinės televizijos kanalą. Buvo kartojamos praėjusios popietės žinios persų kalba; Klara davė interviu kažkokiai iraniečių televizijos stočiai Kalifornijoje. Ji atrodė linksma ir buvo nutaisiusi tą šiek tiek labdaringą veido išraišką, kaip visada, kai duodavo interviu ne amerikiečių televizijos stotims. Malekas gurkšnojo arbatą.

– Kam parduodi butą?

– Tavo draugui Afganui.

Jis nesivargino paklausti, iš kur ji pažįsta Afganą. Pasirodė, kad Soaad turėjo šiek tiek profesionalumo. Net tada, kai daugiau negu prieš trisdešimt metų buvo priversta teikti beprasmius pranešimus saugumiečiams, ji nepametė galvos. Ši mintis privertė ją mylėti dar labiau. Mylėti savotiškai, ne taip, kaip kitas moteris.

– Nepastebėjai, ar pastaruoju metu buvai sekama?

– Aš visada pastebiu, jeigu esu sekama. Tai gebėjimas, kurio neįmanoma prarasti. Mes nebuvome sekami nuo to laiko, kai nuvykome išreikšti savo pagarbos Anai.

– Ten palaidota ne Ana.

– Pakanka, kad būtų Ana.

– O ką sakė Afganas?

– Jis privertė mane įsiminti adresą, – ji pasakė, kokį. – Tau jis žinomas?

– Ne. Bet aš žinau, kieno jis gali būti.

– Man patinka tavo draugas Afganas. Jis sakė, kad tu kartą išgelbėjai jam gyvybę. Sakė, kad padarys viską dėl tavęs. Aš juo tikiu. Jis įspėjo, kad turiu būti pasiruošusi, nes jis gali išvežti mane iš šalies. Pasakiau jam, kad man reikia parduoti savo butą, bet apdairiai. Jis pažadėjo surasti man pirkėją. Bet tik už pusę kainos.

– Aš turiu nuostabų draugą.

– Žmonės daro tai, ką gali padaryti, Reza džian. Vasarą, kai tu sugrįši, mano butas bus parduotas. Aš būsiu pasirengusi išvykti, – ir pridūrė: – Jei vis dar nori pasiimti mane su savim?

Malekas įdėmiai pažvelgė į ją:

– Tu visada kalbi tik tiek, kiek būtina. Kaip tau pavyksta?

Tai buvo tiesa. Soaad kalbėsena buvo savotiškai maksimaliai veiksminga. Jos skurdumas neigė siutinantį persų kalbos įmantrumą. Ji kaip įmanydama apribojo savo pasaulį – juo, savo jogos pamokomis, draugės Anos atminimu.

– Žodžiai žudo, – pasakė ji. – Aš tą patyriau.

Jis vėl nuvyko į Rėjo rajoną. Viename iš čia įsikūrusių halabi-abad, lūšnynų, kuriuos sudarė improvizuoti pastatai, daugiausia statyti iš vogtų plytų ir metalo laužo, laikinoje lūšnoje, apstatęs ją sąvartyne rastomis kėdėmis ir rašomaisiais stalais, Sina Vafa buvo įrengęs savotišką mokyklėlę. Viduje, atremta į abejotino tvirtumo sieną, stovėjo maža rašomoji lenta. Sina ant jos rašė lotynų abėcėlės raides, o šeši berniukai jo paliepimu balsiai jas skaitė. Malekas smalsiai stebėjo, kaip įdėmiai vaikai tyrinėja tas raides. Sina buvo užsiauginęs gerų penkių centimetrų barzdą. Jo akys buvo priblėsusios, patenkintos. Malekas niekada nematė jo tokio. Žmogus, kurį jis pažinojo prieš pusę metų, netikėtai transformavosi. Gretimoje, arčiau geležinkelio esančioje lūšnoje Sina buvo įsirengęs kioskelį, kuriame jo pasamdytas vienaakis paauglys prekiavo cigaretėmis, sultimis, ledais ir kai kuriomis kitomis plataus vartojimo prekėmis. Kitoje mokyklos pastato pusėje Malekas prabėgomis pamatė paties Sinos kambarį, nedaug didesnį už kalėjimo kamerą, kuriame buvo tik keletas kruopščiai sudėliotų antklodžių ir pagalvės. Sinos gitaros ar jo knygų nebuvo nė ženklo.

Po pusės valandos pamoka baigėsi ir keturi vaikai nubėgo namo vieni. Keletas jų laukė, kol ateis pasiimti tėvai. Vienas iš tėvų, karo veteranas be vienos kojos, atėjo paskutinis, po pažastimi laikydamas duonos kepalėlį, suvyniotą į baltą audeklą. Jis nusišypsojo Sinai, įteikė jam duoną ir, kreipdamasis į jį kaip į gydytoją Džalali, pakvietė rytoj užsukti į jų „kuklų būstą“.

– Taigi jūs atsistatydinote iš tarnybos Irake, gydytojau Džalali? – pirmiausia paklausė Malekas, kai jiedu liko vieni.

– Viskas čia labai nauja, – Sina plačiu mostu parodė į klasę ir lauką. – Net Baburas netiki manimi. Sako, kad aš apgaudinėju pats save ir labai greitai grįšiu į savo blogą senąjį kelią.

– Tu apgaudinėji pats save?

– Ne.

Jų žodžius nustelbė spiegiantis ilgas pravažiuojančio traukinio švilpimas. Sina pamojo Malekui sekti paskui jį.

Jie stovėjo laukdami, kol traukinys lėtai nudundės pietų link. Traukiniui pravažiavus jie pamatė vienakojį tėvą ir jo sūnų, tolstančius anapus bėgių; tėvas darbavosi ramentu nelyg čempionas, kartkartėmis pasilenkdamas kažką pasakyti savo vaikui, kuris tada bėgiodavo ratais aplink jį ir juokaudamas vaidino smūgiuotoją.

Tai buvo pats Teherano galas – meilės, kaip to tėvo ir sūnaus, ir nebepaisomų nelaimių vieta. Maleko akys užkliuvo už narkomano, besiramstančio į žibinto stulpą. Aplinkui zujo vaikai su pagaliais – pribėgę bakstelėdavo jį ir sprukdavo šalin.

– Aš niekada nebuvau laimingesnis, – pasakė Sina. – Jeigu jie tik leis man pasilikti tai, ką čia turiu, man nieko daugiau nereikia.

– Kas tie jie? – paklausė Malekas jiems grįžus į lūšną ir susėdus jos gale įrengtame Sinos miegamajame.

Pasigirdo beldimas į duris. Vidun įvirto stambi moteris, lydima jaunos mergaitės. Ji garsiai šaukėsi Sinos, vadindama jį ponu gydytoju. Malekas suglumęs stovėjo šalia. Ji skundėsi pablogėjusiu regėjimu ir galvos svaigimu. Sina tuoj šoko jai padėti. Jis išsitraukė krepšį iš po kriauklės, atidarė jį ir išsiėmęs žibintuvėlį ėmė šviesti juo senei į akis, klausinėdamas apie jos nusiskundimus. Po penkių minučių, kai apžiūra pasibaigė, moteris ir mergaitė atsistojo ir apsimetė ketinančios įmesti keletą banknotų į tuščią stiklainį šalia durų. Sina neleido to padaryti, ir jos, dar kartą padėkojusios „gydytojui“, išėjo.

– Ji ateina kas keletą dienų, – paaiškino Sina. – Jai reikia akinių. Tą pasakiau. Bet jai vis tiek patinka ateiti, kad patikrinčiau šviesa jos akis. Tai mūsų mažytis ritualas.

– Gydytojas?

– Ji taip pat turi vyresnę dukterį. Vyras dingo prieš šešerius metus. Ji graži kaip mėnulis, Rezai. Mūsų lankytoja nori, kad aš paprašyčiau jos dukters rankos. Ir žinai ką? Galbūt aš ir paprašysiu.

– Papasakok man, kaip tapai gydytoju.

– Man teko mokytis karo lauko medicinos pagrindų. Čia tokios žinios labai praverčia.

Malekas dar kartą tiriamai apsižvalgė. Sinos kambarėlis iš tikrųjų atrodė kaip kalėjimo kamera.

– Išgerti, aišku, neturi?

– Tau turiu geresnio dalyko. Sėskis!

Jis nerūkė opiumo ilgą laiką. Dūmai suveikė iš karto. Kiekviena Maleko kūno ląstelė sugėrė juos ir atrodė, kad po pirmo užtraukimo šeši nerimo mėnesiai virto dūmais ir išsisklaidė. Opiumas buvo puikus vaistas nuo nerimo. Kambarys išsiplėtė, ir Malekas tiesiog gulėjo ant kilimais išklotų grindų viena ranka parėmęs smakrą, klausydamas traukinių dundėjimo, vaikų šūkavimo, motinų, kviečiančių savo vaikus, šauksmų, – gyvenimo tėkmės.

Sina aptarnavo angliniu degikliu. Atrodė, tarytum Malekas atvyko čia kaip tik pagulėti ir parūkyti opiumo. Jis norėjo likti čia visam laikui ir puikiai suprato, kodėl Sina „atsistatydino“. Malekas pats galėjo čia gyventi. Veltui mokyti anglų kalbos ir galbūt retsykiais išrašyti aspirino. Susirasti vietinę moterį, kurios vyras dingo arba mirė perdozavęs. Jis vėl rado Siną, Siną, su kuriuo keliavo pirmąsias keliones į Kabulą ir Bagdadą. Siną, kuris mirtinai nuobodžiavo per privalomas literatūros paskaitas skųsdamasis, koks kvailas reikalavimas lankyti mokymo įstaigas. Siną, norėjusį padaryti kažką tikra savo gyvenime. Siną, nekentusį Amerikos, tos pačios Amerikos, kuri jį priėmė ir išgelbėjo. Siną, mokėjusį neįtikėtinai išraiškingai dainuoti kantri ir Vakarų balades, kuris dabar saulės nudegintu veidu ir barzda, laisvai krentančiais baltais marškiniais panėšėjo į penktadienio maldų vedėją vietinėje mečetėje.

Kaskart įtraukęs opiumo dūmų Malekas darėsi vis sentimentalesnis. Jis mylėjo Siną, Soaad ir kapitoną Džeimsą Makgreivį. Mylėti buvo gera.

Kažkuriuo metu lūšnos šeimininkas paliko jį vieną, išėjęs atnešti aab-goosht jiems pavalgyti. Jam grįžus Malekas tai užmigdavo, tai atsibusdavo, apimtas nepaprastai saldaus snaudulio, kuris pasaulį darė visiškai pakenčiamą. Sina padėjo maistą prie degiklio ir paragino jį užkąsti. Malekas paslikas gulėjo ant nugaros, labai susidomėjęs dažų burbulu ant lubų. Jis nejudėjo.

– Įsivaizduoju, kad vasarą čia tikriausiai karšta.

– Kalbėk, kas šauna į galvą, – paragino Sina.

– Aš pasakiau apie tave vienam žmogui. Ir ne šiaip kam nors.

– Gerai.

Sina atsakydamas nepraleido savo eilės užtraukti. Netrukus jie abu gulėjo ant nugarų ir turbūt spoksojo į tą patį dažų burbulą.

– Gerai?

Užvaldytam opiumo laiko Malekui atrodė, kad jam prireikė kelių valandų, – nors iš tiesų praėjo tik keletas minučių, – suvokti labirintą, kuris atvedė juos čia.

– Tu kekšės sūnus, – meiliai tarė jis, valandėlę pereidamas prie persų kalbos. – Tu sudarei viską taip, kad tave įskųsčiau. Kodėl?

– Aš turiu save nužudyti, Rezai. Noriu pasakyti, turiu mirti popieriuje, Irako gandų malūnas turi manyti, kad aš esu iš tikrųjų negyvas. Tai padaryti man būtų lengviau, jeigu ši žinia ateitų iš amerikiečių šaltinio. Tiesą sakant, ja bus patikėta tik tuo atveju, jeigu ji ateis iš amerikiečių šaltinio.

Po ilgos pauzės Sina pridūrė:

– Matai, tu parašei knygą apie karą. Pamaniau, kad tu pažįsti Amerikoje reikalingus žmones.

– Aš nieko nepažįstu.

– O kaipgi Klara Vikingstad?

Malekas nusišypsojo. Klara nebūtų buvusi geriausias tarpininkas tokiai apgavystei, ir Sina tą žinojo. Žurnalistus galima panaudoti įvairiausiai dezinformacijai skleisti, bet už tai visada tekdavo užmokėti tam tikrą kainą. Didžiausia kaina buvo ta, kad dėl Klaros aplinkos galėjai susilaukti per didelio viešumo.

Ar tai tiesiog buvo atsitiktinumas, kad jis papasakojo apie Siną Džeimsui, o ne Klarai? Ar Sina ir jo žmonės galėjo žaisti tokią sudėtingą kombinaciją? Ši mintis pernelyg netrikdė Maleko. Jis jautėsi taip gerai, kad dabar jo niekas negalėjo sutrikdyti. Bet negi jie iš tiesų nuo pat pradžių žinojo, kad Maleko katedroje ims dirbti naujas vyrukas vardu kapitonas Džeimsas Makgreivis?

– Aš papasakojau vienam savo bendradarbiui koledže. Buvusiam jūrų pėstininkų kapitonui. Vyrukui, turinčiam karinių apdovanojimų.

– Kodėl papasakojai jam apie mane?

– Aš nusigėriau vakare prieš skrydį. Tavo „žygdarbiai“ labai slėgė man širdį, Sina. Aš turėjau kam nors pasipasakoti. Taigi aš papasakojau tam žmogui, kuris, mano manymu, galėjo bent miglotai nutuokti, apie ką kalbu.

– Ir teisingai padarei.

Teisingai? Tai, pamanė Malekas, tikriausiai vienas iš tų gražių akimirkų. Du žmonės, kurie du dešimtmečius buvo artimi kaip kraujo broliai, netikėtai supranta, kad jie išdavė vienas kitą. Ir vis dėlto jie vis dar myli vienas kitą.

– Jeigu nori išsikapstyti iš to jovalo, – paklausė Malekas, – kodėl tiesiog nepasitrauki? KAF neleis?

– Jie man nekliudys. Kol aš tyliai sėdžiu šioje savo lūšnelėje. Jie visada žino, kur mane surasti.

– Ar Fani irgi žino, kur tu esi?

– Jeigu jis labai pasistengs, sužinos. Visos paslaptys čia anksčiau ar vėliau išaiškėja.

– Tada kam apskritai suteikei man tuos įgaliojimus? Kodėl pats netvarkai savo reikalų?

– Dėl dviejų priežasčių. Pirma, aš sužinojau, kad tavo motina niekur nedingo ir gyvena Teherane. Ir aš norėjau, kad tu apie tai sužinotum.

– Vadinasi, tu tiesiog norėjai padaryti man paslaugą? – susijuokė Malekas pusiau užmerktomis akimis. Jis norėjo valgyti, bet negalėjo prisiverst atsisėsti.

– Antra, nežinau, ar ilgai dar būsiu gyvas.

– Dėl to kvailo atlyginimo už tavo galvą Kandahare? Afganas pasakojo man apie tai. Aš dėl to nesijaudinčiau. Net Baburas sako, kad yra stambesnių žvėrių medžioti negu tu. Nevertink savęs taip rimtai.

– Aš bijau ne mirties. Aš įsivėliau į bėdas Irake, ne Kandahare. Dėl merginos arabės. Ji graži. Sunitė. Gyveno Kirkuke. Tu žinai, kaip viskas baigiasi.

– Ji dar gyva?

– Ne. Dėl manęs jos broliui teko ją nužudyti.

– Tu kalbi tokiu tonu, tarytum ji tau būtų visiškai nerūpėjusi.

– Ji rūpėjo man labiau už viską pasaulyje, – pasakė Sina šiek tiek trūkčiojančiu balsu.

Malekas stebėjo, kaip jis pašoko prisidegti cigaretės. Kambaryje buvo nešilta, ir Sinai atsidarius duris į vidų plūstelėjo šaltas oras. Lauke buvo tamsu, tik du kreivi gatvės žibintai skleidė silpną šviesą. Buvo girdėti, kaip kažkur už šešėlių vaikai vis dar žaidžia futbolą. Tolėliau kaukė keletas policijos automobilių. Svaigstančia galva Malekas prisivertė atsikelti ir atsistojo tarpdury prie Sinos.

– Aš apgailestauju.

– Irake man teko dirbti su įvairiausiais šunsnukiais. Turiu galvoje, tikrais galvijais. Paskui, pačiame tų bjaurasčių epicentre, kažkas atsitiko. Neklausk manęs, kaip. Jos brolis – mes dirbome su juo ir jo žmonėmis, nors jie nekenčia iraniečių kur kas smarkiau negu amerikiečių. Jie sužinojo apie mudu – mane ir ją. Buvau kvailys, manydamas, kad jie nesužinos. Tada… Aš nežinau.

Sina spirtelėjo į duris, du vyrai stovėjo klausydamiesi tolstančio traukinio švilpesio.

– Tai dėl to tau reikia mirti? Jie vis dar ieško tavęs? Jiems tai garbės klausimas?

– Ta sušikta garbė jiems net per ausis veržiasi.

– Štai kodėl tu tą vasarą važiavai į Kurdistaną. Norėjai pabandyti pašalinti jos brolį ir baigti šį reikalą.

Sina pasisuko į jį.

– O ką aš turėjau daryti? Norėjau išbandyti viską prieš įtraukdamas tave į savo jovalą. Tik mano žmonėms tai nepatiko. Jie liepė man grįžti namo ir kuriam laikui dingti. Taigi čia aš esu, lengva auka, ir tu turi mano įgaliojimą.

– Liaukis! Tavo sėbrams nesunku paskleisti Irake gandą apie tavo žūtį.

– Niekas tuo nepatikės. Gandas apie mano žūtį pasklis tik tuo atveju, jeigu amerikiečiai nužudys ką nors, ką jie laikys manimi. Šiuo požiūriu žmonės pasitiki amerikiečiais. Jie žino, jeigu amerikiečiai ką nors priskaičiuoja prie sunaikintų priešų, tai to žmogaus tikriausiai iš tiesų nebėra tarp gyvųjų.

Malekas jautė, kad Sina laukia kokio nors atsakymo. Jie negalėjo tiesiog pakeisti temos ir palikti sprendimo kitai dienai. Sina tęsė:

– Man nereikia tau aiškinti Irako ypatumų. Turėjome bendradarbiauti su visais, nepaisydami religijos ir kilmės – šiitais, sunitais, kurdais. Jie visi laikosi nuostatos „kraujas už kraują“. Tas šunsnukis nužudė tikrą savo seserį ir yra įsitikinęs, kad tai mano kaltė. Dabar mano eilė, ir jis nenurims. Kol aš gyvas, jie su mumis nebendradarbiaus. Rezai, jeigu padėsi man…

– Išgelbėsiu tau gyvybę.

– Aš nenoriu mirti.

Malekui ėmė svaigti galva, ir jis turėjo pritūpti.

– Ar supranti, ko prašai manęs padaryti?

– Prašau, kad įtikintum savo draugą kapitoną pranešti kam nors apie mane. Pavyzdžiui, vienam iš jo buvusių kolegų, – Sina padėjo ranką Malekui ant peties. – Pasakyk jam, kad aš esu vienas iš žmonių, besitaikančių į jų samdinius Irake. Ar gali tai dėl manęs padaryti?

Tai buvo operacija. Apgalvota. Šis sumanymas kilo ne spontaniškai – jie iš anksto kruopščiai suplanavo, kaip priversti tą dėl garbės pakvaišusį sunitą ir jo klaną Irake palikti Siną Vafą ramybėje. Kažkam buvo svarbu, kad Sina liktų gyvas. Bent jau kol kas. Galbūt dėl to Fani ir parodė jam visus tuos vaizdo įrašus apie amerikiečių samdinius Irake sakydamas, kad rado juos Sinos kompiuteryje. Malekas vis labiau kvaito, ir jo meilė vis stiprėjo. Jis jautė kylantį pasibjaurėjimą – ne tik Sina ir nereikalingo melo tinklu, kuriuo jis apsinarpliojo. Tai buvo veikiau bendras pasišlykštėjimas Vidurio Rytais, kurie visada nuvildavo, visada versdavo būti akylam ir įtariam.

– Tu nori, kad aš pasinaudočiau Džeimsu. Štai ko tu nori.

– Toks jo vardas? Džeimsas?

– Jis mano draugas, – Malekas nukėlė Sinos ranką sau nuo peties.

– Aš esu tavo draugas.

– Ir tu ketini pakišti kažkokį vyruką, kad jis žūtų vietoj tavęs Irake. Amerikiečiai nukaus kažką manydami, kad nukovė tave. O jeigu jie jo nenukaus? Kas bus, jeigu jie tik suims tą vyruką ir sužinos, kad jis – ne tu? Tada iš tavo nuostabiojo plano išeis šnipštas, argi ne taip?

– Dėl to nesijaudink. Mes… – Sina dvejojo, – pasirūpinsime, kad mūsų vyrukas žūtų. Tam yra procedūrų.

– Taigi Irake mes dėl tavęs pakišime po kulka nekaltą žmogų, o paskui visi ilgai ir laimingai gyvensime?

Sina pritūpė šalia Maleko. Jis suėmė Maleką už abiejų riešų ir privertė atlaikyti jo įdėmų žvilgsnį.

– Pažadu, nekaltas žmogus tikrai nežus vietoj manęs. Privalai manimi tikėti. Pažvelk į mane. Aš esu Sina. Tavo draugas. Aš suradau tavo motiną. Suradau ją po trisdešimties metų. Aš padariau tai dėl tavęs. Dėl mūsų. Aš tau ne svetimas. Ar supranti tai?

– O jeigu Džeimsas Makgreivis neperduos informacijos?

– Turi įtikinti jį, kad privalo ją perduoti.

– Tai jūs radote Afganą? – paklausė Maman.

– Radau.

Malekas padavė Maman penkis šimto dolerių banknotus.

Apžiūrėjusi amerikietiškus pinigus Maman įsikišo juos į čadros klostes, kur laikė heroino paketėlius klientams.

