Сафон Карлос Руис

Vėjo šešėlis

CARLOS RUIZ ZAFON

VĖJO ŠEŠĖLIS

ROMANAS

Iš ispanų kalbos verte Alma Naujokaitienė

Vilnius 2005

ISBN 9986-16-403-6

Tyto alba

Anotacija

Pagrindinis romano veikėjas Danielis, būdamas dešimtmetis berniukas, „Pamirštų Knygų Kapinėse“ išsirenka „Vėjo šešėlį“, paslaptingojo Chulijano Karakso knygą. Taip jis įsitraukia į keisčiausius nuotykius ir paslaptis, kurių, pasirodo, knibždėte knibžda pažiūrėti ramios Barselonos gatvės. Tai istorija apie meilę knygoms ir žmonėms, apie praeitį, kurios palaidoti neįmanoma.

Skiriu Joanui Ramonui Planasui, kuris nusipelnė šio to daugiau

PAMIRŠTŲ KNYGŲ KAPINĖS

Gerai prisimenu tą rytą, kai tėvas pirmąsyk nusivedė mane į Pamirštų Knygų Kapines. Pirmosios 1945 metų vasaros dienos, mes vaikštinėjame Barselonos gatvėmis, pelenų spalvos dangumi nedrąsiai slysta saulės spinduliai, debesys lyg švino girliandos supasi virš Santa Monikos alėjos.

— Danieli, tai, ką šiandien pamatysi, negali pasakoti niekam, — pasakė tėvas. — Net savo draugui Tomui. Ničniekam.

— Net mamai? — pasitikslinau pusbalsiu.

Tėvas atsiduso, ir pasirodė liūdna šypsena, lydėjusi jį visą gyvenimą lyg šešėlis.

— Žinoma, — sumurmėjo nuleidęs galvą, — nuo jos mudu neturime ko slėpti. Gali jai pasakoti viską.

Pasibaigus pilietiniam karui, choleros epidemija pasiglemžė motinos gyvybę. Palaidojome ją Montijuko kapinėse per mano ketvirtąjį gimtadienį. Tik prisimenu, kad lijo be perstojo visą dieną ir naktį, ir kai tėvo paklausiau, ar dangus verkia, jam užgniaužė gerklę, ir atsakymo neišgirdau. Praėjus šešeriems metams, motinos nebūtis tebebuvo miražas, šaukianti tyla, kurios taip ir neišmokau nutildyti žodžiais. Mudu su tėvu gyvenome mažame bute Santa Anos gatvėje priešais bažnyčios aikštę. Žemutiniame aukšte turėjome knygyną, jame prekiavome vienetiniais leidiniais ir naudolomis knygomis, kurias paveldėjome iš senelio. Tėvas puoselėjo viltis, kad ši miela parduotuvėlė kada nors liks man. Augau tarp knygų, dulkėmis virstančiuose puslapiuose rasdamas nematomų draugų. Ir dabar prisimenu tų dulkių kvapą, įsigėrusį į pirštus. Nuo mažens įpratau prieš miegą kalbėtis su motina, kambarėlio prietemoje dalydamasis su ja dienos įvykiais, nutikimais mokykloje, naujais išmoktais dalykais… Negirdėjau jos balso, nejaučiau prisilietimo, tačiau jos šiluma ir švytėjimas sklido iš kiekvienos namų kertelės, ir aš, užliūliuotas vilčių, kaip ir visi, dar skaičiuojantys metus rankų pirštais, tikėjau, kad pakaks tik užmerkti akis ir pasakoti jai, o mama, kad ir kur būtų, girdės mane. Kartais tėvas klausydavosi manęs ir tyliai verkdavo.

Prisimenu, kad tą birželio rytą nubudau nuo savo riksmo. Širdis pašėlusiai daužėsi, lyg iš krūtinės veržtųsi siela, ieškodama kelio ištrūkti. Tėvas susirūpinęs atbėgo į mano kambarį ir apkabinęs ramino.

— Negaliu prisiminti jos veido. Negaliu prisiminti, kaip atrodo mama, — šnabždėjau vos gaudydamas orą.

Tėvas stipriai suspaudė mane glėbyje.

— Danieli, nesisielok. Aš prisiminsiu ją už mus abu.

Žiūrėjome į prietemą, ieškodami nesamų žodžių. Tai buvo pirmasis kartas, kai supratau, kad tėvas sensta, o jo akys, aptrauktos praradimų ir miglos, visuomet žvelgia į praeitį. Tada atsistojo, atitraukė užuolaidas ir įleido pirmuosius aušros spindulius.

— Danieli, apsirenk. Noriu kai ką tau parodyti, — pasakė.

— Dabar? Penktą valandą ryto?

— Yra dalykų, kuriuos galima suvokti tik auštant, — tarė tėvas, o lūpose žaidė paslaptinga šypsena, kuri man pasirodė jau pažįstama iš Aleksandro Diuma skaitinių.

Kai išėjome iš laiptinės, gatvės dar snūduriavo tarp rūko ir giedros. Alėjos žibintai sklaidė miglos sruogas, ir jos virpėjo bundančio miesto, nyrančio iš nakties apdaro, ritmu. Priėję Teatro Arkos gatvę, iš Ravalio pasukome po tilto skliautu, kur žydrose ūkanose šmėžavo rūsys. Neatsilikau nuo tėvo kurnėdamas tuo siauručiu takeliu, veikiau primenančiu brydę, o ne gatvę, alėjos žibintų atšvaitai liko toli už mūsų. Rytmečio aušra sruvo pro balkonus ir karnizus įžambiais šviesos pluoštais, dar neliečiančiais žemės. Galiausiai tėvas stabtelėjo prie masyvių, nuo laiko ir drėgmės pajuodusių durų. Priešais mus dunksojo, kaip man pasirodė, buvusios pilies griuvėsiai arba šešėlių ir aidų muziejus.

— Danieli, tai, ką šiandien pamatysi, negali pasakoti niekam. Net savo draugui Tomui. Ničniekam.

Duris atidarė žmogelis, panašus į plėšrų paukštį, su baltų plaukų kupeta. Mane kiaurai pervėrė erelio žvilgsnis.

— Laba diena, Isakai. Tai mano sūnus Danielis, — pristatė tėvas. — Jam greit sukaks vienuolika metų, ir vieną dieną jis paveldės mano knygyną. Berniukas jau pakankamai protingas, kad galėtų žinoti apie šią vietą.

Isakas galvos mostu pakvietė mus vidun. Viską gaubė melsva prietema, vos galėjai įžvelgti angelų ir pasakiškų būtybių freskas galerijoje ir marmuro laiptus. Sergėtojas vedė mus ilgu pilies koridoriumi, kol priėjome didelę apskritą salę, — prietemoje atsivėrė šešėlių bazilika po aukštai viršuje šviesos pluoštų išvarpytu kupolu. Koridorių su lentynomis, pilnomis knygų, labirintas kilo į viršų, vingiavo tuneliais, laiptais ir pakylomis, iš to galėjai spręsti apie nenusakomo dydžio ir formos biblioteką. Žiūrėjau į tėvą nuostabos kupinomis akimis. Jis nusišypsojo ir pamerkė man akį.