– Tegu Dievas visada jus saugo, sūnau. Kas mainais?

Jis davė jai Sinos adresą.

– Ši vieta netoli nuo čia. Tu viską girdi ir matai. Jeigu pasirodys, kad jam gali nutikti kas nors bloga…

– Ar Afganas negali jam padėti?

– Afganas – svečias mūsų šalyje. Tai rizika, kurios jis negali prisiimti.

– Tada būsiu akyla. Meldžiuosi, kad pamatyčiau jus per palydovinę televiziją.

– Maman, melskitės, kad nepamatytumėte, – jis pabučiavo jai ranką ir nuėjo.

Baburas sėdėjo laukdamas jo automobilyje už dviejų gatvių nuo parko.

– Aka Reza, jūsų motina yra nuostabi moteris.

– Ačiū už kapą. Tu neteisingai nurodei Anos pavardę, bet tai neturi reikšmės. Mano motina apsidžiaugė pamačiusi tą kapą.

– Labai atsiprašau. Dievas yra didis. Visos pavardės vienodai geros.

– Jeigu jau taip sakai. Ar prireikus gali greitai išvežti ją iš šalies?

– Jau sakiau: manykite, kad jau išvežiau.

Jie keletą minučių sėdėjo tylėdami. Pasisukioję automobiliu miesto gatvėmis jie išvažiavo į greitkelį, vedantį šiaurės link. Diena buvo neįprastai šviesi, šiaurinėje Teherano pusėje matėsi didingai dunksantys Alborzo kalnai. Tokią dieną viskas atrodė galima. Bet tai buvo tik svajonė, ir Malekas šitą žinojo. Jo kūnas buvo neveiksnus dėl praėjusią naktį surūkyto opiumo. Jis buvo tikras, kad Maman nelabai kuo galėtų padėti Sinai, jeigu jam iškiltų pavojus. Iš tikrųjų jis davė jai pinigų tik todėl, kad to norėjo.

Jis pasakė Baburui:

– Laikykis atokiai nuo mūsų bendro draugo. Tau pavojinga turėti su juo reikalų.

– Ačiū, kad tai suprantate, aka Reza. Jeigu jūs primygtinai reikalautumėte, aš padėčiau jam pabėgti. Džiaugiuosi, kad jūs primygtinai nereikalaujate.

– Jam nėra kur dingti. Jis tarsi žuvis statinėje.

– Kas jam atsitiko?

Malekas tylėjo, ir Baburas pats atsakė į savo klausimą:

– Žinau, kas jam nutiko. Jis paklydo tik šiek tiek daugiau, negu mes visi. Esu sutikęs tokių žmonių kaip jis. Tais laikais, kai dirbau virėju tose kovotojų mokymo stovyklose, daug jų mačiau.

Sina buvo davęs Malekui savo motociklo raktą prisipažinęs, kad jam liepta juo daugiau nevažinėti.

– Man regis, jie bijo, kad aš kur nors nedingčiau. Taigi jis tavo. Rasi jį už arbatinės prie mano senojo buto.

Kai Malekas atėjo pasiimti Sinos motociklo, arbatinės savininkas buvo kažkur išėjęs, ir jo jaunam padėjėjui teko padėti jam pastumti neveikiantį motociklą, kol šis papukšėjęs užsivedė. Sėdęs ant jo Malekas leidosi į ilgą pasivažinėjimą. Netikėtai prapliupo smarkus lietus, motociklininkai prekių išvežiotojai sugužėjo į greitkelio tunelius laukdami, kol praeis liūtis, tačiau Malekas važiavo toliau, norėdamas, kad drėgmė ir šaltis išgairintų iš organizmo opiumo likučius. Galiausiai, radęs mažiau perpildytą tunelį, jis sustojo ir išsiėmė savo telefoną.

Atsiliepė Džeimsas Makgreivis.

– Ta situacija su mano draugu, apie kurią tau pasakojau… ji rimtesnė, negu aš maniau.

Ten, Rytų pakrantėje, buvo rytas, brėško dar viena saulėta ir nuobodi amerikietiška diena. Malekas prisiminė dar vieną savo studentą, kuriam dėstė prieš metus. Šiam paprasto fermerio sūnui iš rytų Ajovos buvo tekę tarnauti kariuomenės kontržvalgyboje Kuveite. Viename iš savo rašinių, kuriuos parašyti uždavė Malekas, jis pasakojo, kad jam, devyniolikmečiui, buvo pavesta vertinti libaniečių vyrų, ieškančių darbo Irake, patikimumą. Vaikio užduotis buvo aiškintis, ar tie darbo ieškantys arabai nėra „Hezbola“ agentai, nusiųsti ten iraniečių. Jis aprašė savo patirtį savikritiškai, su humoru ir žiupsneliu nuolankumo. Šio vaikino nekamavo potrauminio streso sindromas. Jis veikiau panėšėjo į Baburą, pajėgų prisitaikyti ir gyventi toliau. Kaip čia būna, jog kai kuriems žmonėms tai pavyksta, o kitiems – ne? Gal tai priklauso tik nuo atsitiktinumo?

– Ką? – išgirdo jis šaukiant Džeimsą.

Malekas išjungė skambutį.

Kai jis pagaliau prirakino motociklą priešais Soaad namą, jau buvo pradėję temti. Pakilęs laiptais ir įžengęs pro duris jis pamatė virtuvėje jo laukiančią netikėtą viešnią.

Atrodė, kad dvi moterys puikiai sutarė.

Soaad parodė į Sinos motiną.

– Azar chanum laukia tavęs nuo vidurdienio. Kur taip užtrukai? Kur buvai vakar naktį?

Soaad balse nuskambėjo švelni motiniško pykčio gaidelė, tarytum Malekas dar būtų vaikas, kurį ji senais laikais tempdavosi į savo komunistų poezijos susitikimus.

Malekas sveikindamasis linktelėjo Sinos motinai ir atsistojo virtuvės tarpdury stebėdamas, kaip dvi moterys sėdėdamos prie stalo siurbčioja arbatą ir valgo bandeles. Jam buvo įdomu, ar Azar pastebės gatvėje pastatytą Sinos motociklą. Ir ar jai tai apskritai rūpės. Matydamas savo motiną, sėdinčią virtuvėje su Sinos motina, jis jautėsi nesmagiai. Jis davė Azar Soaad telefono numerį tik dėl viso pikto ir jokiu būdu nemanė, kad ji net ateis pas ją į namus. Malekui atrodė, kad taip pasielgusi ji pažeidė kažkokią taisyklę, nors pats nežinojo, kokią.

Azar pasakė:

– Reza džian, aš atėjau paklausti, ar jūs žinote, kur mano sūnus.

– Žinau.

Daugiau niekas netarė nė žodžio, bet jo atsakymas sukėlė virtuvėje ašarų lietų. Iš pradžių pravirko Azar – kaip spėjo Malekas, iš palengvėjimo. Netrukus prie jos tyliai prisijungė ir Soaad. Jos abi verkė subtiliai. Nė viena nerypavo, kaip būdinga Vidurio Rytų motinoms. Tačiau Maleką tai vis tiek priveikė. Po keleto minučių jis vėl spruko į gatvę, paskambino Fani ir pasakė, kad jiems reikia tuoj pat susitikti.

Po pusvalandžio jie įžengė į vieno kampinio Ferdousio aikštės namo rūsyje įsikūrusią biliardinę. Per revoliuciją biliardas buvo uždraustas ir tik pastaraisiais metais buvo leista vėl atidaryti biliardines. Ši biliardinė buvo visiškai nudriskusi užeiga, kurioje trainiodavosi tik smulkūs narkotikų pardavinėtojai ir išsekę biliardo rykliai nevilties paženklintais veidais, laukdami užeinant nekaltų žmonių. Jų klestėjimo laikai, kai mieste buvo gausu pigaus alkoholio, o viešnamiai užėmė ištisus miesto kvartalus, baigėsi 1979 metais. Pirmieji du Islamo revoliucijos dešimtmečiai daugeliui jų buvo ypač sunkūs, ir tik pastaraisiais metais jiems atsirado galimybė išlįsti iš savo slėptuvių.

Nuėjęs į užeigos galą ir liepęs pasiuntinukui atnešti jam sumuštinį, Fani paklausė Maleko:

– Kas atsitiko?

– Sinos motina dabar svečiuojasi pas mano motiną.

– Man tai turėtų būti įdomu?

– Nelabai. Iš tikrųjų atėjau čia šio to pareikalauti.

Fani nusijuokė:

– Ką gi, klokite.

– Pradėkime nuo to, kad aš pasirašiau visus popierius, kokius tik paprašėte pasirašyti. Jūs gausite savo pinigus – ir aš suradau Siną.

– Ir?

– Leiskite man baigti. Rytoj mudu nueisime pas teisėją, ir jūs paprašysite, kad jis grąžintų tą sklypelį žemės Sinos motinai. Ji turi teisę jį atgauti. Leiskite tam sklypeliui išslysti iš jūsų rankų.

– Man tai būtų nenaudinga. Bet jeigu taip padaryčiau, kas už tai?

– Tada viskas, ką jūs su savo bosais gausite iš Sinos turtų, yra jūsų. Galite pasakyti visiems hadž aka, kuriems dirbate, kad aš už savo parašus nieko nenoriu. Jokių komisinių. Nieko. Aš tik noriu pasiimti savo motiną ir išsivežti ją iš šio miesto. Ir tam man reikės paso. Tiktai jūs galite jai jį parūpinti. Taigi turite garantiją, kad aš jūsų neišduosiu. Neatsižadėsiu savo parašų.

– Malekai, jūs nutarėte gelbėti visas pasaulio motinas?

– Man rūpi išgelbėti tik šias dvi motinas. Ką pasakysite?

Fani atsiduso, ir jo atodūsis Malekui pasirodė nuoširdus.

– Klausykite, aš esu protingas žmogus. Todėl manykite, kad mudu susitarėme, nors dėl to man gali kilti bėdų su mano, kaip jūs sakote, hadž aka. Galite pasakyti tai moteriai, kad poryt ji gali kreiptis į teismą. Per tiek laiko sutvarkysiu šį reikalą. Jai bus suteiktos nuosavybės teisės į tą žemę, ir ji galės parduoti ją kada norės ir kam norės. Jos finansiniai sunkumai baigėsi. Dabar… papasakokite man apie savo draugą. Jūs padarėte man įspūdį, kad sugebėjote jį rasti.

– Nevaidinkite – jūs jau žinote, kur jis yra.

– Neturiu jokių priežasčių meluoti. Nežinau, kur jis yra. Man Sina Vafa rūpi tik dėl finansinių priežasčių. Jeigu aš imsiu pernelyg energingai jo ieškoti ar rodysiu pernelyg didelį susidomėjimą jo asmeniu, galiu prisišaukti sau ant galvos žmones, kuriems jis dirbo. Tiems vyrukams nelabai patinka, kai kas nors ima ieškoti vieno iš jų žmonių. Ypač tų, kurie yra patekę jų nemalonėn.

– Tada kam rodėte man tuos amerikiečių samdinių vaizdo įrašus?

– Nes, kaip jau sakiau, nenoriu, kad jis virstų kankiniu. Man reikia jo gyvo. Kol kas.

– Tada judviejų interesai visiškai sutampa. Kaip jau sakiau jums anksčiau, jis irgi nenori mirti. Manau, kad Sina tyčia laikė tuos vaizdo įrašus savo kompiuteryje. Jis norėjo, kad rastumėte juos.

Malekas stebėjo Fani veidą. Jis įtemptai galvojo suraukęs antakius, svarstydamas, negi iš tikrųjų buvo tapęs Sinos Vafos žaislu. Malekas matė, kaip patyręs sukčius svarsto jo žodžius, analizuodamas galimus variantus. Pagaliau jis tarė:

– Tuomet džiaugiuosi, kad mes su jūsų draugu suprantame vienas kitą.

Pasiuntinukas atnešė Fani sumuštinį, kurį šis greitai, didžiuliais kąsniais, suvalgė. Malekas nenuleido akių nuo jo veido. Kitame rūsio salės gale šmėsčiojo neaiškūs tipai, retkarčiais vertinamai žvilgčiodami į Maleką ir Fani. Galiausiai vienas iš drąsesniųjų priėjo prie jų ir pasiūlė pažaisti. Fani rankos mostu pavarė jį šalin, ir vyrukas, liesas tarsi sena biliardo lazda, nudūlino kaip paspirtas šuo žaisti savo žaidimo vienas.

Fani užgėrė paskutinį vištienos sumuštinio kąsnį apelsinų skonio limonadu.

– Matot, aš nesu pabaisa. Bet man reikia saugotis pačiam. Ta moteris, Sinos motina, gaus tą sklypą. Duodu jums žodį. Aš nebepersigalvosiu.

– O kodėl anksčiau persigalvojote?

– Aš jau sakiau jums, kodėl. Iš Sinos Vafos elgesio mačiau, kad jis bus pasiruošęs mirti, kai tik nebejaus kaltės savo motinai.

– Manote, aš patikėsiu šia pigia psichologija?

Fani vėl atsiduso:

– Klausykite, Malekai! Čia Teheranas, o ne jūsų Amerika. Šiame mieste, kuriame aš gyvenu, įstatymai keičiasi kiekvieną dieną. Vieną dieną žmogus čia karalius, o kitą – atsiduria kalėjimo kameroje. Vieni būna apšmeižiami, kiti turi prisipažinti įvykdę nusikaltimus, apie kuriuos nė nesapnavo, o tretiems tenka parduoti savo sielą. Iš tiesų viskas gana paprasta: aš net savo tikru broliu nepasitikiu, ką kalbėti apie svetimus žmones. Bet šįvakar, sėdėdamas šioje pasibaisėtinoje skylėje, nusprendžiau jumis patikėti, nes žinau, kad jūs man nemeluojate. Iš kur tai žinau? Žinau, nes jums nėra dėl ko meluoti. Štai koks skirtumas tarp mūsų. Aš turiu tūkstantį priežasčių meluoti šiame mieste. O jūs neturite nė vienos. Aš pasitikiu jumis labiau, negu pačiu savimi, – jis čiupo Malekui už rankos ir papurtė ją. – Bet vėl kartoju savo prašymą ir kalbu visiškai rimtai: jeigu amerikiečiai kada nors įves į Teheraną savo tankus ir kareivius, labai prašau, nepamirškite pasakyti jiems, kad aš esu vienas iš gerų vyrukų. Žinau, kad jūs būsite fronto linijos priešaky, versite jiems. Taigi prašau užtarti žodį už savo seną draugą Fani. O dabar jūs galite išvykti. Vasarą vėl susitiksime. Ir, be to, prašau nemirti, kol nebaigėme savo reikalo. Man vis dar reikia tų paskutinių jūsų parašų pardavimo procedūroms.

Malekui grįžus pas Soaad, abi moterys virtuvėje žiūrėjo televizorių. Rodė vieną iš tų dubliuotų korėjiečių istorinių muilo operų, kuriose gausu įnirtingų kovų su kardais ir rūsčiaveidžių karalių dvikovų žvilgsniais. Abi moterys sėdėjo abejingais veidais, tuščiais ir apkvaitusiais žvilgsniais žvelgdamos į ekraną, nors iš tikrųjų joms visai nerūpėjo, kas jame buvo rodoma. Soaad tarė:

– Azar turi prašymą.

Priėjęs prie televizoriaus Malekas jį išjungė ir atsisėdo prie moterų už stalo.

– Kaip laikosi jūsų vyras? – paklausė jis Azar.

– Jis negaluoja. Mes taip stengėmės atgauti tą sklypą. Jūs pats matėte, ką neseniai padarė teisėjas. Mes neturime iš ko gyventi. Mums galas.

Malekas niekada neuždirbdavo tiek daug pinigų, kaip per keletą praėjusių metų, ėmęs dėstytojauti. Tiek daug senų gerų amerikietiškų dolerių – ir nė vieno žmogaus, išskyrus Soaad, kuriam juos galėtų išleisti. Likimo ironija: jeigu amerikiečiai nebūtų pradėję karo, Malekas nebūtų parašęs savo knygos ir nebūtų gavęs darbo koledže. Jeigu ne Jungtinių Valstijų gynybos departamentas, matytų jis dėstytojo darbą kaip savo ausis!

Jis kyštelėjo ranką į kišenę ir išsitraukė dar pluoštelį šimto dolerių banknotų. Jis kalbėjo su Azar angliškai, turbūt tikėdamasis, kad vartodamas kitą kalbą sušvelnins situaciją.

– Ponia, prašom laikyti tai trumpalaike paskola, kol pagerės jūsų padėtis, – pamatęs, kad Azar smaugia išdidumas, Malekas skubiai pridūrė: – Po dviejų dienų mes vėl eisime pas tą teisėją. Aš gavau tvirtą pažadą, kad tas sklypas bus jums sugrąžintas. Galite pasakyti tai savo vyrui.

Jis atsistojo norėdamas išeiti, jai nespėjus demonstratyviai atsisakyti pinigų.

– Ar mano sūnui iš tikrųjų nenutiko nieko bloga?

– Jis prašė perduoti, kad jus myli.

Už teismo rūmų jį pasivijo du Klaros Vikingstad asmens sargybiniai, tie patys, su kuriais jis petys į petį kovojo per praėjusią vasarą Kume kilusias riaušes.

Malekas buvo puikiai nusiteikęs. Toks pasitenkinimas apima padarius kažką konkretaus. Jis nuvedė Azar ir jos vyrą į to paties teisėjo, kuris praėjusią savaitę jų net klausyti nenorėjo, kabinetą. Bet šį kartą teisėjas, smulkus valdininkas truputį beprotiškomis akimis, rodė teisingumo pavyzdį. Jis nervingai paaiškino, kad jam anksčiau pateiktuose dokumentuose buvo tiesiog įvelta elementari klaida, ir liepė tarnui užkaisti arbatos. Azar ir Afšaras sėdėjo tose pačiose vietose kaip ir praėjusią savaitę netikėdami savo ausimis. Ar tai įmanoma?

Teismo rūmų koridoriais zujo prastai apsirengę vyrai, nešini dokumentais ir segtuvais. Jų veikla atrodė beviltiškai tuščia, apsimestinė. Bet ji nebuvo tuščia. Užteko keturiems asmenims tris kartus pasirašyti, ir žemės sklypas buvo perleistas Sinos motinai. Paskutinis parašas, ir svarbiausias, buvo Maleko, Sinos atstovo. Sutvarkius formalumus Azar su savo vyru, apsikeitę su teisėju paskutiniais mandagumo žodžiais, atsistojo eiti. Išlydėjęs juos iš teisėjo kabineto Malekas vėl įėjo į vidų, uždarė duris ir, pagavęs klaidžiojantį teisėjo žvilgsnį, padėjo ant rašomojo stalo storą voką, pilną pinigų.

– Kad turėtumėte mažiau rūpesčių.

Teisėjas vien tam, kad netylėtų, pasakė, kad persų Naujieji metai bus dar tik po dviejų mėnesių. Į tai Malekas atsakė:

– Dėl jūsų gražaus poelgio Naujieji metai atėjo anksčiau, hadž aka.

Azar ir Afšaras laukė Maleko vestibiulyje.

– Kaip galime jums atsilyginti? – paklausė Afšaras, vis dar neatsitokėjęs nuo netikėtos sėkmės.

– Ši žemė dabar priklauso jums. Bet pasistenkite greitai parduoti ją. Jie visada gali persigalvoti.

Afšaras buvo kažką besakąs, tačiau žmona pertraukė jį.

– Tesaugo jus Dievas.

Ji truktelėjo savo vyrą eiti, bet dar akimirką stabtelėjo. Jos žvilgsnis susidūrė su Maleko akimis.

– Tesaugo jus Dievas, – vėl sušnabždėjo ji, pažvelgusi Malekui į akis, ir nusitempė vyrą paskui save.

Nulipęs teismo rūmų laiptais Malekas pamatė jo laukiančius Klaros asmens sargybinius. Abu vyrai, rodės, nuoširdžiai džiaugėsi vėl jį matydami ir laidė juokus apie jo gyvenimą Amerikoje. Malekas pagaliau paklausė:

– Ar aš pakliuvau į bėdą, broliai?

– Ne šiandien.

Ir daugiau nieko nepasakė, kodėl jį susirado. Jie atrodė beveik perdėm nerūpestingi. Dažniausiai tai būdavo kokios nors bėdos ženklas. Malekas atsisėdo ant užpakalinės sėdynės ir leido vyrams nuvežti jį į jų boso namą.

Jis sėdėjo laukdamas tame pačiame priimamajame, kuriame prieš pusę metų sutiko Klarą. Pagaliau pasirodė Žmogus, ir Malekas apstulbo pamatęs, koks jis aukštas. Jis laikėsi oriai ir ramiai. Laikraščiai visada apibūdindavo jį kaip mažakalbį politiką. Tankūs žili plaukai buvo perskirti sklastymu, ir kartkartėmis jis perbraukdavo per juos ranka, tarytum tikrindamas, ar neišsitaršė. Kaip tik tą rytą Malekas prabėgomis matė jo nuotrauką varžovų laikraštyje. Kaltinimai jam pylėsi vis gausiau: Žmogus ir jo komanda buvo kaltinami rezgę antirevoliucines intrigas, norėdami sutrikdyti ateinančius vasaros rinkimus.

– Džiaugiuosi sužinojęs, kad jūs esate mieste, pone Malekai. Noriu, jog kai ką perduotumėte panelei Klarai.

– Atleiskite už tiesius žodžius, bet ar jūs negalite paprasčiausiai jai paskambinti ir pasakyti pats? – paklausė Malekas kaip įmanydamas mandagiau.

– Dabar nelabai tinkamas laikas kalbėtis tiesiogiai. Tiesą sakant, visai netinkamas. Štai kodėl paprašiau pakviesti jus.

Maleko galvoje šmėstelėjo keletas minčių, visiškai nesusijusių su pokalbio tema: pirma, gal šis vaikinas galėtų timptelėti kokius nors saitus valdžioje ir išrūpinti Soaad pasą? Antra, kiek žmonių jis pasmerkė mirti tamsiausiomis revoliucijos dienomis? Ar jam nesisapnuoja košmarai apie tuos laikus? Ir ar virtęs revoliucionieriumi „reformatoriumi“ žmogus atleidžiamas nuo praeities nuodėmių? Negi viskas taip paprasta?

– Aš būsiu laimingas galėdamas perduoti jūsų žinias. Jūsų noras – man įsakymas.

Politikas nusigręžė, tarytum ieškodamas kažkokio ženklo ant šio didžiulio kambario, apstatyto nevykusiai parinktais blizgančiais baldais, sienų.

– Pasakykite Klarai chanum, kad neatvyktų čia per rinkimus.

Politikui kalbant jo veido raumenys įsitempė. Kas galėjo pamanyti, kad jis atsidurs tokioje situacijoje? Juk taip sparčiai ir užtikrintai kopė karjeros laiptais. Tokie kaip jis per revoliuciją konfiskavo turtuolių, tokių kaip Sinos tėvas, namus, o vėliau pardavinėjo juos ir pinigus dėjosi sau į kišenes. Jie valdė įmones, naftos telkinius ir kasyklas. Jų įsakymu į Damaską ir pietų Beirutą buvo siunčiami ginklų prikrauti laivai. Jie buvo šios šalies valdovai. Atrodė, kad taip bus amžinai. Tačiau dabar į jo statinę medaus ėmė lašėti degutas.

– Tiesiog pasirūpinkite, kad jai nebūtų išduota viza, hadž aka, – pasakė Malekas. – Jeigu ji negalės įvažiuoti į šalį, nebus čia per rinkimus.

– Aš nebeturiu šiuo atžvilgiu galios. Mano priešai jai jau išdavė vizą. Jie nori, kad ji čia atvyktų.

– Ir jeigu ji atvyks, jūs nesate tikras, kad pajėgsite ją apsaugoti. Ar tai norite pasakyti?

Jis linktelėjo. Taip, kaip tik tai jis ir norįs pasakyti. Atėję blogi laikai. Labai blogi laikai. Esmė esanti labai paprasta: jis žinąs – nors kol kas daugiau niekas nenori tuo tikėti, – kad rinkimų rezultatai bus klastojami. Jo priešai nugalėsią ir turbūt sukišią daug žmonių į kalėjimą. Jis nepasakė, kad pats bus vienas iš tų žmonių, bet užuomina buvo aiški. Visą gyvenimą jis elgėsi labai išmintingai ir apdrausdavo savo statymus, bet dabar didysis žmogus – kuris įkalino labai daug opozicijos kovotojų ir vieną iš revoliucinių studentų, šturmavusių Amerikos ambasadą ir paėmusių įkaitus lyderių – pats pasijuto priremtas prie sienos. Jis buvo užspeistas, tačiau bent jau užteko proto tai suprasti. Jo klanas pralaimės rinkimus. Ir kai tik jie pralaimės, jam galas. Jis nenorėjo, kad čia būtų Klara. Kodėl? Ogi todėl, – galvojo Malekas, – kad šis kalės sūnus įsimylėjo. Įsimylėjo Klarą Vikingstad! Jis taip myli ją, jog pasivargino liepti atitempti čia mane, kad perduočiau jo žinią. Girdi, nevažiuok, Klara, jie tave pričiups! Šis žmogus, sudeginęs daugybę Amerikos vėliavų, mylėjo reporterę amerikietę ir buvo pasiryžęs padaryti bet ką, kad ją apsaugotų. Jeigu Malekui būtų užtekę drąsos, jis būtų paklausęs: Taigi, ar šturmuoti Amerikos ambasadą 1979 metais buvo taip pat malonu, kaip ir Klarą Vikingstad 2008-aisiais, hadž aka?

– Hadž aka, – vietoj to pasakė Malekas, – aš perduosiu jūsų žinią asmeniškai Klarai chanum. Būkite tikras.

NIUJORKAS

Soaad skambindavo beveik kiekvieną dieną. Jis buvo pamokęs ją nekalbėti telefonu nieko reikšminga, taigi ji daugiausia pasakodavo, kaip jo ilgisi. Tarp jų užsimezgė įprasti motinos–sūnaus santykiai, kai motina klausinėja, ar sūnus gerai maitinasi ir ar pakankamai miega. Tokie pokalbiai buvo ir savotiškai juokingi, ir raminantys. Jam išvykstant iš Teherano ji užsispyrė važiuoti palydėti jį į oro uostą. Atidavę bagažą jie stovėjo priešingose išvykimo salę skiriančio stiklo pusėse ir žiūrėjo vienas į kitą taip, tarsi lydėdami kits kitą į ištrėmimą. Tarytum jie jau niekada nebegalės vėl būti kartu. Šis atsisveikinimas privertė Maleką susimąstyti apie dalykus, kurių nebeįmanoma pakeisti ir, žinoma, apie Aną. Vieną dieną Soaad paklausė jo:

– Kur yra miestas, kuriame gimė Ana?

– Ar iš tikrųjų dabar svarbu, kur ji gimė?

Taip, tai svarbu. Ji norėjo ten nuvykti. Ji norėjo pamatyti tai, ką Ana paliko.

– Tu iš tikrųjų nori ten važiuoti?

Jis turįs suprasti, aiškino Soaad, kad labai daug metų ji neturėjo nieko, išskyrus Aną.

– O jeigu rytoj aš prarasčiau tave, Rezai? Būtų tas pats. Mudvi su Ana buvome tarsi išmestos vienos kokioje nors saloje. Aš daug jai skolinga.

Taigi jis pažadėjo jai kelionę į Lenkiją. Pirmiausia jiedu vyksią į Lenkiją „patirti“ Anos, o paskui į Fresną, Kalifornijoje, aplankyti Maleko tėvo kapo. O kol kas jis atidėliojo dvi užduotis, kurios jam buvo pavestos Teherane. Jis vengė Džeimso ir neskambino Klarai. Tada, trečią vasario savaitę, sprogo bomba. Džeimsas parašė internete straipsnį apie savo, kaip buvusio jūrų pėstininko, vargus dirbant akademinėje mokslo įstaigoje. Jis koneveikė lengvabūdišką nekompetentingumą civilių pasaulyje lygindamas jį su sunkia, skaidria kariškių gyvenimo tikrove. Malekas akimirksniu gavo katedros vedėjo kvietimą atvykti pas jį.

Tai buvo suplanuotas puolimas. Malekas, lydimas katedros vedėjo, ramiai įėjo į vieno iš koledžo šulų kabinetą, ten jo laukė du vyrai ir viena moteris, kurių jis niekada anksčiau nebuvo matęs. Tie du vyrai turėjo beveik identiškas „arklio uodegas“ ir abu buvo tokie kresni, kad jų brangūs kostiumai, rodės, tuoj ims ir pokštelėję praplyš. Iš jų akių atspindžių už stiklo Malekas suprato, kad jie iš anksto susitarė, kaip su juo kalbėti. Moteris – maža ir apskrita galva, vilkinti tvarkingu senstančios ir pedantiškos administratorės kostiumėliu – sėdėjo šiek tiek atokiau šone. Šis kabinetas priklausė biurokratų, ne dėstytojų pasauliui. Bet jie atrodė gana draugiški. Pasiūlė jam kavos ir paprašė sėstis ant patogios kėdės.

Taip susėdę jie Malekui priminė Teherano saugumiečius, kurie buvo jį išsikvietę į ministeriją norėdami pasiūlyti su jais bendradarbiauti. Akies krašteliu jis matė ant rašomojo stalo gulintį išspausdintą Džeimso straipsnį. Malekas suprato, kad vienas iš tų dviejų vyrų su „arklio uodegomis“ yra viršesnis, bet jie atrodė beveik identiškai, ir jam liko tik spėlioti, kuris iš jų yra tikrasis padėties šeimininkas.

Katedros vedėjas pristatė Maleką kitiems susirinkimo dalyviams, papasakojo, kaip „puikiai“ jis dirbo per praėjusius dvejus metus ir baigdamas pareiškė tikįs, kad Malekas ir toliau liks dirbti koledže – jeigu tik jiems pavyks sutarti vienu reikalu.

O reikalas buvo tas, kad jie norėjo atsikratyti Džeimso Makgreivio. Nors jie nepasakė tiesiai šviesiai, dėl ko jį išsikvietė, susitikimo tikslas buvo akivaizdus, ir jie anksčiau ar vėliau turėjo pradėti apie tai kalbėti. Moteris ir vienas iš tų dviejų vyrų valandėlę sėdėjo tylėdami, ir netrukus Malekas suprato, kuris vyrukas su „arklio uodega“ tampo susirinkusiuosius už virvučių. Jie paklausė, ar jam patinka dirbti universitete. Taip, atsakė jis. Jie paklausė, ar jis norėtų dirbti čia toliau. Taip. Ar jam patinka jo studentai? Labai. Taip. Taip.

Pagaliau „bosas“ pakėlė nuo savo rašomojo stalo Džeimso straipsnį ir pradėjo:

– Jūs esate pono Makgreivio kolega.

Tai buvo teiginys, ir Malekas patvirtindamas linktelėjo.

– Ar gerai pažįstate poną Makgreivį?

– Šiek tiek.

– Manau, jūs skaitėte šį straipsnį.

– Kaip neskaitysi, kai visi aplinkui tik apie jį ir kalba.

– Ką jūs galvojate apie jį?

– Tai jo asmeninė nuomonė apie tai, kas vyksta darbe.

– Jūs pritariate jo nuomonei?

Jam pasidarė karšta. Ne iš susirūpinimo, bet iš pykčio. Jie nusprendė palenkti jį meilikaudami ir baugindami tuo pat metu. Štai kodėl jie susirinko šiame kabinete trise su vedėju. Būtų užtekę tik vieno iš šių žmonių. Bet jie norėjo rezultatų. Jie norėjo išspirti Džeimsą lauk. Tačiau Malekas, Vidurio Rytų mūšio laukuose regėjęs dar ne tokių intrigų, užuodė jų klausimus per mylią. Jie buvo kovingi žmonės, bet kovingi tik tokioje saugiai izoliuotoje vietoje kaip ši.

– Sere, – tarė jis gana šaltai, sutelkdamas į savo žodžius dalį gerklėje susikaupusios įtampos, – ką aš galvoju apie Makgreivio straipsnį, yra mano reikalas. Prašom pasakyti, kam mane čia pakvietėte.

Kabinete įsivyravo tyla. Vienas iš „arklio uodegų“ įbedė į jį įdėmų žvilgsnį, bet neatrodė ypač nepatenkintas, gal tik mažumėlę nustebęs. Kiti valandėlei nudelbė akis į savo batus. Stebėdamas juos Malekas staiga pajuto globėjišką norą apginti jam artimus žmones – Makgreivį, Siną ir Soaad. Jis niekam neleis jų skriausti. Ir skriausti savęs.

– Praėjusio semestro pabaigoje, – tarė moteris, – prie koledžo sporto salės įvyko vienas incidentas.

Ji kalbėjo perdėtai raminamu balsu, kaip pradinės mokyklos mokytoja.

– Taip jau atsitiko, kad jus užpuolė žmogus, kuris, kaip mes sužinojome, buvo neseniai paleistas iš kalėjimo. Išnagrinėję koledžo apsaugos tarnybos pranešimą ir iš kitų šaltinių gautą informaciją priėjome prie išvados, kad jis supainiojo jus su kitu žmogumi. Užpuolikas supainiojo jus su Džeimsu Makgreiviu. Jis norėjo susidoroti ne su jumis, o su Džeimsu Makgreiviu.

Ji valandėlę patylėjo ir įsistebeilijo į Maleką laukdama atsakymo. Visi smalsiai stebėjo jį. Malekas tylėjo žvelgdamas tiesiai tai moteriai į akis. Jis suprato, kad ji tikriausiai yra kažkokia koledžo teisininkė.

– Tas incidentas man yra praeitis. Aš neturiu nieko prieš tą žmogų, kuris man smogė.

– Mes čia susirinkome ne dėl to, – pasakė moteris.

Nesirengdamas nusileisti Malekas šiek tiek pakėlė balsą:

– Tai sakykite, dėl ko susirinkome.

Vėl stojo tyla. Paskui vienas iš „arklio uodegų“ paklausė:

– Ar pažįstate studentę vardu Kandisė Vinsent?

– Ji buvo mano studentė, ir ji buvo prie sporto salės, kai aš buvau užpultas. Jūs jau žinote visa tai.

– Ponas Makgreivis atvirai palaiko intymius santykius su šia studente mūsų koledžo teritorijoje.

– Kandisei Vinsent trisdešimt metų. Džeimsas Makgreivis jai nedėsto ir, mano žiniomis, niekada nedėstė. Ir ji jau turi du vaikus. Taigi aš nesuprantu, kodėl man turi rūpėti, ką jie kartu veikia asmeniniu laiku.

Malekas pastebėjo, kad vedėjas ėmė muistytis savo kėdėje. Jis sėdėjo šalia Maleko, priešais kitus tris pokalbio dalyvius. Po keleto tylos sekundžių vedėjas prabilo aukštu nosiniu balsu:

– Aš pakviečiau jus čia šiandien dėl rimtos priežasties. Iš tikrųjų ponas Makgreivis atvirai gyvena su mūsų koledžo studente. Jis vedė kažkokį keistą savigynos kursą sporto salėje – kurį, beje, mums teko nutraukti – ir beveik visos jo mokinės buvo moterys. Jis švaistė mūsų koledžo laiką ir darė mums gėdą, o dabar… dabar jis ėmė ir parašė šį straipsnį, darantį mus pajuokos objektu. Taigi jums derėtų…

Neatitraukdamas įdėmaus žvilgsnio nuo priešais jį sėdinčių trijų žmonių Malekas pertraukė kritišką vedėjo tiradą.

– Man derėtų? Aš jums pasakysiu, ko mes čia susirinkome: jums iki gyvo kaulo įsiėdė Makgreivis. Ir, tiesą sakant, aš dėl to jūsų labai nekaltinu. Džeimsas Makgreivis gali būti tikras kietakaktis.

– Pagaliau kažkur pajudėjome, – įsiterpė vienas iš „arklio uodegų“.

– Bet aš neketinu padėti sukurpti jam kaltinimų. Aš neketinu niekam kelti bylos dėl to, kad buvau užpultas. Man visai nerūpi, su kuo ponas Makgreivis miega. O dėl to kvailo straipsnio, kurį jis parašė, tai žmonės rašo tokias nesąmones kiekvieną dieną. Nenoriu jūsų įžeisti, bet, man regis, jūs be reikalo varginatės. Tiesiog nepratęskite sutarties su Makgreiviu kitiems metams, ir baigtas kriukis, – be to, jis ir pats nenorės čia dirbti. Tačiau jeigu bandysite jį sumalti, jis puls su jumis kovoti. Kodėl? Todėl, kad jis yra mokytas kovotojas. Jūs norite nubausti jį ir pakvietėte mane čia šiandien, kad padėčiau jums tai padaryti. Ką aš už tai gausiu mainais? Nuolatinio darbo garantiją. Kas to nenorėtų! Bet aš nedarysiu to Džeimso Makgreivio sąskaita. Jis gerai tarnavo savo šaliai…

– Pone Malekai, jis tarnavo kare, kurį jūs pats kritikavote savo knygoje, – nusijuokė tas pats „arklio uodegos“ savininkas.

– Tai nereiškia, kad jis tarnavo blogai, sere! Aš pamačiau daug tokių žmonių kaip jis Irake. Kai kurie iš jų buvo šūdo krūva. Bet daugelis jų buvo tikri vyrai, dėl kurių aš eičiau į ugnį.

Moteris šyptelėjo.

– Jūs eitumėte į ugnį dėl pono Makgreivio?

– Ponia, Bagdade man teko matyti, kaip šitokie žmonės kaip jis eina į ugnį dėl savo šalies. O tokių kaip jūs ten nemačiau nė vieno.

– Ką tai reiškia?

Malekas nebeturėjo kur trauktis. Jis nenorėjo menkinti šių žmonių. Bet jie privertė jį.

– Tai reiškia… net jeigu visas pasaulis ritasi velniop, garbė vis tiek turi reikšmę. Ir Makgreivis visada elgiasi garbingai. Jis elgiasi garbingai dabar, ir elgėsi garbingai, kai vadovavo gatvių mūšiams Faludžoje.

Malekas pastebėjo, kad kalbėdamas jiems apie Faludžą tuščiai aušina burną: jie nesuprato, ką jis nori pasakyti.

– Klausykite, elkimės išmintingai, – atsiduso jis, atsilošęs į kėdės atkaltę.

Po dešimties minučių, kai jis pagaliau išėjo iš to kabineto vienas, taika buvo atkurta. Atrodė, kad juos įtikino jo žodžiai apie Džeimso Makgreivio kovingumą. Šiaip ar taip, jie suprato, kad perlenkia lazdą. Jeigu jie velsis į kovą su buvusiu jūrų pėstininku, jis gali sugriauti visą jų pasaulėlį. O jeigu jie elgsis santūriai, po trijų mėnesių šis vyrukas tiesiog dings jiems iš akių. Jie gali susilaukti šiek tiek kritikos dėl to straipsnio, bet tai ne pasaulio pabaiga.

Tačiau Malekas suprato, kad po tokio pokalbio kaip šis jam pačiam gali tekti ieškotis darbo kokiame nors analitikų centre Vašingtone. Tuo tarpu prieš keletą dienų pagaliau paskambino Klara ir paliko žinutę, kad paskutinis rinkimų etapas Teherane gali būti karštas ir kad jis pasiruoštų birželio pradžioje vykti ten su ja. Jis dar nepaskambino jai. Bet ji rengėsi atvykti į Niujorką skaityti vienos iš savo „aš – karo korespondentė“ paskaitų. Ją buvo numatyta surengti miesto centro bibliotekoje, Malekas ketino ten susitikti su ja ir asmeniškai perduoti jos globėjo patarimą.

Kitą dieną Malekas trumpam užėjo į anglų kalbos katedros raštinę pasiimti pašto ir savo dėžutėje rado administracijos laišką. Jis atplėšė voką. Laiške buvo rašoma: koledžo vadovybė džiaugiasi informuodama jį, kad koledžo sutartis su juo pratęsta dar vieneriems metams.

Malekas žingsniavo šiaurės link. Priėjęs Trejybės kapines nepasuko į savo gatvę ir traukė toliau. Jis nebuvo tikras, kad iš tikrųjų nueis ten, kol pagaliau atsidūrė vidury 181-osios gatvės tilto, jungiančio Manhataną ir Bronksą. Priešais jį stūksojo socialinių daugiabučių kompleksas, kur gyveno Kandisė su savo vaikais, o dabar ir su Džeimsu Makgreiviu.

Buvo penktadienis, ir tą popietę nei Malekas, nei Džeimsas neturėjo paskaitų. Malekas sėdėjo ant suolo tarp dviejų krepšinio aikštelių tvorų. Vienoje aikštelėje vyko žaidimas. Gaivi, bet nešalta vasario diena. Asfaltuotais šaligatviais vaikštinėjo jaunos motinos, stumdamos priešais save vežimėlius. Žmonės varstė jį įtariais žvilgsniais stebėdamiesi, ko tas baltasis sėdi čia ant suolelio. Gal jis civiliai apsirengęs policininkas?

– Aš esu prie tavo namo.

– Lipk čia, hadži. Atėjai pačiu laiku – padėsi man tvarkytis su šia prakeikta virtuve.

Džeimsas buvo nukėlęs visas spinteles ant grindų. Visur buvo prižarstyta pjuvenų, o aplink jį mėtėsi staliaus darbo įrankiai. Kandisė gyveno viename iš tų didžiulių socialinių daugiabučių namų butų, už kokius bet kurioje kitoje miesto dalyje tektų pakloti didžiulius pinigus.

Sienos kituose kambariuose buvo ką tik išdažytos. Kambariai švarūs. Parodęs jam butą Džeimsas atkimšo du butelius alaus.

– Tu slėpeisi nuo manęs, Rezai. Neatsakydavai į mano skambučius. Kodėl?

Malekas buvo suplanavęs padaryti tai lyg tarp kitko, pateikti informaciją apie Siną po pustuzinio taurių viskio kokiame nors bare. Bet norėdamas kuo greičiau nustumti sau nuo širdies tą akmenį, jis nutarė iškloti viską dabar.

– Mano draugas, apie kurį tau pasakojau, jis…

Džeimsas krapštėsi su Allen veržliarakčių komplektu. Jie abu sėdėjo ant grindų vieninteliame švariame virtuvės kampe. Jis pakėlė akis ir pagavo Maleko žvilgsnį.

– Nori kažką man apie jį pasakyti?

– Dabar jis rengia išpuolius prieš amerikiečių samdinius.

– Šiitų sektoriuje?

– Ne. Šiaurėje. Kirkuke. Daugiausia Kurdistane.

– Tu atėjai čia norėdamas man tai pasakyti?

– Ne, aš atėjau pasakyti, kad kostiumuotieji koledže ką tik bandė mane įtikinti pateikti neteisingus kaltinimus. Tau.

Džeimsas nusijuokė, nors jo veido išraiška liko rimta.

– Ir ką aš turėčiau daryti, Rezai?

– Apie ką kalbi? Apie savo išsišokimą koledže ar apie mano draugą Irake?

– Pradėkime nuo pastarojo.

– Jį reikia sustabdyti.

– O ko tu taip rūpiniesi? Tokių kaip jis yra šimtai. Tūkstančiai.

Malekas galvojo: štai aš sėdžiu ant šių virtuvės grindų su Džeimsu Makgreiviu apsimesdamas, kad mane graužia sąžinė. Apsimesdamas, kad jis nori bet kuria kaina sustabdyti Siną Vafą, savo geriausią draugą. Ir tuo pat metu jis turėjo parodyti, kad jam nelengva tai daryti. Norėjosi vemti nuo to melo ir tiesos raizginio subtilybių. Vemti tiesiogine prasme. Jis atsiprašė valandėlei ir nuėjo į tualetą. Jam grįžus Džeimsas stovėjo prieškambaryje, laikydamas rankinį pjūklą.