— Danieli, sveikas atvykęs į Pamirštų Knygų Kapines.

Tai šen, tai ten bibliotekos perėjimuose ir ant pakylų pastebėjau kokių dešimties žmonių siluetus. Vieni iš tolo mus sveikino, iš veidų atpažinau įvairius tėvo pažįstamus knygininkus. Man, dešimtmečiam berniukui, jie atrodė lyg alchemikų brolija, rezganti sąmokslą pasauliui už nugaros. Tėvas pritūpė šalia manęs, įdėmiai žvelgdamas į akis, ir tarė prislopintu balsu, kokiu paprastai atskleidžiamos paslaptys ar pranašystės.

— Danieli, ši viela — paslaptinga, tai lyg šventovė. Kiekviena knyga, kurią čia matai, turi savo sielą. Parašiusiojo sielą ir tų, kurie skaitė knygą ir svajojo. Kaskart knygai patekus į naujas rankas, kai skaitančiojo žvilgsnis perbėga eilutėmis, jos dvasia dar labiau sustiprėja. Prieš daug metų, kai tėvas pirmąsyk mane čia atsivedė, ši vieta jau atrodė labai sena. Gal net tokia sena kaip miestas. Niekas neturi jokių žinių, nuo kada ji gyvuoja ir kas ją Įkūrė. Papasakosiu tik tai, ką išgirdau iš tėvo. Jeigu kuri nors biblioteka ar knygynas uždaromi, jei kokia knyga dingsta užmarštyje, mes, šios vietos sergėtojai, stengiamės, kad ji patektų pas mus. Užmirštos knygos, pasiklydusios laike, čia gyvena amžinai, laukdamos, kol vėl pateks į naujo skaitytojo rankas ir pažins naują sielą. Mes knygyne irgi superkame ir parduodame knygas, bet iš tiesų jos nepriklauso niekam. Kiekviena iš čia esančių knygų yra buvusi kažkieno geriausiu draugu. Dabar jos turi tik mus. Danieli., ar išsaugosi šią paslaptį?

Mano žvilgsnis klaidžiojo po neaprėpiamą didybę ir kerimą šviesą. Linktelėjau, o tėvas nusišypsojo.

— Žinai, kas man labiausiai patinka? — paklausė.

Papurčiau galvą.

— Yra toks paprotys: pirmąsyk apsilankiusiam šioje vietoje leidžiama išsirinkti kokią tik nori knygą ir tapti jos savininku, prisiekus, kad ji nedings ir ilgai gyvuos. Tai labai svarbi priesaika. Turi jos laikytis visą gyvenimą, — paaiškino tėvas. — Šiandien atėjo tavo eilė.

Beveik pusvalandį klaidžiojau slėpiningame labirinte, atsiduodančiame senu popieriumi, dulkėmis ir magija. Susižavėjęs braukiau pirštais per knygų nugarėles. Mačiau laiko aptrintus pavadinimus, pažįstamų kalbų žodžius ir dešimtis nežinomų kalbų, apie kurias nieko nenutuokiau. Žingsniavau perėjimais, žiūrėjau į spirale kylančias lentynas su tūkstančiais tomų ir man dingojosi, kad jie daugiau išmano apie mane, nei apie juos išmanau aš. Staiga toptelėjo mintis, kad atvertus kiekvieną viršelį atsivers milžiniška šių sienų saugoma pažinimo erdvė, o juk daugeliui pakakdavo popietes leisti futbolo aikštėse, klausytis radijo novelių ir nesiekti toliau savo bambos. Gal šis minties blyksnis, gal atsitiktinumas, nuojauta ar lemtis, tačiau tą akimirką supratau, kad knygą, kurios norėčiau, jau išsirinkau. Arba tiksliau būtų sakyti — knyga išsirinko mane. Ją vos galėjai pastebėti ant viršutinės lentynos, — vyno spalvos viršeliai pavadinimą šnabždėjo aukso raidėmis, žėrinčiomis akinamoje šviesoje, kuri liejosi iš po kupolo. Paėmiau ją ir pirštų galiukais glostydamas žodžius tylomis perskaičiau

CHULIJANAS KARAKSAS

Vėjo šešėlis

Nebuvau girdėjęs nei autoriaus, nei knygos pavadinimo, bet tai man nerūpėjo. Nuspręsta. Visiškai. Atsargiai laikiau knygą rankose ir verčiau šiugždančius puslapius. Išlaisvinus knygą iš lentynos vienatvės, pakilo aukso dulkių debesis. Patenkintas pasukau labirintu, glausdamas knygą ir šypsodamasis. Gal mane užvaldė šios magiškos vietos kerai, bet negalėjau atsikratyti minties, kad ši knyga jau metų metus laukė manęs, galbūt net nuo gimimo.

Tą popietę, kai sugrįžome į butą Santa Anos gatvėje, užsidariau savo kambaryje ir perskaičiau pirmas naujos bičiulės eilutes. Net nespėjau susivokti, kada knyga mane visiškai užvaldė. Istorija pasakojo apie tai, kaip herojus leidžiasi ieškoti tėvo, kurio niekuomet nėra matęs, tik sužinojęs iš paskutinių motinos žodžių, ištartų mirties patale. Ieškojimai virsta fantasmagoriška odisėja, per kurią herojus mėgina susigrąžinti tai, ką prarado vaikystėje ir jaunystėje. Pamažu atsėlina prakeiktos meilės šešėlis, persekiosiantis jį iki mirties. Jau iš pat pradžių pasakojimas atrodė lyg rusiškų lėlyčių rinkinys: kiekvienos viduje slepiasi dar mažesnė. Skaičiau, ir atsiskleidė vis daugiau istorijų, rodės, veiksmas persikelia į veidrodžių karalystę ir jį kartoja dešimtys skirtingų atspindžių, o vis dėlto — tik vienintelis. Minutės ir valandos slinko lyg miražas. Po kažin kiek laiko, pasakojimo pagautas, išgirdau katedros varpų gausmą skelbiant vidurnaktį. Apgaubtas varinės šviesos, kurią skleidė stalo lempa, pasinėriau į pasaulį vaizdinių ir pojūčių, kokių dar niekada nebuvau patyręs. Personažai buvo tikroviški kaip oras, kuriuo kvėpavau, jie traukė mane į nuotykių ir paslapčių tunelį, iš kurio nenorėjau išeiti. Sulig kiekvienu puslapiu vis labiau pasidaviau nuotykių kerams ir įsivaizduojamam pasauliui, kol rytmečio alsavimas paglostė mano langą ir nuvargusios akys atsisveikino su paskutiniu puslapiu. Atsiguliau melsvoje rytmečio prieblandoje su knyga ant krūtinės ir klausiausi dar miegančio miesto garsų, o nuo stogų teškėjo purpuriniai lašai. Snaudulys ir nuovargis liūliavo, bet aš nepasidaviau. Nenorėjau išsklaidyti istorijos kerų nei atsisveikinti su jos herojais.