– Tu turi kokios nors žvalgybinės informacijos apie savo draugą? Kokiose vietovėse pastaruoju metu vykdė operacijas. Su kuo palaiko ryšius.

Malekas linktelėjo. Jiedu su Sina buvo sugalvoję, ką sakyti.

– Ką darysi? – paklausė jis.

– Aš jau kai ko ėmiausi.

– Ką?

– Aš kai kam apie jį pasakiau.

– Kam? Pulkininkui, savo tėvui? – paklausė Malekas, apsimesdamas esąs sukrėstas. Nors taip nebuvo. Beveik nebuvo.

– Gal ir turėčiau jam pasakyti. Jis pamanys, kad aš vėl grįžtu į doros kelią ir tampu patriotišku sūnumi kaip anksčiau.

– Kam tu pasakei, Džeimsai?

– Negalėjau veikti oficialiais kanalais. Kitą dieną jie jau būtų beldęsi į tavo duris. Aš pasakiau vienam buvusiam kolegai. Bičiuliui, kuris, baigęs doktorantūrą, dirba Amerikos universitete Beirute. Jis buvo atvykęs į Niujorką dalyvauti kažkokiame seminare.

– Jis yra tas, kaip man atrodo?

– Ne. Bent jau aš taip nemanau. Tačiau esu tikras, kad netrukus jis vieną vakarą prie taurės libanietiško vyno Hamros gatvėje Beirute perduos šią informaciją dar kam nors. O tas kažkas perduos ją dar kam nors. Ji suras savo kelią ten, kur reikia. Tokie dalykai gyvena savo atskirus gyvenimus. Ir, jeigu tavo duomenys yra teisingi…

Makgreivis nebaigė sakinio.

– Tu pasakei jam, iš kur gavai šią informaciją?

– Aš pasakiau jam, kad man tai prisisapnavo – tai viskas, ką tau reikia žinoti. Klausyk, ko taip rūpiniesi, kaip aš jam tai pasakiau?

Malekas priėjo artyn prie Džeimso ir įrėmė žvilgsnį jam tiesiai į akis.

– O jeigu aš būčiau prašęs tavęs pažadėti apie tai niekam nesakyti?

– Tu neprašei.

– O jeigu būčiau prašęs, Džeimsai?

– Aš vis tiek būčiau ją perdavęs.

– Kadangi svarbiausia yra tavo šalis. Teisingai?

– Velnioniškai teisingai!

Malekas patraukė link durų.

– Kur susiruošei, juk ką tik atėjai, – nusistebėjo Džeimsas.

Jis turėjo apsimesti įsižeidęs. Jis tiksliai įvykdė tai, ką Sina prašė jo padaryti. Atliko tai nesvarstydamas ir greitai.

– Dėl to tu parašei ir tą straipsnį apie koledžą? Norėdamas pašalinti Amerikoje išsikerojusias negeroves?

– Šiuo požiūriu mudu su savo seniu beveik sutariame.

Malekas atidarė duris.

– Koledžo šulai šiandien nepareikalavo tavo kraujo. Aš įtikinau juos būti kantrius.

– Dėkoju, drauge. Kitais metais nebebadysiu jiems akių.

– Kaip tik taip aš jiems pasakiau – ir jie nurimo. Bet pasakyk man: ar tu tikras, kad pasiimsi su savim Kandisę, kad ir kur keliautum?

– Tikrai pasiimsiu.

– Tu tai padarysi dėl Amerikos? Ar dėl pačios Kandisės?

– Dėl abiejų. Ir čia nėra jokio prieštaravimo.

Malekas žengė pro duris.

– Norėčiau, kad pasiliktum, Rezai. Papietautume lauke. Kandisė su berniukais netrukus grįš.

Malekas neatsisukdamas ramiai paklausė:

– Ar tau vis dar reikia daugiau duomenų apie jį?

– Nepakenktų.

– Padarysiu, ką galiu. Bet jokių nuotraukų.

– Protingas hadžis. Ir ačiū, kad nepardavei manęs koledže.

– Aš neparduodu žmonių. Manau, aš dar netapau tikru amerikiečiu.

– Tavo žodžiai mane skaudina, Rezai.

– Jie ir turėjo skaudinti.

* * *

Didelė Niujorko viešosios bibliotekos priėmimo salė buvo pilna senų turtingų jos rėmėjų. Klara Vikingstad plačiai šypsojosi, bet elgėsi rimtai. Ji stengėsi įsiteikti susirinkusiesiems ir darė tai meistriškai. Susirinkime dalyvavo moderatorius ir keletas kitų užsienio korespondentų, bet Klara visą vakarą buvo dėmesio centre. Ji kalbėjo apie savo profesiją su užsidegimu ir kompetentingai. Pasakodama apie karą, kareivius, kuriuos ji sutiko, teroristus, iš kurių ji ėmė, ar beveik ėmė, interviu, ji subtiliai, bet aiškiai užsiminė dirbanti fronto linijoje ir daranti daugiau, negu priklauso žurnalistei. Papasakojusi, kaip kartą Teherane buvo atsidūrusi kalėjime, ji pareiškė netrukus vėl ten vyksianti nušviesti rinkimų, kurie turėtų būti intriguojantys.

Susitikimui pasibaigus klausytojai paplojo ir pabiro į vakarinio Niujorko gatves. Netrukus tas pokalbis apie karą visiškai išgaravo jiems iš galvų. Tiesą sakant, pats karas tose gatvėse atrodė daugiau kaip vitrinų apipavidalinimas negu kažkas tikra. Malekas jautėsi kaltas net dėl to, kad čia buvo, ir svarstė, ką šiuo metu Teherane veikia Soaad. Jis galvojo apie prekeivę heroinu Maman, visą dieną sėdinčią savo parke pietiniame miesto pakrašty, pardavinėjančią iš po čadros savo prekes. O kaip laikosi Sina? Ką jis dabar veikia? Vis dar moko vargingus savo rajono vaikus anglų abėcėlės?

Salei ištuštėjus Klara pagaliau jį pastebėjo. Ji šnekučiavosi su žmonėmis, su kuriais ką tik stovėjo ant pakylos, ir keletu linksmų prielipų. Jos draugas, garbusis karo fotografas su storu reziumė, taip pat buvo ten. Malekas nesijudino iš vietos, ir Klara, atsiprašiusi savo pašnekovų, priėjo prie jo.

– Rezai. Mes visi einame išgerti. Kodėl tau neprisidėjus prie mūsų? Tada ir pasikalbėsime.

– Aš per prastas jūsų kompanijai, Klara, – pajuokavo jis. – Man virpėtų širdis sėdint priešais tave ir tavo draugą džentelmeną.

– Liaukis, Rezai. Eime!

Klara paėmė jį už rankos ir pabandė nusitempti su savimi. Pamatęs, kad fotografas į juos žvilgčioja, Malekas ištraukė savo ranką.

– Klara, aš atvykau čia kaip pasiuntinys.

Ji sustojo ir įsistebeilijo į jį.

– Iš Teherano?

– Taip. Tavo draugas norėjo, kad aš tau šį tą pasakyčiau.

– Aš iš jo jau kuris laikas negaunu žinių. Jokių. Tai labai keista.

– Jis išsikvietė mane. Pasakė, kad negali su tavim susisiekti.

– Tai sakyk, ką jis perdavė, – nekantriai paragino ji.

– Jis sako, kad tau nedera vykti į Teheraną. Jis negali garantuoti tavo saugumo.

– Ką? – ji atrodė įsižeidusi. – Kaip nenuvykusi ten parašysiu knygą? Be to, Irane bus rinkimai.

– Aš esu tik kurjeris, Klara.

– Ką tiksliai jis sakė? Pacituok man jo žodžius.

– Vieną dieną jo vyrukai susirado mane ir nusivežė į tą namą, kur judu gyvenote praėjusią vasarą. Jis prašė pasakyti tau, kad ne viskas yra taip, kaip atrodo. Jo paties padėtis dabar kebli. Jis nieko negali garantuoti, todėl maldauja tavęs ten nevažiuoti. Aš manau, kad jis išties nuoširdžiai rūpinasi tavimi, jeigu ėmėsi rizikos pasakoti man tokius dalykus asmeniškai. Jis lengvai galėjo ir nepasakoti. Tai daug pasako, koks jis žmogus. Ar tau taip neatrodo?

– Tu kvailys, Malekai.

Jis pastebėjo, kad Klaros pašnekovų būrelis pamažu traukia link jų. Nors Klara ir išgelbėjo jį Bagdade, dabar ji įžeidė. Ir turbūt vienintelis būdas išsaugoti jos kailį ir neleisti jai padaryti didelės kvailystės – grįžti į Teheraną, – buvo atsakyti įžeidimu:

– Ne, tai tu kvaila, Klara. Jeigu vyksi į Teheraną, verčiau susirask kitą vertėją.

– Užsikrušk, Malekai.

– Aš jau prisikrušau į valias – su tavim, mano brangioji. Atsimeni? Nors tau tai greitai atsibodo. Ir ne visada būdavo malonu. Taip jau būna su mumis, hadžiais. Jausmas toks, tarsi miegotum su savo vyresniuoju liokajumi ar kuo nors kitu iš aptarnaujančio personalo.

Klara jam nebeskambino. Balandžio pabaigoje paskambino Soaad ir netiesiogiai leido suprasti, kad pagaliau pardavė namą, kaip planuota, „vienam draugui“. Balsas skambėjo džiugiai. Ji pasakė, kad tas draugas buvo dosnus ir leido likti gyventi bute iki vasaros pabaigos.

– Aš dabar pardavinėju kai kuriuos daiktus, – tarė ji, turėdama galvoje savo baldus, nors jų buvo nedaug.

Iki šiol išvežti Soaad iš Teherano atrodė kaip ateities svajonė. Jis ėmėsi visų įmanomų priemonių, kad ji išsipildytų, bet niekada iš tikrųjų negalvojo apie konkrečią datą. Dabar ta konkreti data buvo vasaros pabaiga. Jeigu Fani atsižadėtų savo žodžio, Malekui tektų kliautis Afganu. Išvežti savo motiną iš šalies nelegaliai. Turbūt per Pakistaną. Bet kas tada? Be Jungtinių Valstijų vizos Soaad būtų pabėgėlė užsienio šalyje. Klara Vikingstad, žinojo jis, turėjo ryšių Valstybės departamente ir galėjo padėti gauti vizą. Bet šis tiltas jau buvo sudegintas. Ir net jeigu Klara padėtų jam ir išrūpintų Soaad vizą, kur reikėtų dėti jos žymą, jeigu ji neturėjo net Irano paso?

Tipiškas užburtas ratas, kuriame sukasi pabėgėliai.

Jame sukosi ir Ana. Galbūt kaip tik dėl to jo motina taip karštai troško, kad jos draugė turėtų pažymėtą paskutinę vietą, nors ir netikrą. Tos dvi moterys iš skirtingų pasaulių, tapusios kaimynėmis Teherano širdyje, kažkaip intuityviai viena kitą suprato.

Prasidėjus pavasariui ir semestrui artėjant į pabaigą jis vis daugiau galvojo apie Aną. Ji panėšėjo į pamirštą vaiduoklį, kurio istorija amžinai tykos kitų, svarbesnių istorijų periferijoje. Pasimetusi gyvenime, pasimetusi po mirties. Taigi per tą laiką, kuris jam liko iki grįžimo į Teheraną, Malekas ėmė gilinti savo žinias apie Lenkiją. Jis bandė sekti Anos pėdsakais skaitydamas knygas, kuriose rašoma apie panašaus likimo žmones – ištremtus į Sibiro gulagus, paskui perkeltus į Vidurio Aziją ir galiausiai atsidūrusius Teherane.

Vieną dieną jis surado knygą apie žydus, tokius kaip Ana, likimo nublokštus į Teheraną. Jos autorius buvo senas, holokaustą išgyvenęs žydas vardu Luisas, aprašantis savo tautos patirtas kančias. Luisas gyveno Vašingtone, taigi Malekas paskambino jam ir susitarė kartu papietauti. Atvykęs į susitikimą Malekas prie pietų stalo papasakojo jam apie Aną ir jos suklastotą kapą kažkur Teherane, apie tai, kokia vieniša dabar Maleko motina, netekusi savo kaimynės, su kuria draugavo ilgus metus, ir apie tai, kaip jis stengiasi rasti būdą išsivežti ją iš Irano.

– Man pažįstamas tas jausmas, kai reikia sprukti iš šalies, – tarė Luisas.

Iki vėlyvo vakaro kilnoję taures abu vyrai smarkokai apkaušo ir paniuro. Tada Luisas iškvietė taksi Malekui nuvažiuoti į Sąjungos geležinkelio stotį.

Kelionė atgal traukiniu į Niujorką Maleką nukėlė į tą patį laiką prieš metus. Tada Sina ir pakvietė jį į Teheraną. Ir jis pusiau rimtai vylėsi, kad, traukiniui važiuojant per Delaverą, suskambės jo mobilusis telefonas, ir Sina vėl paklaus, kada jis sugrįš.

Sina!

Malekas nedrįso klausti Džeimso Makgreivio, kaip šis panaudojo jo suteiktą informaciją. Mano rankos suteptos krauju, –norėjo pasakyti jis tam senam rašytojui. – Aš užsidirbu gyvenimui meluodamas, Luisai. Meluoju, kad išgelbėčiau savo motiną. Ar tau teko meluoti tais laikais Lenkijoje, kai buvai vaikas?

Kelionė į Vašingtoną taip pat sukėlė pagundą paskambinti Klarai. Bet jis numanė, kad ji jau Teherane. Sprendžiant iš žinių, ten darėsi įdomu. Opozicija sujudo, ir atrodė, kad reformatorius remia nemažai žmonių. Malekas negalėjo ginčytis su vaizdais, kuriuos matė televizoriaus ekrane ir laikraščių puslapiuose. Taigi galbūt Klaros Žmogus Teherane klydo. Galbūt Klara teisi, ir jokie pavojai jai ten negresia. Galbūt jam dabar derėtų būti su Klara ir vėl jai versti. Taip pat kaip senais laikais.

Kandisė Vinsent pašaukė jį vardu ir pabeldė į jo kabineto duris.

– Dėstytojau! Regis, jus reikia pamaitinti.

– Kaip klostosi naujas gyvenimas, Kandise?

Ji buvo pasikeitusi. Jos pinti, raudoni kaip vynas plaukai pasidarė ilgesni, seksualesni. Ji taip pat buvo lieknesnė, raumeningesnė, sveikesnė. O jos akys, pernai buvusios blankios, ėmė švytėti. Joie de vivre, pamanė Malekas. Tai buvo ryškiausias pokytis. Dar prieš pusę metų jos nešvytėjo, o dabar neabejotinai švietė.

– Kodėl niekada neateinate mūsų aplankyti?

– Buvau užėjęs. Apytiksliai prieš mėnesį. Bet tavęs su vaikais nebuvo namie.

– Manote, kad mano santykiai su jūsų draugu jam kenkia?

Ji vis dar stovėjo. Jis paprašė jos uždaryti duris ir sėstis. Malekas buvo apklijavęs savo tvankų belangį kabinetą indiškais audiniais, kad nekeltų tokios klaustrofobijos. Jis stebėjo, kaip ji nusiauna ir atsisėda ant persiško kilimėlio, kurį jis buvo patiesęs ant grindų. Ji apkabino savo kelius ir įrėmusi į jį akis laukė atsakymo.

– Pasakysiu tiesiai – tai ne mano reikalas, – tarė jis.

– Kaip tai ne jūsų? Jūs esate mano gyvenimo dalis. Mūsų gyvenimo. Žmonės patys renkasi, ką įsileisti į savo gyvenimą, o ką palikti už durų. Taip mes tarsi buriame savo gentį. Mačiau, kaip smarkiai tą dieną jums smogė mano vaikų tėvas. Ir ką jūs padarėte? Sėdėjote sau, nieko nesakėte, nieko neišdavėte. Kodėl? Nes jūs vienas iš mūsų. Aš, jūs, Džimis – mes priklausome tai pačiai genčiai. Skirtingos odos spalvos, skirtingų papročių, bet vienos genties.

– Gerai.

– Kas gerai?

– Gerai, nepyk ant manęs. Ir aš tikrai manau, kad tu tinkama pora Džeimsui. O jis tau.

– Puiku. Džimis sakė, kad jūs vengiate jo ir turite tam savų priežasčių, ir kad mes turime gerbti tas priežastis. Aš jas gerbiu. Nieko nesakau. Bet, žinote, mes po keleto savaičių išvykstame iš čia. Džimis pasiims mus į Vakarų pakrantę. Ten dar nesusiradome darbo, bet jis sako, kad ši problema išsispręs. Visada išsisprendžia. Aš atėjau tik pakviesti jus papietauti kartelį su mumis. Kitą savaitę baigiasi mokslo metai. Aš baigiu koledžą. Maniau, kad tie kvailiai ims kabinėtis prie manęs dėl to, kas jums nutiko. Bet jie nesikabinėjo. Džimis sako, kad jie bandė ir jus priremti prie sienos. Bet jūs buvote tikras draugas. Jūs nepasidavėte.

– Kas nutiko jūsų vaikų tėvui?

– Dingo iš akių.

– Tiesiog ėmė ir dingo?

– Negi manote, kad gyvenimas yra aiški priežasčių ir padarinių seka, dėstytojau? Anaiptol. Kartais šūdas tiesiog ima ir nukrinta tau ant galvos. O paskui staiga dingsta, tiesiog išnyksta. Tas vyrukas, kuris jums smogė, nėra blogas žmogus. Jau sakiau jums tai. Jis tik buvo pasimetęs. Ir dabar jo pasimetimas nuvedė kitur. Aš ketverius metus mokiausi šiame koledže ir tuoj gausiu diplomą. Kartais, kai noriu, aš švebeldžiuoju geto žargonu, bet nuėjusi į pokalbį dėl darbo kalbu kaip princesė, taisyklinga tartimi ir gramatiškai. Mano horizontai, kaip sakoma, išsiplėtė. Aš vartoju tokius žodžius kaip esmingiausias ir suprantu apie ką, po velnių, kalbu. Kartais kalbėdama su savo kaimyne, telaimina ją Dievas, pasakau a propos, ir ji žiūri į mane išpūtusi akis, tarsi būčiau kažkokia ateivė. Mano horizontas tikrai išsiplėtė, dėstytojau. Ne tik kalbiniu, bet ir kitais požiūriais. Ir Džeimsas – Džimis – svariai, labai svariai prisideda prie to plėtimosi. Ir už tai aš turiu būti dėkinga jums. Taigi šiandien atėjau jums padėkoti, velniai griebtų!

– Gali vadinti mane Rezu.

– Tada ačiū, Rezai. Ar ateisite papietauti su mumis kartelį, kol dar neišsiskyrėme?

– Būtinai ateisiu.

Taigi jie išvyksta į Vakarų pakrantę, o dar po dviejų savaičių jis grįžta į Teheraną. Jis buvo keletą kartų sutikęs Džeimsą koledže. Bet tarp jų atsirado įtampa. Atstumo elementas. Jis kilo iš jų paslapties. Sina Vafa įsiterpė tarp jų kaip bendras abiejų nusikaltimas. Ir protokolas rodė, kad nė vienam iš jų nedera daugiau kelti šios temos. Malekas įnešė savo indėlį, o Džeimsas Makgreivis tikriausiai padarė savo darbą. Visa kita buvo Dievo rankose – Dievo ir Jungtinių Valstijų kariuomenės Irake.

Nuo šių minčių pasijuto vienišas. Štai todėl jis tvirčiau kabinosi į Soaad. Ir pastaruoju metu jis ėmė jausti iracionalią baimę, kad jai nutiks kas nors bloga. Dabar skambindavo jai kiekvieną dieną. Teherano gatvės, kurias vis rodydavo per žinias, virto priešrinkiminio karnavalo scena. Vykdavo šventiniai renginiai, kildavo susirėmimų, žygiavo ginkluoti sukarinti būriai. Klara rengė iš ten oficialius reportažus, ir atrodė, kad jai viskas gerai. Jis jau matė keletą jos reportažų. Jie buvo kupini optimizmo, bylojo apie „pokyčių vėjus“. Toks požiūris Maleką nustebino. Klara buvo pakankamai patyrusi ir turėjo suprasti, kuo viskas baigsis. Už pokyčius visada tekdavo sumokėti. Dažnai kaina buvo ta, kad pokyčių apskritai neįvykdavo.

– Dėstytojau… Rezai, jūsų mintys, regis, skrajoja padebesiais.

Klaidžiojantis Maleko žvilgsnis grįžo prie Kandisės, ir jis sumurmėjo:

– Judu su Džeimsu ne šiaip tinkate vienas kitam. Jūs esate nuostabi pora. Aš labai džiaugiuosi dėl jūsų.

Kandisė nudelbė akis žemyn ir valandėlę sėdėjo tylėdama. Kai ji vėl prakalbo, balsas skambėjo tyliau.

– Bet aš atėjau papasakoti jums ir dar apie vieną dalyką: kiekvieną naktį Džimis atsibunda išpiltas prakaito. Jį kamuoja košmarai. Bet jis elgiasi ne taip, kaip kiti kareiviai, apie kuriuos girdėjau pasakojant. Jo nekankina įtampa ar nerimas. Jis nenusigeria vakarais, kad galėtų užmigti, o rytais neryja krūvomis tablečių, kad išsilaikytų dieną. Nieko panašaus. Aš skaičiau knygas apie kareivius, kurie nepajėgia išspręsti savo problemų. Džeimsas neturi problemų. Žinote, kodėl? Nes Džeimsas visą savo gyvenimą sprendė problemas. Jis yra problemų sprendėjas. Manote, kad kokia nors kita moteris būtų jį supratusi ir rėmusi jį? Aš taip nemanau. Ne.

– Tu neprivalai aiškinti, kodėl judu tinkate vienas kitam, Kandise. Aš jau žinau, kad judu tinkate.

– Bet aš noriu kai ką paaiškinti, – neatlyžo ji, truputį pakeldama balsą.