Vieną kartą girdėjau, kaip pirkėjas, dažnai besilankantis tėvo knygyne, kalbėjo, kad mažai kas taip sukrečia skaitytoją, kaip pirmoji perskaityta knyga, radusi kelią į jo širdį. Žodžių, likusių kažkur praeity, aidas lydi mus visą gyvenimą ir sukuria vaizduotėje rūmus, į kuriuos anksčiau ar vėliau grįšime, nesvarbu, kiek knygų perskaitysime, kiek naujų pasaulių atrasime, kiek suvoksime ar pamiršime. Man tokie kerintys buvo puslapiai, atrasti Pamirštų Knygų Kapinėse.

PELENŲ DIENOS

1945–1949

1

Paslaptis vertinga tiek kiek žmonės, dėl kurių ją saugome. Nubudus pirmoji mintis buvo paslaptimi apie Pamirštų Knygų Kapines pasidalyti su savo geriausiu draugu. Tomas Agilaras mokėsi mano klasėje, savo laisvalaikį ir talentą skyrė kurti išmoningiausius mechanizmus, kuriuos, deja, menkai tepritaikysi praktiškai, pavyzdžiui, aerostatinę strėlę arba nuolatinės srovės generatoriaus sukutį. Neturėjau geresnio bičiulio nei Tomas, su kuriuo būčiau galėjęs pasidalyti paslaptimi. Sapnuodamas atviromis akimis jau vaizdavausi, kaip mudu su Tomu, apsiginklavę žibintuvėliais ir kompasu, pasiryžtame atskleisti tos bibliografinės katakombos paslaptis. Bet prisiminęs duotą pažadą nusprendžiau, kad aplinkybės verčia ieškoti kitų, kaip teigiama istorijose apie patrulius, veikimo būdų. Įdienojus užkalbinau tėvą, degdamas smalsumu sužinoti daugiau apie tą knygą ir Chulijaną Karaksą, kuris, mano naiviu supratimu, buvo garsus visame pasaulyje. Užsimojau gauti visas kitas jo knygas ir per savaitę perskaityti. Ir kaip nustebau, kad tėvas, kilęs iš knygininkų dinastijos, niekuomet nebuvo girdėjęs nei apie Vėjo šešėlį, nei apie Chulijaną Karaksą. Susidomėjęs apžiūrėjo puslapį su nuorodomis apie knygos leidimą.

— Sprendžiant iš visko, šis egzempliorius yra vienas iš dviejų šimtų penkiasdešimties 1935 metų tiražo, išleisto Barselonoje, Kabestanio leidykloje.

— Ar žinai tokią leidyklą?

— Jos seniai nebėra. Tačiau leidinys — ne originalas. Tų pačių metų lapkritį jis išleistas Paryžiuje… Leidykloje „Galianas ir Novafis“. Tokios nežinau.

— Vadinasi, knyga versta iš prancūzų kalbos? — paklausiau nelabai suprasdamas.

— Neatrodo, kad taip būtų. Kiek suprantu, šia kalba ji parašyta.

— Ispaniškai parašyta knyga pirmiausia išleista Prancūzijoje?

— Tai ne vienintelis atvejis, turint galvoje mūsų laikus, — paaiškino tėvas. — Gal mums galės padėti Barselas…

Gustavas Barselas buvo senas tėvo kolega, knygyno Fernando gatvėje savininkas, pelnytai laikomas knygininkų antikvarų galva. Papsėdavo neuždegtą pypkę, persų turgavietės radinį, ir laikė save paskutiniuoju romantiku. Barselas didžiavosi tolima giminyste su lordu Baironu, nors buvo kilęs iš Kaldas de Montbėjo. Galbūt norėdamas pabrėžti tą giminystę Barselas rengėsi senamadiškai, devyniolikto amžiaus puošeivos stiliumi, ryšėjo skareles, avėjo baltus lakuotus batus ir vaikščiojo su monokliu, kurio, kaip malė pikti liežuviai, neišsiimdavo net eidamas į išvietę. Garsiausias iš giminės buvo jo tėvas pramonininkas, ne visai skaidriais būdais susikrovęs kapitalą devyniolikto amžiaus gale. Iš tėvo pasakojimų supratau, kad Barselas paveldėjęs nemenką turtą, ir knygynas buvo veikiau jo pomėgis nei verslas. Jo aistra buvo knygos, ir nors pats tai kategoriškai neigė, bet žmogui, apsilankiusiam jo knygyne ir pajutusiam trauką leidiniui, kurio kaina — ne pagal kišenę, padarydavo didžiausią nuolaidą ar net padovanodavo, jei tai būdavo ypatingas skaitytojas, o ne koks diletantas. Be šių savitumų, Barselas garsėjo nepaprasta atmintimi ir pedantiškumu, tačiau tuo nesipuikavo ir nedemonstravo, o geresnio už jį antikvarinių knygų žinovo nebuvo. Tą pavakarę uždarius knygyną, tėvas pasiūlė kartu nueiti į „Keturių kačių“ užeigą, esančią Montsijo gatvėje, kur Barselas ir bičiuliai rinkdavosi diskutuoti apie prakeiktus poetus, mirusias kalbas ir meistriškus kūrinius, atitekusius kirvarpoms.

„Keturios katės“ — tik per žingsnį nuo namų, ir tai buvo vienas iš mano mėgstamiausių Barselonos kampelių. Čia trisdešimt antraisiais susipažino mano tėvai, vadinasi, jau nuo pat pradžių buvau pasmerktas šios senos kavinės traukai. Šešėlių gaubiamą fasadą sergėjo akmeniniai drakonai, laikantys nasruose dujinius žibintus su laiko ir prisiminimų nuosėdomis. Viduje lankytojai susitapatindavo su praėjusių epochų asmenybėmis. Buhalteriai, svajotojai, pameistriai sėsdavo už vieno stalo su Pablo Pikaso, įsako Albenio, Federiko Garsija Lorkos ar Salvadoro Dali dvasiomis. Čia kiekvienas vargeta kelias akimirkas galėjo pasijusti istorine asmenybe tik už balintos kavos kainą.

— Brolau Sempere! — sušuko Barselas, vos pamatęs įeinantį tėvą. — Sūnau palaidūne, kuo nusipelnėme tokios garbės?

— Pone Gustavai, garbės nusipelnė mano sūnus Danielis, kuris ką tik rado kai ką įdomaus.

— Ką gi, eikite šen ir sėskitės prie mūsų, visokias iškasenas reikia atšvęsti.

— Iškasenas? — nepatikliai sušnabždėjau tėvui.

— Barselas pratęs vaizdingai kalbėti, — pusbalsiu paaiškino tėvas. — Nieko nesakyk, tegu įsivažiuoja.

Sėdintieji priėmė mus į savo būrį, ir Barselas, švytėdamas pasitikėjimu, pakvietė arčiau savęs.

— Kiek metų vaikėzui? — pasiteiravo, iš padilbų žiūrėdamas į mane.

— Beveik vienuolika, — išpyškinau.

Barselas šelmiškai nusišypsojo.

— Vadinasi, dešimt. Nepadaugink metų, vabaliūkšti, gyvenimas vis tiek tau juos užkraus.

Keletas jo bičiulių pritariamai linksėjo, kažką murmėdami. Barselas mostelėjo padavėjui dirbtinio manekeno veidu, kad prieitų.

Konjako mano draugui Semperei, paties geriausio, o jaunuoliui pieno kokteilio, nes jam dar reikia užaugti. Tiesa, atneškite dar kumpio griežinėlių, tik jau ne to ankstesniojo. Gumos gaminiais mus aprūpina Pireljis, — pašmaikštavo knygininkas.

Padavėjas linktelėjo ir dingo, vos vilkdamas ne tik kojas, bet ir sielą.

— Štai ką pasakysiu, — pareiškė knygininkas. — Argi čia darbas? Šioje šalyje net ir po mirties žmogus nenusipelno pagarbos. Pažvelkite į Sidą. Jis nepataisomas.

Barselas papsėjo savo užgesusią pypkę ir negalėjo atitraukti akių nuo knygos, kurią laikiau rankose. Nepaisant įžūlaus elgesio ir pomėgio laidyti sąmojus, Barselas lyg vilkas kraują iš tolo užuodė gerą kūrinį.

— Nagi, — prašneko dėdamasis atsainus, — ką čia atsinešėte?

Žvilgtelėjau į tėvą. Šis linktelėjo. Nieko netaręs ištiesiau knygą Barselui. Knygininkas paėmė ją eksperto judesiu. Plonais pianisto pirštais tyrinėjo viršelį, jo audinį ir būklę. Švytėdamas iš pasitenkinimo atsivertė puslapį su leidimo duomenimis ir atidžiai lyg seklys per minutę ištyrinėjo. Visi kiti stebėjo net sulaikę kvapą, tarsi lauktų stebuklo arba leidimo ir vėl kvėpuoti.

— Karaksas. Įdomu, — murmėjo.

Ištiesiau ranką norėdamas susigrąžinti savo knygą. Barselas suraukė antakius ir atidavė su ledine šypsena.

— Vaikinuk, iš kur ją gavai?

— Paslaptis, — atrėžiau žinodamas, kad tėvui sukelsiu šypseną.

Barselas nustebęs kilstelėjo antakį ir pažvelgė į tėvą.

— Bičiuli Sempere, kaip jums, — nes jus gerbiu ir žaviuosi, ir turėdamas omeny ilgus draugystės, vienijančios mus, kaip brolius, metus, siūlau už ją keturiasdešimt durų, ir baigtas kriukis.

— Jums teks derėtis su mano sūnumi, — paprieštaravo tėvas. — Knyga priklauso jam.

Barselas apdovanojo mane vilko šypsena.

— Na, ką pasakysi, vaikinuk? Keturios dešimtys — nemaži pinigai pirmajai prekei… Sempere, jūsų atžala turi verslininko talentą.

Sėdintieji nusikvatojo iš tokio sąmojo. Barselas maloniai pažvelgė į mane ir išsitraukė iš kišenės odinę piniginę. Atskaičiavęs ištiesė keturias dešimtis, — anais laikais tai buvo nemenkas lobis. Tylėdamas papurčiau galvą. Barselas vėl susiraukė.

— Žinok, godumas — mirtina nuodėmė. Gerai, tebūnie šešiasdešimt — galėsi atsidaryti kaupiamąją sąskaitą, tokio amžiaus jau turi galvoti apie ateitį.

Ir vėl papurčiau galvą. Barselas susiraukęs pažvelgė pro savo monoklį į tėvą.

— Į mane nežiūrėkite, — tarė tėvas. — Aš tik sudarau jam kompaniją.

Tada Barselas atsiduso ir įdėmiai nužvelgė mane.

— Gerai, berniuk, tai ko tu nori?

— Noriu sužinoti, kas toks buvo Chulijanas Karaksas, ir kur galėčiau gauti kitų jo knygų, nes labai noriu perskaityti.

Barselas iš širdies nusikvatojo ir įsikišo piniginę į kišenę.

— Nieko sau akademikas. Sempere, kuo maitinate savo atžalą? — pašmaikštavo.

Kaip sąmokslininkas palinko prie manęs, ir jo akyse pamačiau akimirkai šmėstelėjusią pagarbą, — anksčiau jos tikrai nebuvo.

— Ką gi, susitarkime, — pasakė pagaliau. — Rytoj, sekmadienio popietę, užeik į Ateneo biblioteką, pasiteirauk manęs. Atsinešk knygą, noriu gerai ją apžiūrėti, o aš tau papasakosiu, ką žinau apie Chulijaną Karaksą. Quid pro quo. [* Duras = 5 pesetos. Čia ir toliau – Vert. past.]

— Ką?

— Tai lotyniškai, berneli. Nėra mirusių kalbų, yra tik į letargo miegą nugrimzdę protai. Kitaip tariant, nerasi duro iš keturių pesetų, o tu man patinki, todėl išpildysiu tavo norą.

Posakių taiklumu šis žmogus galėjo nudėti skrendančią musę, o aš supratau, kad, jeigu noriu ką nors sužinoti apie Chulijaną Karaksą, verčiau būti su juo geruoju. Dėkingai nusišypsojau, reikšdamas pagarbą jo iškalbai ir lotynų kalbos mokėjimui.

— Tai nepamiršk, susitiksime rytoj Ateneo, — baigė knygininkas. — Tik atsinešk knygą, kitaip nieko nebus.

— Gerai.

Pokalbis baigtas, bet jį tarsi pratęsė kiti bičiuliai, — jie svarstė, diskutavo apie neseniai Eskorialio rūsiuose atrastus dokumentus, kuriuose neatmetama galimybė, kad Migelis de Servantesas — tik pseudonimas, kuriuo buvo prisidengusi moteris iš Toledo, kentėjusi nuo padidėjusio plaukuotumo. Barselas sėdėjo susimąstęs ir nesikišo į bevaisę diskusiją, tik žiūrėjo į mane pro savo monoklį ir šelmiškai šypsojosi. Galbūt jam rūpėjo tiktai knyga, kurią laikiau rankose.

2

Tą sekmadienį dangumi plaukė debesys, o gatvės ilsėjosi purpurinio rūko lagūnoje, nuo jo rasojo visi sieniniai termometrai. Popietę, kai karštis pakilo virš trisdešimties laipsnių, pasukau Kanudos gatvės kryptimi, — išrasojusia kakta, su knyga po skvernu skubėjau į Ateneo, susitikti su Barselu. Ateneo buvo — ir dabar tebėra — viena iš daugelio Barselonos vietų, kur tebetvyro devyniolikto amžiaus dvasia. Akmeniniai laiptai veda iš vidinio rūmų kiemelio į fantasmagoriškai vingiuojančias galerijas ir skaityklas, kur tokios naujovės, kaip telefono aparatas, skubėjimas ar rankinis laikrodis, rodo epochos anachronizmą. Durininkas, o gal tik drabužiais aptaisyta statula, man įėjus vidun nė nemirktelėjo. Užkopęs į pirmą aukštą pasidžiaugiau ventiliatoriumi, kurio šnaresys kaip ledo kubeliai gaivino prie knygų ir užrašų snaudžiančius skaitytojus. Gustavo Barselo siluetą pastebėjau pro stiklines duris, vedančias į sodelį. Nepaisydamas tropikus primenančio karščio jis vilkėjo savo įprasta puošeivos eilute, o monoklis spindėjo prieblandoje tarsi moneta tvenkinio dugne. Šalia pamačiau balta vilnone skraiste apsisiautusią būtybę, kuri man priminė ūkanose skendintį angelą. Mano žingsnių aidas patraukė Barselo dėmesį ir jis rankos mostu pakvietė prieiti arčiau.