Jis sėdėjo ant kėdės prie savo rašomojo stalo ir tiriamai žvelgė į sėdinčią ant grindų Kandisę. Tą akimirką Malekas pamatė Kandisės Vinsent veide akivaizdžiai atsispindinčią meilę. Džeimsas Makgreivis rado besąlygišką meilę. Tokią stiprią, kad perdažęs butą, suremontavęs virtuvės spinteles, jis galėjo vos po dviejų mėnesių pasiimti savo šeimą ir visam laikui išvykti. Jis norėjo, kad jie gyventų ramiai ir gražiai kiekvieną akimirką, kiekvieną dieną. Džeimsas Makgreivis, nepaisant naktinio prakaitavimo ir kai kurių buvusių bendražygių paniekos, gyvens velnioniškai šauniai. Jis nebuvo karo Irake auka.

– Mudu su Džimiu suprantame vienas kitą, Rezai. Štai kas svarbiausia. Supratimas. Gyvendamas su kokia nors moterimi iš Long Ailando supratimo jis nesusilauktų. Ir aš velnioniškai tikra, kad to supratimo kišenėje neradau. Jūs suprantate, ką turiu galvoje, tiesa?

– Prisiekiu, Kandise, puikiai suprantu.

Taigi jis nuėjo su jais papietauti. Ta popietė buvo daugiau negu paprastas susitikimas. Jis pirmą kartą pamatė Kandisės berniukus. Jie buvo mandagūs ir žavėjosi Džeimsu taip, kaip tikriausiai nebūtų žavėjęsi, jeigu būtų buvę keleriais metais vyresni. Tokio amžiaus jie dar galėjo patikėti, kad į jų gyvenimus tarsi iš dangaus gali nukristi kažkoks baltasis ir likti kartu. Jie visi sutiko vienas kitą tinkamu laiku. Šiuo požiūriu jiems pasisekė.

Prieš pietus jie visi išėjo į kiemą. Malekas, nemokėjęs žaisti krepšinio, sėdėjo šalia Kandisės ir kartu su ja žiūrėjo, kaip Džeimsas žaidžia su berniukais. Netrukus pažaisti išėjo kaimynų vaikai, ir berniukai nubėgo į kitą kiemo pusę žaisti savarankiškai. Džeimsas žaidė parodydamas viską, ką gali, judėdamas sklandžiai ir atletiškai. Jis sumušdavo rankomis su kitais žaidėjais ir ilgainiui net jo kalba pamažėle kažkaip nepastebimai pakito ir nebesiskyrė iš kiemo klegesio. Atrodė, kad jis apsivilko maskuojamuosius rūbus ir susiliejo su aplinka. Kai norėdavo, Makgreivis galėdavo tapti peizažo dalimi.

Bet dirbdamas koledže jis nenorėjo būti peizažo dalis.

Malekas dirstelėjo prabėgomis į Kandisę, su pasitenkinimu stebinčią žaidimą. Pasisukusi į Maleką ji nusišypsojo, sakytum tardama: Argi aš jums nesakiau?

Po pietų Džeimsas palydėjo Maleką į kitą tilto pusę.

– Jeigu nori, rytoj nuvešiu tave į oro uostą.

– Nereikia.

– Tau grįžus mes tikriausiai jau būsime išvykę.

– Tada surasiu jus Kalifornijoje.

Džeimsas suėmė Malekui už rankos, ir jie sustojo netoli Amsterdamo aveniu.

– Aš nieko daugiau nežinau apie tavo draugo likimą, jeigu tai norėjai žinoti.

– Jeigu rytoj nuvykęs į Teheraną pamatysiu jį gyvą ir sveiką, vadinasi, jis gyvas ir sveikas.

– O jeigu ne?

– Džeimsai, aš pats kreipiausi į tave šiuo reikalu. Tai jau nebe tavo karas. Važiuok ir gyvenk savo gyvenimą Kalifornijoje. Išvežk šią gražią moterį ir jos vaikus iš Bronkso.

– Tu taip pat. Išvežk savo motiną iš tos šalies.

Jie atsisveikino kaip dera tvirtiems žmonėms. Vyriškai. Net 181-asis gatvės tiltas, per kurį klykdamos pralėkė dvi gaisrinės, tą pavasario dieną atrodė tvirtesnis. Tačiau vos spėjus Malekui nueiti keturis kvartalus, Džeimsas jį pasivijo.

Pašauktas vardu Malekas atsisuko.

– Ar tau neatsiras bėdų, jeigu tavo draugas bus nukautas? Ne čia, o ten. Ar kas nors Teherane nesusiprotės, kas pateikė apie jį duomenis?

Džeimsas nenuleido nuo jo akių. Jie stovėjo priešais dominikiečių kirpyklą, iš kurios sklido garsi muzika. Kad ir ką jis būtų sakęs, viskas skambėtų kaip nevykęs melas. Taigi jis ištarė vienintelius žodžius, kuriuose buvo bent jau grūdas tiesos:

– Tiesiog pasitikėk manimi!

Džeimsas atrodė nustebęs:

– Pasitikėti tavimi?

– Taip. Tai viskas, ko prašau.

TEHERANAS

Pasaulis pasikeitė.

Malekas nepaleido iš akių Soaad, kuri, uždususi ir laiminga, tvirtino, kad jų pareiga būti su demonstrantais, žengiančiais link universiteto. Minia užėmė beveik visą Revoliucijos prospektą. Jis nežinojo, kiek žmonių dalyvauja demonstracijoje. Dešimtys tūkstančių? Milijonas? Tai nerūpėjo. Jis nenorėjo čia būti. Atvyko į Teheraną ne dalyvauti gatvių demonstracijose. Jie jau trečią kartą kartu dalyvavo demonstracijoje, bet Malekas eidavo į jas su Soaad, tik rūpindamasis, kad jai neatsitiktų kas nors bloga. Kilus chaosui po rinkimų jis nieko nenuveikė. Jam vis nepavykdavo rasti Fani, į jo skambučius šis neatsakydavo. Sina taip pat pasitraukė į pogrindį. Lūšnoje jo nebuvo, berniukas, prekiavęs jo krautuvėlėje, tvirtino, kad Sina dingo dar prieš rinkimus.

Išgirdęs motorų burzgesį Malekas pamatė į minią įsirėžiant raudonus motociklus, kuriais, susėdę po du, važiavo milicininkai – iki dantų apsiginklavę, mūvintys riaušių malšintojų šalmus ir vilkintys apsaugine apranga, su kuria atrodė panašūs į vabzdžius. Kažkur šalia Hafezo tilto jie atkirto tą minios dalį, su kuria ėjo Malekas ir Soaad, nuo priekyje žygiavusių demonstrantų.

Malekas griebė Soaad už rankos ir nutempė ją prie krautuvių uždarytomis langinėmis šiauriniame šaligatvio gale. Ant demonstrantų pylėsi smarkių smūgių kruša lazdomis. Dužo automobilių langai, kaukė jų signalizacijos. Tačiau Soaad elgėsi kažkaip taktiškai ir tiksliai. Ji judėjo taip, tarsi būtų perpus jaunesnė. Ir kai Malekas akimirksnį išvydo jos veidą, jame nebuvo nė pėdsako baimės. Ji atrodė susijaudinusi ir pasiruošusi kovoti. Dėl to jis pajuto dar stipresnį postūmį ją saugoti. Be jos, jis neturėjo nieko. Net dusinamas ašarinių dujų ir degančių šiukšlių dūmų Malekas galvojo tik apie tai, kaip išsaugoti vienintelį jam likusį brangų žmogų.

Pamatęs link jų atlekiančius tris motociklus Malekas automatiškai pagriebė plytą, gulėjusią prie apversto laikraščių kiosko. Pirmieji du motociklai pravažiavo pro juos visai šalia. Vos tik pagavęs trečiuoju motociklu atlekiančio ir lazda mojuojančio milicininko žvilgsnį, Malekas suprato, kad šis ketina juos pulti. Ketina pulti Soaad! Malekas sviedė plytą į motociklo vairuotojo šalmą. Plytos smūgis kuriam laikui juos sutrikdė, ir Malekas su Soaad tuo pasinaudoję spėjo nubėgti per tiltą į Hafezo prospektą.

Taip bėgioti atrodė šiek tiek vaikiška, tačiau Malekas jautėsi tarsi sugrįžęs į praeitį suvaidinti seniai atidėlioto, bet privalomo vaidmens. Argi Islamo revoliucija vyko ne šitose pačiose gatvėse, tik kitais pavadinimais? Malekas, tada trisdešimčia metų jaunesnis, bėgiojo tais pačiais skersgatviais, tik be Soaad, norėdamas geriau matyti kovojančių, dainuojančių revoliucines dainas ir kartais žūstančių suaugusiųjų minias.

Mažiau negu dešimt pėdų už jų minioje pasigirdo klyksmas, ir viskas sustingo. Kažkoks vaikas smarkiai kraujavo. Turbūt į jį pataikė snaiperio kulka. Jie išgirdo skanduojant Alach akbar. Bet motociklai nesustojo. Milicininkai toliau švaistėsi lazdomis. Tada, kilus grūsčiai, Malekas buvo atskirtas nuo Soaad. Kažkokių vyrų grupė stūmė jį link motociklų, ir netrukus aplinkui sušvytravo kumščiai ir lazdos, o moterys, stvarstydamosi už sienų, ėmė klykti.

Maleko drabužiai buvo suplėšyti, tačiau jis bent jau išvengė sumušimų. Jis laikėsi nuošalių gatvių nuo miesto centro. Jų gyventojai savo iniciatyva nešė sužeistuosius iš pagrindinių gatvių ir slėpė persekiojamus policijos. Pamatę jo nudriskusius drabužius Malekui einant pro šalį jie siūlydavo vandens. Keletas net pakvietė pavalgyti ir pailsėti jų namuose sakydami, kad jam reikia palaukti, kol bus pašalinti kelių kontrolės postai. Tačiau jis norėjo tik grįžti namo pas Soaad.

Virš miesto žemai kybojo skraistė dūmų. Kartais siaurose miesto centro gatvėse nuaidėdavo šūviai. Rodydami į visuomeninių pastatų stogus žmonės šnabždėjosi, kad ant jų yra įsitaisę snaiperiai. Atmosfera buvo visiškai kitokia negu vos prieš savaitę, kai vyko taikios eitynės. Dabar galėjo atsitikti bet kas, atrodė, jog kažkas baigiasi. Kaip galėjo taip įvykti? Malekas bandė prisiskambinti Soaad į namus, bet mobiliojo ryšio bokštai miesto centre tikriausiai buvo atjungti. Jis paprašė vienos šeimos leisti jam paskambinti laidiniu telefonu – patikrinti, ar jo motina laimingai pasiekė namus. Tai buvo malonūs žmonės, pakvietė jį užeiti ir pavaišino arbata. Maža mergaitė atnešė jam šlapią rankšluostį veidui atvėsinti.

Soaad neatsiliepė. Jis padėkojo tai šeimai ir patraukė toliau, nors pats nežinojo, kur eina. Prie Ferdousio aikštės, kur gyveno Soaad, buvo neįmanoma net artyn prasibrauti. Žmonės pasakė jam, kad visas rajonas užtvertas, o policija tuzinais tempia žmones į savo furgonus.

Išėjęs į palyginti ramią gatvę Malekas atsisėdo prie jos pakraščiu tekėjusio siauručio upeliuko. Jis atvyko į Teheraną pasirašyti dar keleto dokumentų, pasiimti savo motinos ir išvykti. Galbūt išvykti visiems laikams. Bet nepavykus rinkimams žmonės pagaliau išėjo į gatves. Galvodamas, kad sujudimas bus laikinas, Malekas neskubėjo skambinti Fani. Manė turėsiąs visą vasarą. Pažiūrėsiąs šou. Ilgainiui šou pasidarė smurtinis. Kaip jis galėjo pamanyti, kad viskas baigsis taikiai? Tikėdamas, kad turi laiko į valias, jis surengė Soaad dar keletą išvykų į kapines. Jie aplankė kapines šalies šiaurės rytuose ir pietuose, kur per karą taip pat buvo lenkų stovyklų. Atrodė, kad jie atostogauja, – motina ir sūnus iškylaujantys po lenkiškas kapines. O jiems grįžus į Teheraną miestas buvo beužsiliepsnojąs.

Upeliuke prie Maleko kojų sulipo keletas plastiko maišelių ir užtvėrė srovę. Malekas stebėjo, kaip prie maišelių užtvaros kaupiasi tamsus skystis. Suskambo jo telefonas. Nustebęs jis atsiliepė manydamas, kad Soaad pavyko jam prisiskambinti. Skambino iš Valstijų. Džeimsas.

– Ar tau viskas gerai?

– Ne.

– Kas ten vyksta?

– Liejasi kraujas. Švilpia kulkos. Šnypščia dujos. Liepsnoja namai. Keliuose pristatyta kontrolės postų. Žodžiu, viskas po senovei. Kaip Bagdade. Ne taip jau ir blogai, tiesą sakant. Bet pakankamai blogai.

– Ką, po velnių, ten veiki, Rezai?

– Tu žinai, kodėl aš esu čia.

– Per žinias rodo visokias baisybes.

– Per žinias visada rodo baisybes. Bet tu juk žinai, kaip būna, kapitone. Kai esi pačiame šūdo vidury, ne taip jau ir baisu. Įpranti. Prie kvapo. Prie visko.

– Bandžiau prisiskambinti tau valandų valandas.

Malekas buvo per daug išvargęs, kad pasakotų, kas nauja Teherano gatvių kovose. Valandėlę patylėjęs jis paklausė:

– Kur tu esi, Džimi?

– Pakrantės alėjoje. Santa Barbaroje, Kalifornijoje.

– Su šeima?

– Tikrai taip. Čia rojus, Rezai.

– Žinau, kad rojus. Kartą visą savaitę ten važinėjausi banglentėmis. Seniai seniai. Bet tik nesukelk baltiesiems širdies priepuolio su savo šeima.

Jis išgirdo Džeimsą nusijuokiant.

– Man regis, jau sukėliau.

– Gerai.

– Kas dar, ką turėčiau žinoti, Rezai?

– Kol kas nieko.

– Ką gi, jeigu tau manęs prireiks, skambink.

Dabar nusijuokė Malekas:

– Ir ką tu padarysi? Atsiųsi jūrų pėstininkų žvalgybinį būrį manęs gelbėti? Viskas gerai, mano drauge. Gėrėkis Ramiuoju vandenynu. Čia, kur aš esu, ramybės nerasi.

– Paskambink man, Rezai, velniai griebtų.

– Bus padaryta, kapitone.

Džeimsas Makgreivis Maleko galvoje tapo savotišku herojaus paveiksliuku. Džeimsas visada tvirtai stovi ant kojų, nors ir kaip jam būtų striuka. Jis rūpinsis savo naująja šeima ir turbūt ją išplės. Laikui bėgant jis įtikins savo dykaduonį brolį ir seserį taip pat persikelti į Kaliforniją, ims rūpintis ir jais. Jis visiems suras darbą. Pareigingai dalyvaus savo tėvo laidotuvėse, o paskui padės savo motinai parduoti namą Long Ailande, pasiims ją su savimi į Vakarų pakrantę ir apgyvendins pirmame savo namo aukšte. Jo motina iš pradžių slėps, kad jai nesmagu turėti juodaodžius vaikaičius, bet ilgainiui ji įpras prie jų. Džeimsas buvo herojus iš plakato, ir velnioniškai dailus herojus. Jis turėjo šalį, kuriai gyveno ir už kurią prireikus atiduos gyvybę.

Malekas vėl pabandė paskambinti Soaad. Vėl jokio signalo. Kokia nesąmonė: pusės mylios atstumu telefono ryšys neveikia, o štai Džeimsas iš Santa Barbaros Kalifornijoje jam prisiskambino be jokių kliūčių. Jis grįžo į rugsėjo 11-ąją. Tą rugsėjo 11-ąją. Tuo laiku buvo absolventas. Beveik baigė rašyti savo filosofijos daktaro disertaciją. Žiūrėdamas per televizorių savo bute Ostine, Teksaso valstijoje, tų įvykių transliaciją, jis lipte prilipo prie ekrano. Operatoriams parodžius niujorkiečius, verkiančius griuvus Bokštams dvyniams, jis nieko jiems nejautė. Netiesa, šiokį tokį jausmą tas vaizdas jam vis dėlto sukėlė. Ne visai piktdžiugą, bet kažką panašaus: Dabar jūs, amerikiečiai, savo kailiu patyrėte, ką reiškia, kai liepsnoja tavo miestas. Bet ar jis nebuvo tik dar vienas Sina Vafa? Jis nenorėjo sunaikinti Amerikos. Amerika davė jam gyvenimą, o dabar suteikė ir daktaro laipsnį. Mokydamasis koledže jis niekada nedalyvavo kitų studentų, tokių kaip Sina, rengiamose demonstracijose, ir niekada, nė karto, nedegino Amerikos vėliavos. Bet tą dieną rugsėjį, trumpą valandėlę, jis pajuto piktos euforijos protrūkį, kuris greitai praėjo, ir kitomis dienomis virto siutinančiu kaltės jausmu.

O dabar, sėdėdamas prie šio vargano upeliūkščio Teherane ir klausydamasis už mažiau kaip ketvirčio mylios vykstančių žudynių garsų, prisiminęs tą dieną apytiksliai prieš aštuonerius metus, Malekas netikėtai, nei iš šio, nei iš to, pravirko. Verksmo priepuolis truko tik maždaug minutę, o jam praėjus Malekas atsistojo, pasipurtė ir patraukė Soaad namo link. Jam buvo nė motais, kad gali sustabdyti policija.

Niekas jo nesustabdė. Jis matė, kaip civiliais drabužiais dėvintys galvažudžiai tempia šalin jaunuolius ir moteris ir meta juos į kalėjimo furgonus. Kai kuriuos jie vijosi, prabėgdami visai šalia Maleko, mojuodami lazdomis. Viršutiniuose balkonuose stovintys uniformuoti kareiviai žvalgėsi po gatvę pro šautuvų taikiklius. Ir vis dėlto niekas jo nelietė.

Kartais taip nutinka – tampi tarytum nematomas. Stebėdamas tave pro savo langą snaiperis mato, kad dėl tokio taikinio neverta švaistyti kulkų. Taigi jis šauna vaikinui už dešimties pėdų nuo tavęs tiesiai į pilvą vien todėl, kad jis įžūliai šypsojosi ir turėjo būti pamokytas.

Priėjęs Soaad namą Malekas pamatė Sinos motociklą, kurį visada palikdavo kieme. Kaip ir daugelis motociklų praėjusią savaitę, jis buvo sudegintas. Apanglėję motociklo griaučiai gulėjo ant šono, iki pusės palindę po nelaimingu automobiliu su išdaužytais langais.

Kitoje gatvės pusėje mažame, rudame, sename Reno sėdėjo du vyrai. Jie stebėjo jį. Žemo lygmens operatyvininkai. Jis suprato tai iš tipiškos jų išvaizdos. Jų švarūs smalsūs veidai pačiame tos smurto kupinos dienos įkarštyje, šmėsčiojantys pro to neįtikimo automobilio langus, bylojo Malekui, kad čia atvyko ieškodami jo. Malekas paspaudė namo duryse įtaisytą Soaad buto skambutį, ir jiedu nedelsdami šoko iš Reno. Soaad atrakino duris, bet Malekas stovėjo kaip stovėjęs. Vyrams priėjus arčiau jis paklausė:

– Kas manęs ieško?

– Fani.

– Ar galiu pamatyti savo motiną?

– Jai nenutiko nieko bloga. Ji įėjo į namą prieš dvi valandas.

– Gal išgersite arbatos, džentelmenai?

– Gerai, – sutiko vienas iš vyrų, gūžtelėjęs pečiais. Kitas įsistebeilijo į jį netikėdamas savo ausimis. Pastarasis jam paaiškino: – Leiskime pasimatyti su motina. Fani liepė nespausti jo.

Malekui užlipus laiptais Soaad jau buvo pastačiusi ant padėklo tris stiklines arbatos, kad jis nuneštų žemyn.

Jis nužvelgė savo motiną, stebėdamasis jos įžvalgumu. Atrodė, kad ji visada dviem žingsniais lenkdavo jį.

– Apgailestauju, kad tave pamečiau, – tarė jis.

Iš jos veido dar nebuvo pranykusi ta gatvės kovotojo išraiška, pasirodžiusi prieš keletą valandų. Ji priėjo prie sūnaus ir priglaudė galvą jam prie krūtinės.

– Šiandien, kai mudu buvome atskirti, nuėjau aplankyti vieno žmogaus.

– Per tokią sumaištį?

– Aš nuėjau pas tavo draugo motiną.

– Sinos motiną? Ko?

– Norėjau sužinoti, ar jai viskas gerai.

Atitraukusi galvą nuo jo krūtinės ji žengė žingsnį atgal.

– Jie ten nebegyvena.

– Galbūt jie išsikėlė. Pardavė butą, pardavė žemę, kurią padėjau jiems atgauti, ir tiesiog persikėlė į kitą miestą. Kokį nors ramų miestelį, kuriame galima pigiai įsigyti būstą.

– O jeigu jiems kas nors atsitiko?

Politinės kalinės patirtis smarkiai paveikė jos mąstymą.

– Tai ne mano reikalas.

– Tavo.

– Soaad, manęs apačioje laukia du vyrai.

– Jie čia atėjo dėl manęs?

– Ne. Ne dėl tavęs.

– Ar gali išvežti mane iš šios šalies?

Ji paklausė to dalykiškai, tarytum būtų kalbėjusi apie trečią asmenį, ne apie save pačią. Buvo įpratusi prie tokių pokalbių: jos gyvenimas, kaip ir labai daugelio jos kartos atstovų gyvenimai, buvo daugiausia uvertiūra į pabėgimą.