— Danielis, jei neklystu, — prašneko knygininkas. — Ar knygą atsinešei?

Linktelėjau ir prisėdau ant krėslo, tarp Barselo ir jo paslaptingos draugės. Kelias minutes knygininkas patenkintas šypsojosi, visiškai nekreipdamas dėmesio į mane. Jau buvau beprarandąs viltį būti supažindintas su ta baltai apsitaisiusia dama. Barselas elgėsi taip, tarsi jos čia nė nebūtų, — tik mudu. Akies krašteliu stebėjau ją, drovėdamasis sutikti klaidžiojantį žvilgsnį. Jos veido ir rankų oda buvo tokia blyški, kad atrodė perregima. Veido ovalą gaubė juodi plaukai, blizgantys lyg drėgnas akmuo. Nusprendžiau, kad jai turėtų būti dvidešimt keleri metai, tačiau iš laikysenos ir veido — liūdno kaip nusvirusios gluosnio šakos — amžių nusakyti sunku. Atrodė sustingusi amžinos jaunystės laike kaip manekenai parduotuvių vitrinose. Žiūrėjau į jos pulso tvinksnius laibame lyg gulbės kakle, kai supratau, kad Barselas įdėmiai mane stebi.

— Tai ar pasakysi, kur radai šią knygą? — paklausė.

— Mielai, bet tėvui pažadėjau laikyti paslaptyje.

— Ak, taip… Semperė ir jo paslaptys, — sumurmėjo Barselas. — Nutuokiu kur. Stebėtinai retas atradimas, vaikine. Aš laikau tai adatos radimu šieno kupetoje. Nagi, duokš man ją patyrinėti.

Padaviau knygą, o Barselas paėmė su nenusakomu atsargumu.

— Tikriausiai perskaitei?

— Taip, pone.

— Pavydžiu tau. Man visuomet atrodė, kad Karaksą reikia skaityti, kai širdis dar jauna, o galvos nekvaršina nereikalingos mintys. Ar žinojai, kad tai paskutinis jo parašytas kūrinys?

Tylėdamas papurčiau galvą.

— Danieli, ar nutuoki, kiek tokių egzempliorių egzistuoja prekyboje?

— Tikriausiai tūkstančiai.

— Nė vieno, — atkirto Barselas. — Tavo — vienintelis. Visi kiti buvo sudeginti.

— Sudeginti?

Barselas šyptelėjo. Jis sklaidė puslapius, o pirštai slydo popieriumi, tarsi glostytų neįkainojamą šilką. Baltai vilkinti dama lėtai atsisuko. Jos lūpose žaidė virpanti šypsena. Baltos lyg marmuras akys klajojo po tuštumą. Man sugniaužė gerklę. Ji buvo akla.

— Tu dar nepažįstamas su mano dukterėčia Klara, — pristatė Barselas.

Ne, pamaniau, negalėdamas atplėšti žvilgsnio nuo būtybės porceliano lėlės veidu ir baltų akių, iš kurių sklido toks liūdesys, kokio man dar neteko matyti.

— Iš tikrųjų tai Klara yra Karakso žinovė, todėl ją ir pasikviečiau, — pasakė Barselas.

— O dabar, jums leidus, pasišalinsiu, kad galėčiau išsamiai ištyrinėti šį leidinį, o judu dalykiškai pabendraukite. Ar sutinki?

Žiūrėjau į jį suglumęs. Knygininkas, užsiėmęs subtiliu piratavimu, apsimetė nepastebėjęs, kaip sutrikau, tik draugiškai patapšnojo per nugarą ir dingo su mano knyga.

— Žinai, padarei jam didelį įspūdį, — išgirdau balsą už nugaros.

Atsisukau, ir mane pasitiko erdvėje klaidžiojanti šypsena. Krištolo skaidrumo balselis rodėsi toks trapus, kad, jei pertrauksiu kalbą, jis subyrės.

— Dėdė sakė siūlęs tau už Karakso knygą nemenką sumą, bet griežtai atsisakei, — tęsė Klara. — Nusipelnei jo pagarbos.

— Kiekvienas, manim dėtas, taip pasielgtų, — drįsau prabilti.

Stebėjau, kaip Klara šypsosi, pakreipusi galvą į šoną, o pirštai sukioja žiedelį, nusagstytą mažučiais safyrais.

— Kiek tau metų? — paklausė.

— Beveik vienuolika, — atsakiau. — O jums?

Klara nusikvatojo iš mano vaikiško naivumo.

— Beveik dvigubai daugiau, tačiau nereiškia, kad turi kreiptis į mane „jūs“.

— Atrodote daug jaunesnė, — skubiai pasakiau, jausdamas, kad reikia taisyti padėtį.

— Ką gi, teks patikėti tavimi, nes pati nenutuokiu, kaip atrodau, — pasakė kukliai šypsodamasi. — Jei atrodau jaunesnė, vadinasi, juolab gali kreiptis į mane „tu“.

— Kaip pasakysite, panele Klara.

Negalėjau atitraukti akių nuo jos rankų lyg sparnai, jos liaunos figūros, kurią galėjai nuspėti po drabužio klostėmis, pečių linijos, akinamo kaklo baltumo ir lūpų, kurias labai magėjo paliesti pirštų galiukais. Niekada neturėjau galimybės iš taip arti stebėti moters, nesibaimindamas sutikti jos žvilgsnio.

— Kodėl taip žiūri? — šiek tiek suirzusi paklausė Klara.

— Jūsų dėdė pristatė jus, kaip Chulijano Karakso žinovę, — skubiai atsakiau perdžiūvusia burna.

— Mano dėdė pripasakotų nebūtų dalykų, kad tik galėtų netrukdomas patyrinėti jam rūpimą knygą, — atrėmė Klara. — Kaip aklas žmogus gali būti knygų žinovas, jei negali jų perskaityti.

— Iš tiesų, nė nesusimąsčiau apie tai.

— Kaip vienuolikmečiu, tau visai neprastai sekasi meluoti. Būk atsargus, nes būsi kaip mano dėdė.

Baimindamasis leptelėti ką nors nederama, šįkart nieko neatsakiau, tik spoksojau į ją lyg pakerėtas.

— Nagi, prieik arčiau, — pakvietė.

— Atleiskite?

— Prieik, drąsiau. Juk nesuvalgysiu.

Pakilau nuo kėdės ir priėjau prie jos. Knygininko dukterėčia dešine ranka graibė aplinkui, ieškodama manęs. Nesumečiau, ką turiu daryti, tad žengiau dar žingsnį prie jos ir ištiesiau ranką. Kairiąja suėmusi ją, Klara tylėdama pasiūlė savo dešiniąją. Instinktyviai suvokiau, ko prašė, ir priliečiau sau prie veido. Jos delnas buvo drąsus, bet labai švelnus. Pirštai tyrinėjo mano skruostus. Stovėjau nekvėpuodamas, kol Klara skaitė rankomis mano veido bruožus. Ji visąlaik šypsojosi, pastebėjau, kaip lūpos kažką tyliai šnabžda. Jaučiau jos pirštų galiukus ant kaktos, vokų, kaip liečia man plaukus. Stabtelėjusi ties lūpomis, švelniai vedžiojo smiliumi ir bevardžiu pirštu. Jos pirštai kvepėjo cinamonu. Nurijau seiles pajutęs, kaip pašėlusiai daužosi širdis, ir dėkojau apvaizdai, kad niekas nemato, koks tirštas raudonis užliejo man veidą.

3

Tą ūkanotą ir lietingą popietę Klara Barselo mane pakerėjo, ji užvaldė mano sapnus ir svajones. Magiškoje bibliotekos šviesoje jos rankos pažymėjo man odą prakeiksmu, kamavusiu metų metus. Kol susižavėjęs stebėjau ją, knygininko dukterėčia pasakojo istoriją, kaip ji, irgi atsitiktinai, atrado Chulijano Karakso kūrybą. Tai nutiko nedideliame Provensos miestelyje. Pilietinio karo pradžioje jos tėvas, turėjęs ryšių su prezidento Kompanio kabinetu, apdairiai išsiuntė žmoną su dukterimi už fronto linijos. Netrūko balsų, teigusių, kad to nereikėjo imtis, kad Barselonoje gana saugu, o krikščionybės lopšyje — Ispanijoje barbariškumas sietinas tik su anarchistais, bet jie su savo dviračiais ir sulopytais autais toli nenuvažiuos. Klaros tėvas mėgdavęs kartoti posakį, kad žmonės nėra linkę įsižiūrėti į veidrodį, o karo grėsmė jau kybojo virš galvos. Advokatas buvo geras istorijos žinovas ir jautė, kad ateities įvykius daug aiškiau gali matyti gatvėse, fabrikuose ir kareivinėse nei bet kuriame rytiniame laikraštyje. Daug mėnesių rašė joms. Iš pradžių laiškai ateidavo iš Diputasjon gatvės užeigos, paskui — be atgalinio adreso, o galiausiai — slaptai, iš Montijuko pilies vienutės, kur, kaip ir daugelio, niekas nematė įeinančio, ir iš kur jis nebegrįžo.

Klaros motina skaitydavo laiškus garsiai, vos suturėdama ašaras ir praleisdama dalykus, kuriuos duktė nė neskaičiusi numanydavo. Kartą vidurnaktį Klara prisiprašė pusseserę Klodetę, kad ši dar kartą perskaitytų visus tėvo laiškus. Štai kaip Klara skaitydavo — svetimomis akimis. Niekas nėra matęs jos, liejančios ašaras: laiškai nuo advokato jau nebeateidavo, o pasklidę gandai apie karą pranašavo blogiausia.

— Mano tėvas jau nuo pradžių žinojo, kaip viskas bus, — paaiškino Klara. — Jis nesiskyrė nuo bičiulių, nes laikė tai savo pareiga. Pasitikėjimą pakirto žmonės, be skrupulų jį išdavę. Danieli, niekada nepasitikėk niekuo, o ypač tais, kuriais žaviesi. Šie paprastai suduoda skaudžiausius smūgius.

Klara kalbėjo aiškiu, ilgų paslapties ir šešėlių metų užgrūdintu balsu. Aš skendau jos krištoliniame žvilgsnyje, ašarų nei melo netemdomose akyse ir klausiausi man dar nesuprantamų dalykų. Klara pasakojo apie žmones, įvykius ir vietas, kurių niekuomet neregėjo, išsamiai ir įtaigiai lyg flamenko šokių mokytoja. Jos kalba — tai audinys iš atgarsių, balso tembro ir žingsnių ritmo. Pasakojo, kaip Prancūzijoje ją su pussesere Klodete ilgai prižiūrėjo vienas globėjas, penkiasdešimtmetis girtuoklėlis mokytojas su literato pretenzijomis, mėgęs pasipuikuoti lotyniškomis Vergilijaus Eneidos citatomis. Jis garsėjo pono Rokforo pravarde dėl specifinio nuo jo pantagriueliškos figūros sklindančio kvapo, kurio negalėjo panaikinti nei kvapnios romėniškosios pirtys, nei odekolonai.

Keistenybių turėjo daugybę. Ponas Rokforas neabejojo, kad kimštos dešros — ypač kraujinė — kurias Klaros motinai siųsdavo giminaičiai iš Ispanijos, nepamainomas dalykas kraujo apytakai, bet sukelia podagrą. Vis dėlto jis buvo rafinuoto skonio žmogus. Nuo jaunumės nuolat lankydavosi Paryžiuje, domėjosi kultūra, peržvelgdavo literatūros naujienas, užeidavo į muziejus ir, sklido kalbos, kad naktį praleisdavo tamsiaplaukės panelės, pravarde ponia Bovari, glėbyje, o jos tikrasis vardas buvo Hortenzija. Vienos iš tokių kultūrinių ekskursijų metu ponas Rokforas užsuko į krautuvėlę, prekiaujančią nenaujomis knygomis, priešais Notr Damą. Ten vieną 1929 metų popietę ir pastebėjo nežinomo autoriaus — Chulijano Karakso — romaną. Ponas Rokforas domėjosi naujienomis, todėl nesvarstydamas įsigijo knygą, nes jau vien pavadinimas nuteikė maloniam skaitymui traukinyje. Knyga vadinosi Raudonasis dvaras, antrame viršelyje buvo blankus autoriaus portretas — gal fotografija, o gal ofortas. Sprendžiant iš biografijos, knygos autorius — dvidešimt septynerių metų jaunuolis, kilęs iš Barselonos, bet apsistojęs Paryžiuje, rašo prancūziškai ir naktimis dirba profesionaliu pianistu vienuose pasimatymų namuose. Tituliniame lape, išpuoštame pagal tuometinį skonį, puikavosi pompastiškas aprašymas, kad tai pirmasis stulbinamas talentingo autoriaus romanas, būsimos Europos literatūros pavyzdys. Iš aprašymo galėjai suprasti, kad romanas sukurtas melodraminiu stiliumi, su niauriais, grėsmingais elementais, į tai ponas Rokforas visuomet žiūrėjo palankiai, nes, be klasikinės literatūros, jį labiausiai domino kriminaliniai nutikimai ir miegamojo intrigos.