Tačiau dabar šio uždavinio sprendimą apsunkino dar viena aplinkybė. Dingo Baburas, Afganas. Malekas sužinojo tai pirmosiomis dienomis po sugrįžimo. Po rinkimų prasidėjus areštams Afganui ėmė svilti uodega dėl to, iš ko jis užsidirbdavo pragyvenimui. Tai buvo ne pirmas ir ne paskutinis kartas, kai jam teko dingti. Vyrai, kurie jam dirbo, patikino Maleką, kad Baburas grįš vasaros pabaigoje, kai sostinėje padėtis aprims. Soaad Malekas apie tai nieko nesakė. Kam jai be reikalo jaudintis. Tačiau dabar atėjo laikas pranešti blogas žinias. Bet kurią akimirką jie galėjo išgirsti pranešimą apie kur nors vykstantį susišaudymą. Kažkur už kampo buvo žudomi žmonės. Tokia buvo jų tikrovė. Ir Fani vyrukai apačioje laukė savo prakeiktos arbatos.

Soaad paklausė:

– Ar ponas Fani turi šeimą?

– Visi tie kekšių vaikai turi šeimas. Jie šeimos žmonės. Geri vyrai, geri tėvai. Vyksta į piknikus. Rengia šventes. Padeda savo sūnums ir dukterims spręsti matematikos namų darbus. Negi siūlai man apeliuoti į jo šeimyninius jausmus?

– Taip. Kaip tik tai aš ir siūlau.

Malekas vienu mauku išgėrė savo arbatą ir nunešė likusius puodelius vyrams į apačią. Jie išgėrė arbatą godžiai, tarytum visą dieną tik to ir būtų laukę. Vienas iš jų paėmė padėklą ir padėjo jį prie namo durų.

– Jūsų motina pasiims jį pati. Važiuojam.

Sekundę Malekas žiūrėjo į paliktą padėklą, tarytum prie tų durų būtų palikęs dalį savęs. Paskui nusekė įkandin vyrų į jų automobilį.

Klara Vikingstad verkė.

Keleto pastarųjų savaičių sumaištyje jis beveik pamiršo apie ją. Žinojo, kad ji nepabėgo iš miesto ir vis dar rengia kvapą gniaužiančius reportažus. Bet kai demonstracijos pasidarė nebevaldomos ir vyriausybė ėmė varyti užsienio žurnalistus iš šalies, Malekas pamanė, kad jie išspyrė ir Klarą. Be to, jis apskritai pamažu liovėsi domėtis, kas vyksta išoriniame pasaulyje. Atrodė, tarsi ši nauja revoliucija apgaubė Teherano gatves savotišku kokonu, ir visa, kas vyksta už jo ribų, neturi didesnės reikšmės.

Štai kodėl, pamatęs Klarą tame plikame, bet ryškiai apšviestame kambaryje, Malekas visiškai susipainiojo. Jis negalėjo patikėti savo akimis, bet ne dėl to, kad pats žurnalistės suėmimas jam atrodė stulbinamas dalykas. Klara sėdėjo už plieninio stalo, kuris buvo pritvirtintas prie grindų, prieš save laikydama surakintas rankas. Ji buvo apvilkta bjauria pilka uniforma, kuri stirksojo viršum jos kūno tarsi batų dėžė, jos galva aprišta tokia pat pilka skarele, su kuria ji atrodė archajiškai, tarsi vienuolė. Ji buvo sumenkinta ir bespalvė. Ji buvo areštinėje.

Malekas sėdėjo priešais ją tarytum tardytojas. Jį trikdė ryški šviesa, tad galėjo tik įsivaizduoti, kaip ji veikė Klarą. Pabandė sužadinti savyje nors šiek tiek užuojautos jai ir nustebo, kad taip sunku jam įžiebti net menkutę šio jausmo kibirkštėlę. Klaros žvilgsnis buvo vaiduokliškas – akyse nebeliko nė lašo pasitikėjimo ir šaltakraujiškumo, kurį ji demonstruodavo stovėdama priešais minias. Ji panėšėjo į šmėklą. Kai sargybiniai įleido jį į kamerą, Klara buvo padėjusi galvą ant surakintų rankų virš stalo. Ji pažvelgė į Maleką, bet nieko nepasakė. Valandėlę paspoksojusi į savo rankas ji pravirko.

– Klara, – pašaukė jis. Ji iš karto nutilo, tarytum Malekas būtų sulojęs ant jos, o ne kaip įmanydamas švelniau kreipęsis vardu.

– Klara, – pakartojo jis, šį kartą dar tyliau. O, bet ta šviesa! Ji žlugdė jį. Jam pačiam norėjosi trenkti galvą į tą siaubingą baltą sieną.

– Rezai, – šiaip ne taip išlemeno ji išgąsdinto gyvūno balsu. Būtybės, kuri nežino, kas jai nutiks po keleto minučių, balsu.

– Rezai, tu jiems dirbi?

– Kam?

– Žmonėms, kurie mane čia laiko.

– Ne, Klara. Aš nedirbu niekam.

– Tada kodėl tu čia, mano meile?

Mano meile? Dabar jis tapo jos meile? Įdomu, pamanė Malekas, ar Klaros draugas, garsusis karo fotografas, jau paskelbė jos paiešką, ar žurnalistai sutartinai reikalauja imtis priemonių išlaisvinti savo kolegę, pasaulinio lygio korespondentę, iš Vidurio Rytų bestijų nelaisvės.

– Juk sakiau, kad nevyktum į Teheraną, Klara. Aš perdaviau tavo ypatingo draugo įspėjimą. Ar žinai, kur tavo ypatingas draugas yra šiandien?

– Nežinau.

– Jis įkalintas. Kaip ir daugelis tokių veikėjų. Jis su savo šutve prakišo, Klara. Valdžia tokius kaip jis ištisais tuntais grūda į kalėjimus, uždaro jų laikraščius, sulaiko jų šeimas… sulaikė ir tave.

– O kuo aš čia dėta?

– Aš dar nežinau, kodėl jie tave sulaikė.

– Tada kodėl tu čia?

Klara nenuleido nuo jo akių. Bet žvilgsnis buvo tuščias. Keletą kartų Malekui pasirodė, kad ji knaptelėjo. Ji mažai miegojo. Malekas tai pastebėjo. Jis taip pat matė, kad jam atvykus ji atkuto. Išvydusi Maleką ji pajuto palengvėjimą. Jo atvykimas teikė šiokios tokios vilties.

– Dar nesu tikras, kodėl aš čia, Klara. Bet netrukus žinosiu. Ar ilgai jie tave čia laiko?

Ji vėl pravirko. Ji nežino. Ji nieko nežino. Jai pakriko protas. Rezai, maldauju tave, ištrauk mane iš čia. Jie laiko ją kameroje vieną. Bet ne čia. Šičia atvežė tiktai šiandien. Kartais ji girdinti kažkokius vaiduokliškus garsus. Kiekvieną dieną ateina kažkokia čadra vilkinti senė ir spokso į ją keletą minučių. Niekas jos netardo. Ją lanko tik ta sena ragana – ateina, paspokso ir išeina. Jai išėjus kažkoks balsas laužyta anglų kalba iš kažkur paskelbia, kad Klara kalės čia amžinai. Niekas nežino, kur tu esi, Vikingstad. Balsas, vyriškas, ištaria jos pavardę taip, tarytum pirmoji jos raidė „i“ būtų ilgoji: Vykingstad. Ji praradusi laiko nuovoką. Ji nežinanti, kada naktis, o kada – diena. Kartais girdinti juoką. Kažkokių vyrų ir tos siaubingos senės.

– Aš nebegaliu, Rezai. Aš daugiau nebeištversiu, – aimanavo ji. – Aš nieko nepadariau. Jie net nesako, už ką mane suėmė.

– Klara, man regis, tu sakei neprieštaraujanti porą mėnesių praleisti kalėjime. Turiu galvoje, dėl savo karjeros, – nesusilaikė nepriminęs Malekas.

– Tu kalės vaikas, Rezai, – pasakė ji silpnu balseliu. – Tai siaubinga. Aš neištversiu. Tai ne man. Aš nežinau. Prašau! Maldauju tavęs. Juk ne šiaip sau čia atėjai. Aš nežinau, kas tu esi. Tu mane kankini. Padėk man iš čia ištrūkti, Rezai. Aš padarysiu bet ką. Prašau!

Gretimam kambaryje jo laukė Fani. Ant rašomojo stalo, lygiai tokio paties, kaip ir tas, už kurio sėdėjo Klara, gulėjo padidintos nuotraukos. Malekas paėmė vieną iš jų: jie su Soaad ir Ana Teherano žydų kapinėse. Kitoje analogiškoje nuotraukoje buvo užfiksuotas Soaad ir Maleko apsilankymas tose kapinėse prie Kaspijos jūros.

– Nesistebiu, – pasakė jis Fani, – bet kam reikėjo mus fotografuoti?

Fani buvo stebėtinai nevalyvas, nuo jo sklido aštrus žmogaus, keletą dienų nesipraususio po dušu, kvapas. Areštinės pastate buvo keletas kitų vyrų, priklausančių kažkokiai neaiškiai vyriausybės rūšiai. Vieni jų vaikštinėjo, kiti sėdėjo išsidrėbę prieškambaryje; jie panėšėjo į nuobodžiaujančius ir nuvargusius eismo policininkus, skyrusius per daug baudų.

Malekas pamanė, kad jie turėtų būti netoli Birželio 28-osios aikštės, bet tiksliai neįsivaizdavo, kurioje vietoje. Vyrai, su kuriais jis čia atvyko, paskutinėmis kelionės minutėmis liepė jam nuleisti galvą ir pasilenkti prie automobilio grindų, o jis automatiškai pakluso jų reikalavimui: jau ne pirmą kartą buvo paprašyta daryti kažką panašaus. Kai jie pagaliau išlipo iš automobilio, Malekas pamatė, kad atsidūrė požeminėje automobilių stovėjimo aikštelėje, kur įvažiavimo kelio pabaigoje mirksėjo gendantis neoninis ženklas.

– Sėskitės! – rūsčiai pažvelgęs liepė Fani.

– Aš suimtas?

– Nekalbėkite kvailysčių.

– Tai kam tada šitos fotografijos?

– Jie renka informaciją. Ypač nuotraukas. Tai jų darbas. Kai jiems prireikia primygti jums uodegą, jie pakviečia jus, kaip aš dabar pakviečiau, ir sako: Sveiki, pone Malekai. Kaip jums sekasi? Pasižiūrėkite į šitas fotografijas, pone Malekai. Ir pasakykite mums, ką veikėte žydų kapinėse? Jūs kažkam dirbate? O ta moteris, jūsų motina, žinoma komunistė, teista už savo veiklą, ką ji ten veikė su jumis ir tuo svetimos kilmės asmeniu? Jie užduos šituos klausimus ir, kai jūs negalėsite atsakyti, – o jūs negalėsite, nes teisingo atsakymo tiesiog nėra, – jie sukurps jums kaltinimus. Maišto kurstymas prieš valstybę. Šnipinėjimas užsienio šaliai. Ir taip toliau. Tada jūs prieštarausite ir pasakysite: Bet aš tik lankiausi kapinėse. O jie pasakys: Aha! Argi nesakėme? Ir jums nepavyks išsiginti. Kadangi nėra nuo ko išsiginti. Šiomis fotografijomis galima pagrįsti bet kokius kaltinimus.

– Ko jūs norite?

– Vieno paskutinio parašo.

– Jūs norite susiglemžti visą Vafų turtą. Štai dėl ko visa tai.

– Tai ne mano sumanymas, Malekai. Pasižiūrėkit, kur jūs esate, – tarė Fani su nuovargiu balse. – Kiek man žinoma, šios vietos, – jis ranka apvedė areštinę, – po dviejų dienų gali apskritai nebelikti. Laikai keičiasi. Gatvėse darosi velniai žino kas.

Malekas pagaliau suprato, dėl ko iš tiesų viskas buvo surengta. Taip, jie siekė susiglemžti Vafų turtą. Bet buvo ir kitų priežasčių. Fani bijojo. Žmonės, kurie jį laikė po savo padu, bijojo. KAF vadeivos, Sinos darbdaviai, bijojo. Ir visi jie nebuvo tikri, ko iš tiesų bijoti. Kas iškils į viršūnę, kai baigsis šitos gatvės kautynės? Per vieną naktį pasikeitė visi skaičiavimai. Todėl kiekvienas skubėjo pareikalauti savo dalies dabar, išmainyti ją į grynuosius pinigus ir, jeigu pavyks, nešti kudašių.

Tačiau iš viso to galutinai nepaaiškėjo, kam jie čia atitempė Klarą Vikingstad. Klara buvo tik vienas iš padidintų nuotraukų, gulinčių ant šio stalo, fragmentų. Ji panėšėjo į garantinį užstatą. Fani ir tiems, kam Fani dirbo, kad ir kas jie būtų, ji tebuvo keičiama moneta. Nenorėdami be reikalo pernelyg teptis rankų, jie anksčiau ar vėliau būtų ją paleidę. O kol kas pasinaudojo ja, norėdami parodyti, kad yra nusiteikę rimtai.

Malekas stebėjo, kaip Fani traukia iš savo lagaminėlio kitą aplanką. Ant jo buvo parašyta Orchidėja, ir Malekas iš karto suprato, kad tai Soaad byla. Fani tekštelėjo aplanką ant stalo ir pasirausęs lagaminėlyje ištraukė dar keletą nuotraukų. Vienoje iš jų Klara su savo džentelmenu draugu, kuris dabar buvo kalėjime, nuogi gulėjo vienas šalia kito; vyras, rodės, bandė pabučiuoti Klaros nugarą, o ji nusigręžė, tarytum pasibodėjusi ar susierzinusi.

Kitas nuotraukų komplektas buvo skirtas Malekui ir Klarai. Jos darytos prieš keletą metų. Kai kuriose jie buvo užfiksuoti Teherane, bet daugiausia besilankantys Irake ir Sirijoje. Vienoje nuotraukoje jie stovėjo neaiškaus, į citadelę panašaus pastato fone; Klara buvo uždėjusi ranką Malekui ant peties. Veikiausiai juos nufotografavo, kai lankėsi Alepe, bet Malekas nebuvo tikras. Kompromituojančia šios nuotraukos nepavadintum, tačiau butaforiniame teisme ja remiantis buvo galima įrodyti bet ką. Šiuo požiūriu Fani buvo visiškai teisus.

– Jeigu ir toliau laikysite Klarą Vikingstad, kils tarptautinis triukšmas.

Fani gūžtelėjo pečiais:

– Mums patinka triukšmas.

– Ne, jums nepatinka.

Fani atsilošė savo kėdėje:

– Tai jūs norite imtis reikalo?

– Ką jūs padarėte Sinos Vafos motinai ir jos vyrui?

– Mano žiniomis, nieko. Tik iš atsitiktinumo aš gerai žinau, kad jie pardavė savo butą ir persikėlė gyventi kitur. Turiu jų adresą.

Fani nemelavo. Jam nebuvo jokio reikalo meluoti. Malekas pagaliau atsisėdo.

– Norėčiau sužinoti jų adresą.

Fani linktelėjo.

– Regis, jūs užmirštate, kad aš daviau jums jo motinos telefono numerį.

Tiesa. Azar numerį davė jis. Ir Malekas norėjo paklausti, kodėl, bet kokią dabar tai turėjo reikšmę? Jis leido Fani baigti manevrą. Šis išsiėmė daugiau nuotraukų ir paskleidė priešais Maleką. Jose buvo nufotografuotas iki pamatų sugriautas pastatas.

Irakas.

– Jūsų draugas Sina Vafa neseniai buvo nuvykęs į Kirkuką vykdyti operacijos.

– Iš kur jūs tai žinote, Fani?

– Aš esu pastabus žmogus.

– Jis žuvo? Liko tose nuolaužose?

– Neapsimeskite kvaileliu, Malekai. Jūs žinote, kodėl jis ten atsirado. Jūs buvote viena iš įvykių, privertusių amerikiečius surengti šio pastato puolimą, sekos grandžių. Bet… labai patogaus atsitiktinumo valia, tame pastate dar buvo laikomi šimtai svarų sprogmenų, kurie puolimui prasidėjus ištaškė viską į šipulius. Kad ir kas buvo tame pastate, didžiausia sveika jo kūno dalis – kojos piršto nagas.

– Ir tas kojos piršto nagas ne Sinos Vafos?

– Ne, žinoma, ne.

– Aš neklausiu jūsų, iš kur jūs tai žinote. Tai ne mano reikalas.

– Klauskite, nesivaržykite. Juk tam aš čia ir atvykau – vesti jums pamokos. Mudu, Malekai, esame niekas. Mes tik veidai. Aš maniau, kad dirbu pats sau, siekdamas užsitikrinti aprūpintą senatvę. Bet, kaip paaiškėjo, mano savarankiškumas tėra iliuzija. Miesto gatvėse užvirus šitam pragarui amerikiečiai ėmė reikšti nepasitenkinimą, todėl visi hadž aka perdavė savo parankiniams: Skambinkite Fani ir liepkite jam sutvarkyti šį reikalą. Kam jiems to reikia? Ogi tam, kad, jeigu rytoj pasidarys striuka, jie galėtų pasakyti: Klausykite, dėl visko kaltas Fani. Jis ir tas vyrukas Malekas. Jie dirbo išvien. Tai jie klastojo parašus. Matote, iš esmės mudu abu nelabai turim iš ko rinktis, nes, kai tik pradedi žaisti žaidimą, tavo pasaulis nesiplečia, jis traukiasi. Traukiasi ir traukiasi. Jūsų draugui Sinai teko tai patirti.

– Labai graži kalba.

– Aš galiu jums pasakyti daugybę tokių kalbų.

– Kodėl papasakojote man apie Kirkuko operaciją?

– Kad jūs ramia širdimi galėtumėte liautis saugoti savo draugą. Jūs galite perduoti savo įgaliojimus nesijausdamas dėl to kaltas.

– Aš maniau, kad mano įgaliojimas negali būti perleistas.

– Mano brangusis Malekai, tam buvo pasirengta. Nuo praėjusių metų situacija Teherane smarkiai pasikeitė. Tai vadinama ypatingosiomis aplinkybėmis.

Malekas buvo priblokštas. Jis net neįstengė pykti ant Sinos. Fani akyse atsispindėjo šiokia tokia užuojauta. Jis pastūmė Malekui Soaad bylą.

– Manau, kad jūs žinote, kas tai. Imkite. Sudeginkite.

Malekas atsivertė bylą. Keletas Soaad nuoraukų, darytų prieš tris dešimtmečius. Graži moteris. Bet byloje buvo įdėtas ir naujas pasas su naujausia jos nuotrauka, kuri, aišku, buvo paimta iš migracijos departamento duomenų bazės: Soaad neseniai buvo gavusi nacionalinę asmens tapatybės kortelę. Fani atvėrė jam kelią išvežti Soaad iš šalies.

– Šias nuotraukas, – Fani perbraukė ranka per stalą, – mes išmesime. O ta moteris kitame kambaryje bus paleista jums nespėjus nė prasižioti.

– Ar jums neatrodo, kad persistengėte suimdami Vikingstad? Jums visai nereikėjo taip vargintis, kad priverstumėt mane perduoti jums Vafų turtą.

– Kiek kartų turiu jums kartoti, kad mūsų draugai Teherane turi savų sumetimų, kurių mums nelemta suprasti. Panelė Vikingstad paprasčiausiai yra priemonė kažkokiam tikslui pasiekti. Kažką kažkur reikėjo pamokyti. Ir tam buvo pasinaudota panele Vikingstad. Ir taip jau atsitiko, kad jiems pasirodė, jog panelės Vikingstad suėmimas ir mūsų – jūsų ir mano – reikalas siejasi. Ir štai mudu čia, kelio pabaigoje.

– O Sina? Dabar jis niekam nebereikalingas. Jūs jį nužudysite?

– Kodėl manot, kad jis nebereikalingas?

– Kai tik aš padėsiu savo paskutinį parašą ir jo šeimos turtas bus parduotas, jis neteks reikšmės.

Fani nuolankiai linktelėjo, nieko nesakydamas.

– O tas atsitikimas Kirkuke? Jis taip pat baigia kažkokį skyrių. Kokį?

Fani atsiduso:

– Jeigu jie privers mane aplankyti jūsų draugą, aš pranešiu jums, kad galite pradėti sielvartauti.

– Kodėl?

– Kadangi tikriausiai jie galų gale suvers kaltę jums. Ir, jeigu jau apie tai prakalbome, man. Jie pasakys, kad mes buvome jo artimiausi bendrai. Aš taip pat esu pakeičiamas žmogus, Malekai džian.

Malekas pabandė įsivaizduoti gyvenimą be Sinos. Ir didesnis gumulas jo gerklėje nuo šios minties nekilo. Jo draugas darėsi laikraštine istorija.

– Tokia sudėtinga kombinacija, kad nukautum vieną irakietį Kirkuke! – papurtė galvą Malekas.

– Taip atsikratoma žmogaus, suverčiant kaltę dėl jo žūties seniems geriems amerikiečiams. Tai metodas. Mąstymas. Mums skaitomos paskaitos, kaip vykdyti tokias operacijas, o mes konspektuojamės ir anksčiau ar vėliau pritaikome savo žinias praktiškai. Mums tai darbas. Amatas. Kasdienybė. Jums tereikia išeiti į gatvę ir, susidūręs su pirmu kelių kontrolės postu, pats dar kartą tuo įsitikinsite, jeigu pamiršote.

– Jūs susitarėte su Sinos darbdaviais, tiesa?

– Viešpats buvo maloningas.

Tai, žinoma, reiškė, kad jie susitarė. Pagaliau Sina buvo visiškai nebereikalingas. Jis priėjo liepto galą.

– Aš pasirengęs pasirašyti.

– Puiku. Viešpaties malonė beribė. Ir aš, visai atsitiktinai, pažįstu notarą, kuris dirba net tokią labai neramią dieną ir padės mums baigti savo reikalą.

Malekas atsistojo:

– Man reikia dar keletą minučių šnektelėti su Vikingstad.

– O, Malekai, jūs esate pernelyg sentimentalus. Juk pažadėjau, kad ji bus paleista.

– Noriu pasakyti jai, kad pasitelktų savo ryšius Amerikos Valstybės departamente ir parūpintų vizą mano motinai.