Raudonajame dvare pasakojama apie kankinamą vieno paslaptingo žmogaus egzistenciją: jis plėšia žaislų parduotuves ir muziejus, vagia lėles ir marionetes, išduria joms akis ir kaupia savo buveinėje, vaiduokliškame apleistame vasarnamyje Senos pakrantėję. Vieną naktį, norėdamas surengti lėlių kolekcijos žudynes, įsibrauna į prabangų industrinės revoliucijos metu neskaidriais būdais praturtėjusio magnato dvarą. Jo duktė paryžietė, subtili ir apsiskaičiusi aukštuomenės panelė, pamilsta vagį. Painaus romano, kupino pavojingų nutikimų ir šiurpių epizodų, herojė pamažu atskleidžia mįslingojo personažo, gyvenusio inkognito, paslaptį — pomėgį badyti lėlėms akis. Paaiškėja kraupios paslaptys, susijusios su jos tėvu ir jo porcelianinių figūrų kolekcija, ir neišvengiamai artėja tragiška pabaiga.

Literatūra buvo pono Rokforo aistra, jis labai didžiavosi gausia visų Paryžiaus leidėjų autografų kolekcija, nors jie ir grąžindavo be paliovos jo siunčiamą prozą ir eilių rinkinius. Jis nustatė, kad romanas išleistas leidykloje, garsėjusioje kulinarijos knygomis, siuvimo žurnalais ir kitais buitiniais leidiniais. Nenaujų knygų parduotuvėlės savininkas papasakojo, kad knyga, išėjusi visai neseniai, provincijos laikraščiuose susilaukė keleto atgarsių, išspausdintų šalia nekrologų. Trumpai tariant, kritikai, pristatę Karakso romaną, patarė verčiau atsidėti muzikai, nes literatūrinio talento jam akivaizdžiai stinga. Ponui Rokforui sugrudo širdis ir jis nutarė už pusę franko nusipirkti nežinomojo Karakso knygą, kartu įsigydamas kolekcinį didžiojo Gustavo Flobero leidinį, nes save laikė jo sekėju.

Traukinys į Lioną buvo sausakimšas, ir ponas Rokforas turėjo dalytis antros klasės kupė su dviem vienuolėmis, kurios, vos traukiniui pajudėjus iš Austerlico stoties, ėmė varstyti jį priešiškais žvilgsniais ir kažką panosėje murmėti.

Kad išvengtų atidžių žvilgsnių, išsitraukė iš kišenės įsigytąjį romaną ir pradėjo skaityti. Kaip nustebo, kai nuriedėjęs šimtą kilometrų suvokė, jog pamiršo viską aplinkui: traukinio šurmulį, vienuoles, tarsi brolių Liumjerų juostoje bėgantį pro traukinio langus peizažą. Skaitė kiaurą naktį, nekreipdamas dėmesio nei į vienuolių knarkimą, nei į migloje išnyrančias stotis. Auštant, užvertęs paskutinį puslapį, ponas Rokforas pajuto, kad ašaros graužia akis, o širdis nerimsta iš pavydo ir nuostabos.

Nieko nelaukęs pirmadienį paskambino į leidyklą Paryžiuje ir paprašė informacijos apie Chulijaną Karaksą. Po,ilgų įtikinėjimų pagiežinga astmos kamuojama tarnautoja pagaliau atsakė, kad pono Karakso adresas jiems nežinomas, su leidykla jis nepalaiko jokių ryšių, o Raudonojo dvaro parduoti tik septyniasdešimt septyni egzemplioriai, skaičiuojant nuo išleidimo dienos. Daugiausia nupirko laisvo elgesio moterys ir lankytojai kitų įstaigų, kuriose autorius už grašius skambina noktiurnus ir polonezus. Likusieji egzemplioriai grąžinti, o perdirbta masė panaudota maldaknygėms, baudos ir loterijos bilietams spausdinti. Varganas paslaptingojo autoriaus likimas visiškai pavergė pono Rokforo širdį. Dešimt metų nuolat lankydamasis Paryžiuje užeidavo į kiekvieną senų knygų krautuvę pasidomėti, ar neatsirado naujų Chulijano Karakso knygų. Niekuomet nieko gera nepešė. Apie autorių beveik niekas nebuvo girdėjęs, o jei kas ir žinojo šį bei tą, nedaug tegalėjo pagelbėti. Buvo tokių, kurie sakė, kad mažose leidyklėlėse nedideliu tiražu išleidęs dar keletą knygų. Jeigu tos knygos egzistuoja, vis tiek neįmanoma jų rasti. Kartą vienas knygininkas prisiekė laikęs rankose Chulijano Karakso romano Katedrų vagis egzempliorių, bet tai įvyko taip seniai, kad ir pats jau abejojo. 1935 metų pabaigoje jį pasiekė gandai, kad viena nedidelė Paryžiaus leidyklėlė publikavo naują Chulijano Karakso romaną Vėjo šešėlis. Parašė leidyklai ketindamas įsigyti keletą egzempliorių. Atsakymo taip ir nesulaukė. Trisdešimt šeštųjų pavasarį jo senas bičiulis iš knygyno Senos pakrantėje pasiteiravo, ar šis vis dar domisi Karaksu. Ponas Rokforas atkirto, kad niekada rankų nenuleidžia. Dabar tai jau buvo ir užsispyrimo dalykas: jei pasaulis pasirengęs Karaksą nustumti užmarštin, jis to nepakęs. Draugas užsiminė, kad prieš keletą savaičių girdėjo gandus apie Karaksą. Atrodė, sėkmė jam pagaliau nusišypsojo, — rengėsi vesti pasiturinčią damą ir po daugelio metų tylos išleido naują romaną, kuris „Le Monde“ susilaukė palankios recenzijos. Tačiau kaip tik tada, kai gyvenimo vėjai, rodės, pasisuko kita kryptimi, porino knygininkas, Karaksas įsivėlė į dvikovą Per Lašezo kapinėse. Aplinkybės, gaubusios šį nutikimą, buvo labai miglotos. Žinoma tik tiek, kad dvikova turėjo įvykti auštant, kaip tik tą dieną, kai Karaksas rengėsi tuoktis, bet jaunikis taip ir nepasirodė.

Sklandė įvairiausių gandų: vieni laikė jį mirusiu — esą po dvikovos jo kūnas palaidotas nežinomoje vietoje. Kiti, optimistiškiau nusiteikusieji, buvo linkę manyti, kad Karaksas susijęs su tamsiais dalykais. Jis paliko nuotaką prie altoriaus, nes turėjo sprukti iš Paryžiaus į Barseloną. Jo kapo taip ir nerado, o greitai pasklido kita gandų versija: Chulijanas Karaksas mirė nuo skurdo gimtajame mieste. Viešnamio, kuriame grojo, merginos surengė rinkliavą, kad būtų garbingai palaidotas. Tačiau kūnas jau buvo užkastas bendrame kape, kartu su valkatomis ir neatpažintaisiais, uosto skenduoliais ar sušalusiais metro stotyje.