Fani akys plačiai išsiplėtė:

– Gal ji padėtų šiuo klausimu ir vargšeliui Fani?

– Abejoju. Ar galiu parodyti jai šią nuotrauką?

Jis parodė į nuotrauką, kurioje Klara buvo užfiksuota nuoga gulinti su Žmogumi.

– Jūs ketinate šantažuoti ją, brangusis Malekai?

– Ne, aš tik noriu perspėti, kad nerašytų knygos apie visa tai, jeigu nenori, kad tokios nuotraukos pasiektų viešumą.

Fani linktelėjo su šiokio tokio dėkingumo išraiška veide:

– Jūs visada galite grįžti ir dirbti mums, Malekai.

– Aš nebežinau, kas tie mes.

Jis paėmė nuotrauką.

– Tuoj grįšiu.

Skrendant atgal iš Dubajaus, kur Amerikos ambasados darbuotojai įspaudė Soaad Irano pase Amerikos vizą, ji, tarytum apimta transo, spoksojo pro iliuminatorių į didžiulę Persijos įlankos žydrynę. Ir tik vieną kartą per dviejų valandų kelionę ji atsisuko į Maleką:

– Per visą savo gyvenimą pirmą kartą buvau užsienyje.

– Kita šios įlankos pusė ne visai užsienis. Palauk, kol nuvyksime į Ameriką.

– Amerika! – pakartojo ji užmerkdama akis, tarytum bandytų įsivaizduoti už pavadinimo slypinčią vietą. – O kodėl negalime ten skristi dabar? Kam mums grįžti į Teheraną?

– Turiu pabaigti vieną reikalą.

– Radai savo draugo motiną?

– Taip. Jiedu su vyru yra gyvi ir jiems puikiai sekasi.

Po dviejų dienų viename iš Teherano laikraščių buvo paskelbta, kad Klaros draugas kitą rudenį bus teisiamas už įvairius veiksmus, kuriais pakenkė šalies saugumui. Iš pačios Klaros nebuvo jokių žinių, išskyrus elektroninį laišką, kurį ji parašė Malekui, saugiai grįžusi į Valstijas: Susisiek su Amerikos ambasada Emyratuose dėl savo motinos vizos. Jokių įspūdingų pranešimų per žinias apie jos suėmimą ir kalinimą. Nepasirodė net straipsnis ar interviu. Tyla. Tą dieną, kai Malekas sugrįžo į kambarį, kur ji sėdėjo surakinta antrankiais, jis padėjo priešais ją ant plieninio stalo nuotrauką, kurioje Klara užfiksuota su Žmogumi, ir laukė jos atsakymo.

– Tu mus nufotografavai? – paklausė ji, įrėmusi akis į jį.

– Viešpatie, Klara! Kaip aš galėjau jus nufotografuoti? Jie turi ir mudviejų nuotraukų. Aš ką tik jas pamačiau.

– Ko jie nori?

– Kad tu tylėtum. Jie nenori, kad stotum prieš jų telekameras ir prisipažintum, jog esi užsienio agentė, atsiųsta kurstyti sukilimo. Jie nereikalaus nieko daryti. Jie tik nori, kad tu užsičiauptum, išvyktum ir niekada čia nebegrįžtum. Ar sutinki su jų reikalavimais?

Drebėdama ji atsakė:

– Taip, sutinku. Prisiekiu Dievui, niekada čia nebevažiuosiu.

– Dar vienas dalykas.

Ji pažiūrėjo į jį susirūpinusi.

– Nebijok, mano meile, – tarė jis atsainiai, – man tik reikia vienos paslaugos. Tu turi ryšių Vašingtone. O aš turiu motiną.

Maman buvo nė trupučio neapsvaigusi. Bet ji buvo išblaivinta priverstinai, ir neatrodė, kad labai tuo džiaugtųsi. Per vidurvasario politinius suėmimus jos heroino parke buvo surengtas policijos reidas. Kaip ir kiti parko lankytojai, ji buvo trim savaitėms nusiųsta į kažkokią išblaivinimo stovyklą ir gydoma nuo priklausomybės visiška abstinencija. Maman atrodė šiek tiek priaugusi svorio ir irzli. Be heroino ji ištvers daugiausia dar dvi dienas, paskui vieną rytą kaip paprastai, tarsi plikydamasi puodelį arbatos, ji pasiims šaukštą, aliuminio folijos ir pasiruoš sau dozę. Taip visada būdavo po priverstinio išblaivinimo.

Malekas padavė Toblerone šokolado batonėlį, kurį jai nupirko. Kaip visada šypsodamasi puse bedantės burnos ji tuoj pat ėmė čiulpti batonėlio galą.

– Matote, aka Rezai, sveikata yra tarsi kalba. Aš nelabai moku šios kalbos. Bet aš moku sirgti. Sirgdama jaučiuosi gerai.

Ji žvilgtelėjo į netoliese pro šalį einančius du policininkus. Šie pamojavo jai. Jos draugai. Vieną dieną ją suimdavo, o kitą – džiugiai sveikindavosi.

– Ir žinote, mūsų žemė yra tokia pati. Ji moka tik sirgti.

Malekas padavė jai raktą. Ji apžiūrėjo jį ir įsidėjo į savo čadros klostę.

– Perduokite Afganui, Maman džian.

– Girdėjau, kad jo vis dar nėra rajone.

– Teisingai girdėjote. Tai raktas nuo buto, kurį jis iš manęs nupirko. Tiksliau – iš mano motinos. Norėjau atiduoti jį jam asmeniškai. Pasirūpinkite, kad jį gautų.

– Jūs vėl išvykstate?

– Šį kartą visiems laikams.

– Jūs paliekate ligą.

Jis davė jai šiek tiek pinigų.

– Aš dar aplankysiu jus prieš išvykdamas.

– Važiuokite su Dievu. Čia nieko nauja nesulauksite.

– Gatvėse žmonės kalba priešingai, jie sako, kad laikai keičiasi.

– Gatvės apgaudinėja save. Nėra jokios naujos revoliucijos. Ir net jeigu būtų, aš nenorėčiau su ja turėti nieko bendra. Revoliucija – ne mano kalba. Ji neša viltį, o viltis yra netikras vyras. Aš jau turėjau netikrą vyrą.

Malekas linktelėjo. Jis norėjo kada nors atvežti Džeimsą Makgreivį į šį parką pasikalbėti su Maman. Džeimsas būtų įvertinęs ją. Jos filosofiją. Jos nuvargusią išmintį. Ji buvo Irano kvintesencija. Ji liko, kur buvusi.

– Eikite su Dievu! – šūktelėjo jam įkandin.

Džeimsas elektroniniu paštu atsiuntė jam nuotraukų. San Franciskas. Lyninis keltuvas, besileidžiantis nuo tos kalvos Žvejo prieplaukos link. Kandisė Vinsent ir jos vaikai, pakibę ant lyninio keltuvo šono, laimingais veidais besišypsantys į fotoaparato objektyvą. Džeimsas rašė, kad jam jau pavyko įkurti Oklende veteranų grupę, siekiančią padėti buvusiems kareiviams susirasti darbą ir tęsti mokslus. Visai netrukus jis ims važinėti į Vašingtoną, stengdamasis įtikinti vyriausybę paremti jo naująją organizaciją. Tačiau gyventi jis ketino Oklende. Ir netgi vėl gavo pasiūlymų dėstyti. Šį kartą tai buvo trumpalaikiai darbai. Šį kartą aš tau taip nebeįkyrėsiu, Rezai. Aš išmokau keletą pamokų.

Kai perėjęs per parką Malekas nusigavo prie Sinos buveinės, jis pamatė palei bėgius stovintį rudą automobilį. Fani, kuris sėdėjo automobilyje vienas, buvo pažadėjęs jį informuoti, jeigu imsis kokių nors veiksmų Sinos atžvilgiu. Jis neprivalėjo to žadėti. Bet pažadėjo. Kažkodėl Fani kaip įmanydamas stengėsi įsiteikti Malekui. Nepaisant to, kad gatvės pastaruoju metu aprimo ir iki rugsėjo pradžios jokių demonstracijų neturėtų būti, Fani norėjo apsidrausti. Jis dažnai skambindavo Malekui ir keletą kartų buvo pasikvietęs jį papietauti. Klausinėjo, kaip sekasi išrūpinti Soaad Amerikos vizą ir išreiškė pasitenkinimą, kai Malekas pasakė jam, kad viza pagaliau buvo suteikta. Vyras net pasakojo apie savo paties šeimą ir atsinešė keletą autentiškai atrodančių šeimos nuotraukų. Malekas nežinojo, ar tai, ką jis sako, bent iš dalies yra tiesa, ar ne. Bet kontaktai tarp dviejų vyrų neliko be padarinių.

Vieną dieną Malekas pagaliau neištvėrė ir paklausė jo:

– Jūs labai nerimaujate, kad čia gali pasirodyti amerikiečiai, tiesa?

– Jūs smerkiate mane už tai, Malekai?

– Pažadu, kad užtarsiu už jus žodį, jeigu į Iraną įžengs amerikiečių kariuomenė.

– Aš būsiu jums amžinai dėkingas.

– Tik atsiminkite, jūs pažadėjote man pranešti, prieš imdamasis veiksmų prieš Siną Vafą.

– Jūs sakote šiuos žodžius, tarytum būtumėte beširdis, Malekai, tarytum jums jis nerūpėtų.

– Aš kalbu be iliuzijų.

Dabar Malekas linktelėjo rudame automobilyje sėdinčiam Fani. Už penkiasdešimties metrų nuo jo stovėjo kitas automobilis, kuriame sėdėjo dar du vyrai. Jis juos pažino. Tai jie laukė Maleko prie Soaad namo paskutinę didelės demonstracijos dieną.

Jis ėjo toliau, į kitą bėgių pusę. Krautuvėlė buvo uždaryta. Atokiau berniukas pardavėjas su savo draugais užsilipę ant stogo bandė leisti geltonai oranžinį aitvarą. Malekas pajuto, kad jam svaigsta galva. Atrodė, kad nuo deginančio pietų Teherano vidurdienio vasaros karščio tuoj ims lydytis žemė.

Sinos lūšnos durys buvo praviros. Malekas pasibeldė ir nelaukdamas kvietimo įėjo. Sina sėdėjo ant grindų šalia savo medicinos įrankių komplekto, ant kelių pasidėjęs didelę knygą. Jis pakėlė akis ir pamatęs Maleką plačiai nusišypsojo.

– Paklausyk Knygos: Tai MES sukūrėme žmogų, ir MES žinome, kokios tamsios pagundos slypi jo sieloje. Argi tai ne tikra poezija, Rezai?

Dešimtmetis, praleistas studijuojant musulmonų mistikus, Malekui nepraėjo veltui, ir jis automatiškai atsakė sklandžia Korano arabų kalba:

– Žmogui dar nespėjus ištarti žodžio, šalia jo jau stovi sargybinis, pasiruošęs jį užrašyti.

Sina atidėjo Koraną į šalį ir atsistojęs apkabino Maleką.

– Sveikas atvykęs, broli.

– Kodėl tau šovė į galvą skaityti Koraną? – paklausė Malekas.

– Tai teikia man paguodą.

– Kas neduoda tau ramybės, kad ieškai paguodos?

Sina uždarė ir užrakino duris. Paskui, pagraibęs ranka po kriaukle, ištraukė opijaus rūkymo reikmenis. Malekas šiek tiek paprieštaravo, kad čia atėjo ne opijaus rūkyti, bet Sina į jo žodžius nekreipė jokio dėmesio ir toliau rinko degiklį.

Visos patirtos baisybės, rodės, kažkaip susitelkė į tą tamsiai pilką degiklį, prie kurio kuitėsi Sina. Malekas čiupo jį ir apvertęs iškratė anglis į kriauklę.

Sina pakėlė akis:

– Ką tu darai?

– Kas buvo nužudytas vietoj tavęs Kirkuke?

Sina vėl atsisėdo, kur sėdėjęs. Pervertęs dar kelis knygos puslapius sumurmėjo kažką pats sau, o paskui pasisuko į Maleką, kuris vis dar stovėjo prie kriauklės.

– Jau sakiau tau: žmogus, kuris žuvo vietoj manęs, buvo ne angelas.

– Ar tik tai buvo ne tavo mylimosios brolis?

– O, kad būtų žuvęs jis… – Sinos balsas sutrūkčiojo, ir jis prarijo savo žodžius. Tai buvo reta tikro jausmo užuomina. Stebėdamas jį, Malekas negalėjo patikėti, kad tai žmogus, kartą, ir ne taip seniai, pažinęs meilę. Ta meilė kažkokiai sunitų merginai gimė labai netinkamoje vietoje – Irako Kurdistane, pačiame karo sūkury. Netinkamesnės vietos meilei šiais laikais sunku buvo rasti. Ir kai tos merginos brolis ją dėl tos meilės nužudė, Sina negalėjo net atkeršyti. Nerasdamas nusiraminimo jis nutarė atkeršyti sau.

– Bet ne. Man taip nesiseka. Aš niekada negausiu to pasitenkinimo. Teheranas neleistų man jo nužudyti.

– Tai ką tada jie nužudė vietoj tavęs?

– Tu jo nepažįsti, Rezai. Pamiršk tai! Tai buvo trigubas šūvis.

Malekas suglumęs įsistebeilijo į jį. Ką, velniai rautų, reiškia trigubas šūvis? Sina suspaudė delnais sau smilkinius ir atsilošė, užversdamas akis į lubas. Nekantriai atsidusęs jis paaiškino:

– Trigubas smūgis reiškia štai ką: viena, mes atsikratėme tikros „žiurkės“, kuri ten kėlė mums daug bėdų; antra, suvertėme kaltę už jo žūtį amerikiečiams; ir trečia, aš – tavo draugas, tavo brolis, tavo dvidešimties metų bičiulis – tariamai žuvau per tą ataką ir daugiau niekam nekeliu rūpesčių. Trigubas šūvis, Rezai. Trys zuikiai vienu šūviu. Mes tai vadiname se-neshun.

– Ir po tokių „žygdarbių“ tu sėdi čia, skaitydamas savo šventą knygą, daliji žmonėms bevertes piliules, mokai anglų kalbos vargšų vaikus ir manai, kad viskas gerai?

Nuo stojusios tylos, rodės, tuoj ims eižėti sienos. Malekas taip aštriai iškėlė šį klausimą todėl, kad negalėjo išvykti iš čia nepamėginęs. Jis suprato, kad daro tai daugiau dėl savęs negu dėl Sinos. Net ir nesitikėdamas ko nors pakeisti, prieš išvykdamas jis norėjo būti tikras, kad išbandė visas priemones.

Jis tarė:

– Aš tik turiu žinoti, kodėl. Ir viskas.

– Mano dainelė sudainuota, Rezai. Daugiau man nieko nelieka.

– Kam tu apskritai pritarei šiai operacijai?

– Pritariau? Aš nepritariu ir nesirenku, ką daryti.

– Bet kodėl tu pasinaudojai manimi jai įgyvendinti?

– Taip jau nutiko. Turi tikėti manimi. Aš pakviečiau tave atvykti į Teheraną tik dėl dviejų moterų. Taigi, pasakyk man… kaip ji?

– Tavo motinai viskas gerai. Aš ja pasirūpinau.

– O savo motina?

– Soaad irgi viskas gerai. Esu tau dėkingas, kad grąžinai ją man. Už tai, kad pakvietei mane čia. Išgelbėti ją.

– Kaip matai, esu padaręs ne tik blogų, bet ir gerų darbų!

Malekas giliai įkvėpė.

– Vienas Basros sufitas kartą pasakė: Sutraiškęs vieną skruzdę nusidedi ne mažiau, negu nužudęs tūkstantį žmonių.

– O tu, aišku, niekada nesi sutraiškęs skruzdės?

– Tik ne sąmoningai.

– Žinoma. Tu sėdi savo patogiame koledžiuke Amerikoje ir leidi jas traiškyti eiliniam Džo. Ir džiaugiesi, kad tavo paties rankos lieka švarios.

– Mes jau apie tai kalbėjomės. Milijonus kartų. Šiandien atėjau čia ne ginčytis apie politiką, Sina.

– Tada, ko atėjai?

– Sužinoti tiesos.

– Ir dabar, sužinojęs, pasijutai geriau?

Ne. Geriau jis nepasijuto.

– Klausyk, Sina… Man teko perleisti jiems tavo turtą. Aš neturėjau kito pasirinkimo, – švelniai tarė jis.

– Žinau, kad tu neturėjai pasirinkimo, – jis vos girdimai nusijuokė. – Kartais taip jau būna gyvenime, kaip tik tą aš ir bandžiau tau pasakyti. Jie nužudo mane Irake, bet laiko gyvą Teherane, kol įsitikina, kad mano turtas yra perleistas. Regis, bestija savo buhalteriją tvarko labai kruopščiai.

– Kuriems galams tau apskritai reikėjo susidėti su ta bestija?

– O, mano drauge! Man jau per vėlu galvoti apie visa tai.

– Tada man labai gaila.

– Nesikrimsk, broli. Gal jie dar leis man pagyventi. Aš jau niekam nebekeliu rūpesčių, – Sina plačiai išskėtė rankas ir pabandė nusišypsoti. – Rimtai, jie gali leisti man gyventi.

Malekas pasisuko eiti. Išeidamas jis išgirdo Siną šaukiant:

– Norėčiau būti vienu iš tų tavo musulmonų mistikų. Šventuoju, kuris netraiškys net skruzdės.

– Ne, tu nenorėtum.

Išėjęs į lauką, automobilių jis nebematė. Valandėlę jautė vilties antplūdį, tarytum pavojus būtų praėjęs. Jam kilo mintis šiandien įsimaišyti į minią Didžiajame Teherano turguje ir užsimiršti jos šurmulyje. Soaad pasakojo jam, kad Ana, kai dar nebuvo galutinai prikaustyta prie ligoninės lovos, labai norėjo paskutinį kartelį aplankyti tą didžiulį turgų. Dvi moterys dienai išsinuomojo automobilį. Paskui, prie pagrindinio įėjimo į turgų, sumąstė gražią kvailystę: išsinuomojo karietą ir liepė vežikui pavežioti jas po neseniai atnaujintą geltonų plytų bulvarą. Pasijutusios taip, tarytum būtų grįžusios šešiasdešimt metų atgal, jos kikeno kaip mažos mergaitės ir užmokėjo vežikui už antrą pasivažinėjimą karieta, bet, Anai ėmus kosėti, joms teko skubiai grįžti namo.

Malekas paskambino į Ameriką. Džeimsas Makgreivis garsiai šaukė į savo telefoną:

– Ei, aš esu Vašingtone, ruošiuosi šiandien, truputį vėliau, gražbyliauti keletui Kongreso narių. Tie šunsnukiai apsimeta, kad jiems rūpi veteranų reikalai. Bet aš išpešiu iš jų milijoną dolerių, arba aš – ne Džeimsas Makgreivis.

– Kaip tavo šeima?

Džeimsas valandėlę patylėjo:

– Puikiai. O tu?

Malekas išgirdo šalia jo sustojant automobilį. Tai buvo Fani, su kuriuo jis susidūrė akimis dar laikydamas prie ausies telefoną.

– Man viskas gerai. Pasimatysime Kalifornijoje. Susipažinsi su mano motina, – pasakė jis Džeimsui.

Fani jis paklausė:

– Kur jūsų vyrai?

Šis spoksojo nieko nesakydamas.

– Man reikia iš jūsų banko čekio.

– Čekio? – Fani iškišo galvą pro langą. – Gal jus pavežti? Lipkit į vidų.

– Ne, manęs nereikia pavežti.

Malekas stovėjo prie magistralės ir pro šalį ūžčiojantys automobiliai bei sunkvežimiai kėlė apgaulingą jausmą, kad tvankiame Teherane iš tiesų gali papūsti vėjelis.

– Man reikia čekio. Pinigų. Sinos Vafos motinos vardu išrašyto čekio. Aš daug iš jūsų neprašiau. Prašau dabar.

– Ar suprantate, kad aš jus išgelbėjau, pone Malekai? Juk galėjote būti nužudytas.

– Iš tikrųjų jūs gelbėjote ne mane. Jūs siekiate apsisaugoti pats. Laikote visas duris atviras. Ir tai išmintinga. Jūs esate išmintingas žmogus, Fani. Ir netrukus būsite labai turtingas išmintingas žmogus. Taigi čekis gražiai sumai, su keletu nulių dešinėje pusėje po pirmojo vienaženklio skaičiaus, jums nebus didelis nuostolis. Aš prašau jūsų to kaip paslaugos.

– Jūs parduodate savo draugą dėl čekio jo motinai?

– Jeigu manote, kad tai yra pardavimas, tebūnie.

– Lipkit į automobilį.

Malekas įlipo.

Fani pasisuko į jį:

– Iš kur žinote, kad mano čekis bus galiojantis? Mūsų šalyje netikri čekiai – įprastas dalykas.

Malekas nudžiugo. Jis jau suprato, kad Fani ketina išrašyti jam prašomą čekį. Absurdiškoje Fani ir kitų panašių niekšelių visatoje toks vyrukas kaip Malekas, parašęs knygą apie Vidurio Rytus, privalėjo turėti ryšių Amerikoje su įtakingais žmonėmis. Taip šitie žmonės mąstė, galvojo Malekas – viskas jiems turėjo kokią nors praktišką vertę, viskas buvo išsirikiavę kokia nors logine seka, jų pažįstami žmonės buvo vienaip ar kitaip susiję su kitais žmonėmis, ir vieną dieną šios sąsajos kaip nors galėjo išgelbėti jiems kailį. Tai teikė Malekui drąsos sėdėti šiame automobilyje ir pasakyti, ką jis turėjo išreikšti.

– Jeigu jūsų čekis bus negaliojantis, Fani, aš žinosiu. Ir vieną dieną, kai čia įžengs mūsų, amerikiečių, kariuomenė, aš, tarkim, pamiršiu užtarti už jus tą gerą žodį.

Fani nusišypsojo ir pažiūrėjo į šalį. Jis nesupyko. Liko visiškai ramus.

– Malekai, kaip žmogus, kuriam čia ir dabar gali būti nupjautos sėklidės, jūs kalbate gana įžūliai.

– Liaukitės, Fani. Jūs galite leisti sau tą sumą su keletu nulių. Padarysite gerą darbą.

– Jūs tikras svajotojas, mano broli.

– Taip, neseniai aš ir pats ėmiau taip manyti.

– Taigi kodėl nebandote išgelbėti ir savo draugo, užuot tik prašęs šiek tiek daugiau pinigų jo motinai?

– Nes protingas žmogus žino, ką jis gali paspirti ir kada, ir kaip toli. O aš manau, kad šiandien jus prispyriau tiek, kiek tik galėjau.

Malekas matė, kaip Fani kyštelėjo ranką į vidinę savo palto kišenę, ir akimirką jį suėmė baimė. Bet šis paprasčiausiai išsitraukė čekių knygutę ir paklausė:

– Tai kiek nulių norite?

Malekas giliai iškvėpė:

– Tiek, kiek galite šiandien paaukoti, broli Fani.

MAZOVIJOS OSTRUVA

Keletas lenkų sunkvežimių vairuotojų žiūrėjo per televizorių žiemos sporto varžybų transliaciją. Soaad buvo nuėjusi į jų viešbučio numerį prigulti. Lauke Vidurio Europą pamažu gaubė dar vieno pavasario pabaigos vakaro prieblanda.

Jie pavertė savo kelionę pažintine išvyka. Vieną vakarą jie stovėjo gėrėdamiesi stulbinančioje centrinėje Krokuvos miesto aikštėje, dairydamasi aplinkui išplėstomis akimis Soaad Malekui atrodė panaši į mažą mergaitę. Bet kitą dieną ji atsisakė tęsti kelionę ir vykti su juo į Aušvico koncentracijos stovyklą. Tai suerzino jį. Argi ne to ji norėjo? Argi ne tam jie čia atvyko… pamatyti viską, kas susiję su Ana? Jie pusryčiavo lauko restorane sename Kazimiero žydų kvartale. Visi čia įsikūrę restoranai kvietė į klezmerių muzikos vakarus, o ant šaligatvio įsitaisę prekeiviai pardavinėjo Dovydo žvaigždes su magnetais.

– Tai kur žydai? – paklausė ji.

– Ne čia.

– Vadinasi, viskas čia yra tik dekoracija? Kaip ta vieta, kurią aš kartą mačiau per televizorių, – madam Tiuso muziejus?

– Galima sakyti ir taip. Tie, kuriems pasisekė, tokie kaip Ana, ištrūko. Kiti… na, tu jau žinai. Aušvicas yra maždaug už pusantros valandos kelio automobiliu nuo čia. Pamatysi jį rytoj.

Tada ji pažvelgė jam tiesiai į akis. Pirmą kartą jos veidu nuslinko iššūkio šešėlis:

– Aš nevažiuosiu.

– Kodėl ne?

– Nenoriu. Negaliu.

Bet Malekas jos nevertė. Jie gerai praleido kartu devynis mėnesius. Galima sakyti netgi puikiai. Soaad iš karto pasijuto Amerikoje kaip namie. Ypač Niujorke. Tarytum jos vieta visada ir buvo čia, tik pavėluotai atvyko. Netrukus ji ėmė viena leistis į ilgus pasivaikščiojimus po miestą, o pramokusi susikalbėti angliškai netgi įgijo šiek tiek nepriklausomybės, nustebindama Maleką, kuris nesitikėjo, kad tai įvyks taip greitai. Per žiemos atostogas jis nuvežė ją į Kaliforniją. Į Fresną, kur jiedu aplankė senio kapą. Ji elgėsi kaip paprastai: padėjo ant kapo gėlių, neverkė, nuvalė ir nušveitė antkapį. Jai paklausus, ar Fresne yra musulmonų kapinių, Malekas atsakė nežinąs ir nekvaršinąs sau dėl to galvos.

Per tuos metus jis grįžęs namo vakare po paskaitų rasdavo ją žiūrinčią tuos pačius kanalus persų kalba, kuriuos visi žiūrėjo Teherane. Tačiau ji žiūrėdavo tik žinias. Demonstracijos Irane baigėsi. Daug žmonių buvo įkalinti arba dingo. O Klaros Vikingstad Žmogus tuščiai bandė skųsti nuosprendį, paskelbtą jam per plačiai nuskambėjusį teismo procesą. Soaad neklausė jo apie Siną. Ji neklausdavo beveik nieko, kas buvo susiję su Teheranu. Atrodė, tarytum būtų išsinėrusi iš senosios odos ir nenorėjo nieko girdėti apie tam tikras geografines vietas, nebent per televiziją. Tačiau Malekui grįžus namo ji tuoj pat išjungdavo televizorių ir ruošdama jam pietus užmegzdavo pokalbį apie Niujorką. Pasakodavo apie tą dieną lankytas vietas, sutiktus žmones. Kartais ji trykšte trykšdavo entuziazmu. Kai Malekas pasiūlė jai lankyti jogos mokymo kursus, kad gautų pažymėjimą, leidžiantį mokyti jogos Amerikoje, Soaad susižavėjo šiuo sumanymu.

Ji buvo laiminga.

Jie abu buvo laimingi.

Tik du kartus aplinkybės grąžino juodu į Teheraną. Pirmą kartą tai nutiko jos reikalavimu, lankant Maleko tėvo kapą Fresne. Antrąjį – atvykus čia, į Lenkiją. Ji norėjo pamatyti, kur gimė Ana. Tai buvo keistas prašymas. Bet jis pagalvojo, kodėl gi ne? Parodys jai pasaulį. Jie pradės nuo Lenkijos. Kelionių pradžiai ji niekuo ne prastesnė už kitas šalis. Galbūt paskui jis parodys jai Romą ar Paryžių. Visas šalis, kurias ji svajojo aplankyti per savo gyvenimą. Malekas norėjo padaryti jai ką nors malonaus. Jam patiko turėti motiną. Jam patiko vakare grįžus iš darbo rasti namie laukiančią jo. Tai buvo keista? Vieną vakarą jis nuėjo išgerti su kolege, dirbusia ispanų kalbos katedroje. Grįžo namo trečią ryto jausdamasis kaltas ir manydamas, kad ji lauks jo ir nerimaus. Bet ji ramiai miegojo savo lovoje, o kitą rytą net nepaklausė, kur jis taip ilgai buvo užtrukęs.

Taigi jis jaudinosi dėl savo išsigalvotų priežasčių. Jaudintis nebuvo ko. Ji paliko Islamo Respubliką, pagaliau. Ji buvo jam už tai dėkinga. Ir neužduodavo per daug klausimų.

O koledžo vadovai paliko jį ramybėje. Jie net buvo dėkingi. Dėkingi už tai, kad Džeimsas Makgreivis išvyko. Maleko požiūriu, Džeimsas išvyko per toli. Prieš keletą mėnesių reguliarūs pokalbiai telefonu liovėsi. Sausio pradžioje Malekas paliko žinutę sakydamas, kad jiedu su Soaad lankysis Kalifornijoje ir norėtų užsukti į Oklendą susitikti su jais, bet nesulaukė jokio atsakymo. Iš Fresno iki Oklendo buvo tik keletas valandų kelio, bet, susidūręs su ryžtinga Džeimso tyla, Malekas nutarė nevažiuoti ir nieko nesakė apie tai Soaad.

Dėl to jam pasirodė labai keista, kai Džeimsas netikėtai panoro su juo susitikti. Jie buvo apsistoję Varšuvoje ir po keleto dienų planavo važiuoti į mažą miestelį, kurio pavadinimo nė vienas nemokėjo teisingai ištarti, Mazovijos Ostruva, kur gimė Ana.

– Kur dabar esi? – paklausė Džeimsas telefonu.

– Su savo motina. Lenkijoje.

– Lenkijoje?

– Kaip tik dabar aš rodau jai paminklą Montekasino mūšiui. Kodėl neatsiliepdavai į mano skambučius, Džeimsai?

– Aš skambinu tau dabar. Noriu su tavim susitikti.

– Netrukus grįšiu į Niujorką.

– Ne. Noriu susitikti su tavim dabar.

– Tada tau teks skristi į Lenkiją.

– Gerai, skrendu.

Taigi Malekas sėdėjo ir laukė jo atvykstant. Džeimsas jau paskambino ir pranešė, kad nusileido Varšuvos oro uoste; sužinojęs, jog Malekas su Soaad Ostruvoje, jis sakė pavakary ten atvyksiąs.

Bet tą dieną Soaad jėgos galutinai išseko. Turistų vadovuose apie šį miestelį nebuvo jokios informacijos. Ostruva – tik paprastas beveidis miestelis, kur prieš septyniasdešimt metų buvo nužudyti beveik visi žydai. Kaip ir dera geram sūnui, Malekas kruopščiai surinko informaciją apie tą miestelį, taigi, kai Soaad panoro pamatyti žydų kapines, jis pats paaiškino samdytam vairuotojui, kaip jas pasiekti. Tačiau atvykę jie rado tik asfaltuotą plotą, kur savaitgaliais būdavo galvijų turgus. Malekas nesuprato, ką jo motina tikėjosi čia rasti. Po visų kapinių, kurias jie kartu aplankė, tai, ką pamatė čia, buvo tikras smūgis į paširdžius: kapinės buvo net nesugriautos, net ne išniekintos, – jų tiesiog visiškai neliko, nebuvo, o jų vietą tarsi pasityčiodamas užėmė galvijų turgus. Ir Malekas pamatė, kad jo motina tiesiog glemba sužinojusi, kaip šis miestelis pasielgė su Anos tautiečiais. Jis dar niekada nematė jos taip sukrėstos. Teherane ji net sunkiausiomis akimirkomis visada likdavo kovotoja. Bet dabar kažkas nutrūko, ir Malekas pamanė, jeigu jiedu tuoj pat negrįš į savo viešbutį, jam gali tekti vežti ją į ligoninę.

Atėjo viešbučio padavėja, nešina padėklu su keturiomis taurėmis degtinės ir dviem bokalais alaus. Klausiamai nusišypsojusi Malekui ji pastatė visus gėrimus ant stalo. Atsisukęs Malekas pamatė, kad Džeimsas, užuot iš karto ėjęs prie stalo, maukia degtinę prie baro.

Jis atrodė toks pat sveikas kaip visada ir buvo plikai nusiskutęs galvą. Galėjai palaikyti jį lenkų policininku.

Malekas, neatsistodamas pasisveikinti, išmaukė dvi taures. Džeimsas ištuštino kitas dvi ir nedelsdamas, dar net neatsisėdęs, ėmė gerti alų.

– Kas? – paklausė Malekas.

Džeimsas parodė padavėjai keturis pirštus. Girdi, dar keturias taures.

– Kas nutiko, kad atlėkei į… Mazovijos Ostruvą?

– Ką tu čia veiki?

– Mudu su motina keliaujame. Noriu jai parodyti vietas Europoje, kur žmonės susitepė rankas krauju.

– Tada jūsų laukia labai ilga kelionė.

Malekas nieko nepasakė.

– Kur tavo motina?

– Ji viršuje. Ilsisi. Mums buvo nelengva diena.

– Susitepė rankas krauju… – sumurmėjo Makgreivis.

– Kodėl čia atlėkei, Džeimsai? Tu mane stulbini.

– Ką mes nužudėme Kirkuke?

– Ką?

– Tu žinai, ką.

Malekas leido mintims nunešti jį į šalį. Lauke temo pamažu. Ir sutemos čia buvo stulbinamai gražios. Įmantrių formų debesys ir dangų persmelkęs rausvumas grąžino jį į tą dieną, kai jiedu su motina stovėjo kapinėse Teherano pietuose, dėdami gėles ant išgalvoto Anos kapo. Ir štai po pusantrų metų jie buvo čia, Anos mieste. Ir kažkuo šios dvi prieblandos, tokios tolimos viena kitai, buvo stulbinamai panašios. Atrodė, tarytum ši valanda dar vieną, paskutinį, kartą pagerbia jų prarastą Aną.

Lenkų sunkvežimių vairuotojai susimokėjo ir pakilo laiptais į savo kambarį. Padavėja žaidė su nuotolinio valdymo pultu, kol surado per televizorių transliuojamą kažkokią gyvos muzikos laidą. Ištuštėjusio restorano kampe sena pora tylėdama valgė savo desertą. Šis viešbutis panėšėjo į paminklą įprastumui. Viskas buvo taip įprasta – išskyrus tai, kad už pusės valandos kelio automobiliu Treblinkos koncentracijos stovykloje naciai nužudė apytiksliai 850 tūkstančių žmonių. Malekas paklausė jų dabitiškai apsirengusio vairuotojo, besididžiuojančio savo naujutėliu BMW taksi, ar jis kada nors buvo Treblinkoje, o jis atsakė nebuvęs. Malekas suvokė, kad tas vyrukas net nežino, kas ten atsitiko. Ir jam tai nerūpėjo.

Ką mes nužudėme Kirkuke? Jis buvo uždavęs tą patį klausimą Sinai.

Galbūt jis atsikels rytoj anksti ir nuvažiuos į Treblinką vienas. Turistų vadovuose skaitė, kad Treblinkos memorialas visiškai kitoks negu pasibaisėtini spąstai turistams Aušvice, kur jam irgi galiausiai teko apsilankyti vienam. Taip, jis taip ir padarys. Jis vėl nuvyks ten be Soaad. Jo motina jau persisotino Lenkija. Lenkai su jais elgėsi maloniai, mandagiai ir geranoriškai. Jis norėjo, kad iš Lenkijos ji išsivežtų malonius prisiminimus, o ne pasibaisėjimą piktinančia automobilių stovėjimo vieta, kur miestelėnai pardavinėjo savo galvijus.

– Ką veikei visą šį laiką?

Džeimsas neprieštaravo temos pakeitimui.

– Aš važinėju į Vašingtoną. Galimas daiktas, mes su šeima persikelsime gyventi į Rytų pakrantę.

– Kaip laikosi tavo šeima?

– Puikiai. O tu?

– Dėstau. Koledžo administracija taip džiaugiasi, kad tu išėjai, jog, man regis, aš galėčiau skaityti paskaitas nuogas, ir jie neprieštarautų. Tu sudarei man puikias darbo sąlygas, drauguži.

– Tada pasakyk man, kas žuvo vietoj tavo draugo per tą operaciją Kirkuke. Aš sukoriau ilgą kelią norėdamas tai sužinoti, Rezai. Šis klausimas nebedavė man gyventi.

Malekas suvokė, kad šis klausimas kamavo Džeimsą Makgreivį bent jau pusę metų. Kažkuriuo metu abejonės pūlinys jo galvoje pratrūko, ir tada jo, kareivio siela, nedavė ramybės. Nors jis gyveno savo kasdienį gyvenimą – rūpinosi vaikais, buvo geras Kandisei ir drumstė ramybę tiems politikams Vašingtone – ši abejonė be paliovos kamavo. Tada vieną dieną, nebegalėdamas to daugiau pakelti, jis paskambino Malekui ir atskrido naktiniu reisu į šį penkių centų miestelį Vidurio Europoje, norėdamas išpešti iš Maleko tiesą.

Šis miestelis buvo nė kiek ne prastesnė vieta tą sužinoti negu bet kuri kita.

Malekas pasakė:

– Man buvo pasakyta, kad Kirkuke žuvo kažkoks blogas vyrukas.

– Bet tai buvo ne tavo draugas.

– Teisingai. Ne jis.

– Kodėl taip padarei, Rezai?

Jis uždavė šį klausimą širdgėlos kupinu balsu, bet jame nebuvo nė lašelio pykčio. Tai turėjo atstumą nuo veiksmo, kuris buvo atliktas ir baigtas. Tai buvo beveik ilgesinga.

Malekas žiūrėjo pro langą į kitoje gatvės pusėje esančią degalinę, kurioje pagaliau įsižiebė šviesos. Jis norėjo, kad Džeimsas susitiktų su jo motina. Galbūt susitikimas su ja šį tą jam paaiškintų, bet galbūt ir ne.

– Tu buvai įtrauktas į tai, ar ne?

– Taip, – tyliai atsakė Malekas. – Kaip tu supratai?

– Iš pradžių aš nieko neįtariau, bet po kurio laiko man toptelėjo: Reza Malekas ne toks žmogus, kad įduotų ką nors, ypač draugą, net jeigu tas draugas privirė košės Irake. Aš prisiminiau, į ką jie bandė įtraukti tave koledže. Tu prisiėmei smūgį už mane.

– Ar dar kas nors žino?

– Daugiau niekas niekada nesužinos. Kaip tu sakai, kažkoks kitas blogas vyrukas buvo pašalintas vietoj tavo draugo. Suskaičiavus visus taškus, rezultatas toks pat. Vienas blogietis žuvo, kitas blogietis liko. Kam rūpi, kuris žuvo, o kuris liko, teisingai?

– Sina Vafa… jis nebuvo toks jau blogas.

– Tu kalbi apie jį būtuoju laiku.

– Jis negyvas.

Džeimsas nusišypsojo:

– Tu tuo tikras?

Malekas apie tai jau seniai nebuvo susimąstęs. Ar jis tikras?

– Aš nesu tikras dėl nieko.

Valandėlę patylėjęs jis paklausė:

– Tu įskųsi mane?

– Kam įskųsiu? Ir už ką? Aš neturiu jokių įrodymų.

– Ačiū.

– Aš neįduodu draugų.

– Taip elgtis tau liepia jūrų pėstininkų garbės kodeksas?

– Ne. Taip elgtis man liepia Džeimso Makgreivio garbės kodeksas. Aš neišduodu draugų.

– Bet aš išdaviau tave.

– Tu neišdavei. Tu į kažką įsivėlei. Ir mes abu buvom marionetėmis kažkieno rankose. Nieko baisaus. Kirkuke buvo atsitikę ir blogesnių dalykų. Žinau tai iš asmeninės patirties.

– Kas dabar?

– Gal tau vertėtų išsiaiškinti, ar tavo draugas iš tikrųjų negyvas.

– Ar tau tai svarbu?

Džeimsas buvo besistojąs, bet liko sėdėti už stalo. Malekas pakartojo klausimą:

– Ar tau tai svarbu?

– Nežinau. Priklauso nuo to, ar jis yra neutralizuotas, ar vis dar Irake daro tai, ką darė iki šiol.

Neutralizuotas. Ką tai reiškė? Šis žodis skambėjo taip, tarsi jie būtų kalbėjęsi apie kokią nors diversiją.

– Aš nežinau, ar jis neutralizuotas. Nuojauta man sako, kad neutralizuotas.

– Pasakyk man, kad esi tikras, – spyrė jį Džeimsas.

Prie stalo įsiviešpatavo ilga tyla. Džeimsas atsistojo, ir padavėja pagaliau atnešė lėkštę balandėlių, kurių Malekas buvo užsisakęs prieš keturiasdešimt penkias minutes. Jie atrodė kaip namie virti; Soaad ir Ana būtų juos įvertinusios. Luktelėjęs, kol ji padės lėkštę ant stalo ir pasišalins, Džeimsas pamažu nudūlino durų link.

– Ar mes dar pasimatysime? – šūktelėjo jam pavymui Malekas.

Atsigręžęs buvęs kapitonas pažvelgė į jį tuo pačiu ilgesingu žvilgsniu.

– Ne.

– Kodėl ne?

– Čia kaip kare. Balansai susivedė, ir visus toks rezultatas daugiau ar mažiau tenkina. Išskyrus tave ir mane, Rezai. Ir mes niekaip to nepakeisime, nors ir kaip norėtume.

Malekas žiūrėjo pro restorano langą, lydėdamas Džeimsą akimis. Aikštelėje visą šį laiką jo laukė automobilis, kuriuo buvo atvykęs iš Varšuvos.

Po dviejų valandų, kai Malekas pagaliau grįžo į numerį, Soaad gulėjo savo lovoje. Švietė tiktai blanki skaitymo lempa ant šoninio staliuko, bet jis matė, kad jos akys plačiai atvertos ir ji nemiega. Soaad paprašė:

– Rytoj iš pat ryto išvažiuokim iš tos šalies.

– Manai, kad Ana patenkinta, jog mes čia atvykome?

– Lenkija niekada nebuvo jos namai.

– Tikrai?

Ji išjungė šviesą. Jis išgirdo, kaip ji meldžiasi. Iki šiol Malekas manė, kad jo motina nelabai religinga – gyvendamas su ja nebuvo pastebėjęs jokių ryškesnių pamaldumo apraiškų, išskyrus keletą nereikšmingų ritualų, susijusių su joga. Jis išgirdo ją pašnabždomis meldžiantis už mirusiuosius. Švelniu, bet ryžtingu balsu. Malekas užsimerkė klausydamasis ritmingos maldos arabų kalba, sklindančios iš jo motinos, tos kadaise bedievės komunistės, lūpų. Suprato, kad ji deklamuoja šventos knygos al-Bakarah antrojo skyriaus eiles, kai kurias, savo nuožiūra, praleisdama. Maleko ausiai jos skambėjo kaip lopšinė, ir jis pajuto, kad ima miegas. Mūsų Viešpatie, neskirk mums naštos, kurios negalime pakelti. Ir atleisk mums mūsų kaltes, ir pasigailėk mūsų. Tu esi mūsų sergėtojas.

Ji tarė jam:

– Žinai, Ana pirmiausia buvo Teherano vaikas.

– Suprantama, – pašnabždomis pritarė jis.

– Čia ji niekada nebuvo saviškė.

– Ne.

– Prašau, rytą išvažiuokim iš čia.

– Gerai.

Jie valandėlę patylėjo, o tada paklausė jos, ar nepadeklamuotų paskutinių al-Bakarah eilių dar tris kartus, kad jis užmigtų jų klausydamasis. Gerai, sutiko ji, ir ėmė deklamuoti savo sūnui.

Content

Teheranas temstant

MALEKAS

SINA

DŽEIMSAS

SOAAD

NIUJORKAS

TEHERANAS

MAZOVIJOS OSTRUVA