Kad ir kaip būtų keista, ponas Rokforas neužmiršo Karakso. Po vienuolikos metų nuo Raudonojo dvaro atradimo nusprendė su romanu supažindinti dvi savo studentes, vildamasis, kad galbūt ši keista knyga pažadins joms pomėgį skaityti. Tuomet Klarai su Klodete sukako penkiolika, kraujas šėlo nuo hormonų audrų, o akys krypo gatvėn, kur žvelgė studijos langai. Bergždžios buvo globėjo pastangos sužavėti jas klasikų kūryba, Ezopo pasakėčiomis ar nemirtingomis Dantės Aligjerio eilėmis. Ponas Rokforas baiminosi, kad sutartis su Klaros motina nueis šuniui ant uodegos ir jo nuoširdžių pastangų vaisius tebus dvi neraštingosios, kurių galvelėse švilpauja vėjai, todėl rizikavo pasiūlyti joms Karakso romaną, pristatydamas kaip meilės istoriją, pravirkdančią jau nuo pirmo puslapio, tai, žinoma, buvo tik dalis tiesos.

4

— Dar niekuomet nebuvau pakerėta, užvaldyta ir sužavėta tokios istorijos, apie kurią rašoma knygoje, — pasakojo Klara. — Iki tol skaitymas man buvo lyg prievolė, skola, kurią turiu mokėti globėjams ir mokytojams, pati gerai nesuprasdama už ką. Nesuvokiau skaitymo palaimos, pojūčių, atveriančių visas sielos duris, kai tave įtraukia fantazijos grožis, išgalvotos paslaptys ir net kalba. Viską pajutau per tą romaną. Danieli, ar kada nors esi bučiavęs mergaitę?

Tirštas raudonis užliejo man veidą, o sustingęs liežuvis neleido ištarti nė žodžio.

— Suprantu, juk esi dar labai jaunas. Tačiau tas jausmas labai panašus, tai lyg kibirkštis, kurios niekada neužmirši. Danieli, mes gyvename šešėlių pasaulyje, ir magijos čia visai nedaug. Ta knyga išmokė mane gyventi visavertį gyvenimą, įtikėjau, kad atgausiu prarastą regėjimą. Štai kaip knyga, kuri nerūpėjo niekam, pakeitė mano gyvenimą.

Jaučiausi visiškai sutrikęs. Gėriau žodžius ir žavesį būtybės, kuriai neturėjau nei jėgų, nei noro atsispirti. Troškau, kad ji niekada nesiliautų kalbėjusi, kad jos balsas visam laikui mane užliuliuotų, kad jos dėdė niekada negrįžtų ir kad nesibaigtų tos trapios akimirkos, priklausančios tik man vienam.

— Metų metais ieškojau kitų Chulijano Karakso knygų, tęsė pasakojimą Klara. — Klausinėjau bibliotekose, knygynuose, mokyklose… Viskas veltui. Niekas nebuvo girdėjęs nei apie jį, nei apie jo knygas. Negalėjau to suprasti. Vėliau poną Rokforą pasiekė keista istorija apie žmogų, kuris lankydavosi bibliotekose bei knygynuose ieškodamas Chulijano Karakso kūrinių, ir, jei pasisekdavo rasti, pirkdavo juos, vogdavo arba įsigydavo kokiu nors kitu būdu; vėliau šios knygos supleškėdavo liepsnose. Niekas negalėjo pasakyti, kas jis toks ir kodėl taip elgėsi. Dar viena paslaptis apie mįslingą Karakso asmenybę. Laikui bėgant, mano motina nusprendė grįžti į Ispaniją. Ji sunkiai sirgo, o jos namai ir pasaulis visuomet buvo Barselonoje. Slapčia puoselėjau viltį sužinoti ką nors apie Karaksą čia, juk tai miestas, kuriame jis gimė, ir būtent čia prieškario metais dingo jo pėdsakai. Man nepavyko išsiaiškinti, net ir padedant dėdei. Mano motinai jos ieškojimai irgi baigėsi nekaip. Barselona, į kurią grįžo, jau buvo nebe ta, kokią paliko. Tą pasitiko tamsybių miestas, čia nebuvo tėvo, tačiau prisiminimai persekiojo lyg prakeiksmas, kiekvienas kampelis priminė jį. Tarsi šios širdgėlos būtų negana, ji nusamdė žmogų, kuris nustatytų, kas nutiko tėvui. Per tris mėnesius trukusį tyrimą seklys sugebėjo atkasti nutrūkusią laikrodžio apyrankę ir žmogaus, Montijuko pilies kapinyne nužudžiusio mano tėvą, vardą. Tai Fumeras, Chavjeras Fumeras. Sužinojome, kad šis asmuo, — tokių buvo ne vienas, — karjerą pradėjo kaip samdomas FAI žudikas, flirtavo su anarchistais, komunistais ir fašistais, visus apgaudinėjo, pardavinėjo savo paslaugas, o užėmus Barseloną metėsi prie užpuolikų ir stojo tarnauti į policiją. Tada jau buvo garsus policijos inspektorius. Mano tėvo niekas neprisiminė. Gali įsivaizduoti, kaip tai sugniuždė motiną, ji sunyko per kelis mėnesius. Gydytojai teigė, kad sušlubavo širdis, ir, manau, buvo teisūs. Po motinos mirties persikėliau pas dėdę Gustavą, kuris buvo vienintelis motinos giminaitis Barselonoje. Dievinau jį, nes, kai atvykdavo, kaskart dovanodavo man knygą. Ilgainiui jis tapo vienintelis mano šeimos narys ir mano geriausias draugas. Nors atrodo truputį arogantiškas, jo širdis — kaip švelnus avinėlis. Kas vakarą nepraleidžia progos man paskaityti, nors ir labai pavargęs būtų.

— Aš galėčiau skaityti jums. Jei tik panorėtumėte… — išpyškinau netikėtai ir tą akimirksnį pasigailėjau savo ryžto, nes suvokiau, kad Klara mano draugijoje pasijus kebliai, gal net juokingai.

— Ačiū, Danieli, — netikėtai atsakė ji. — Man labai patiktų.

— Kada tik panorėsite.

Vos pastebimai linktelėjo, ieškodama manęs savo šypsena.

— Gaila, kad neišsaugojau to Raudonojo dvaro egzemplioriaus, — tarė. — Ponas Rokforas griežtai atsisakė su juo skirtis. Galėčiau vardyti tau galybę priežasčių, bet tai bus tas pats, jeigu mėgindama apibūdinti katedrą sakyčiau, jog tai smaile besibaigiančių akmenų krūva.

— Esu tikras, kad apibūdintumėte geriau, nei sakote, — sukuždėjau.

Moterys apdovanotos instinktu, jos neklysdamos jaučia, kai vyras beviltiškai jas pamilsta, ypač jei tai neapsiplunksnavęs, jaunas vaikinukas. Toks ir buvau, tik man labiau patiko manyti, kad jos aklumas — lyg saugios ribos garantija, ir kad mano nusikaltimas, — mano absoliutus ir patetiškas garbinimas moters, gerokai lenkiančios mane amžiumi, protu bei ūgiu, — taip ir liks šešėlyje. Klausiau savęs, ką galėjo rasti manyje, kad pasiūlė savo draugystę? Veikiausiai tik blyškų savo pačios atvaizdą, vienatvės ir netekties aidą. Mano moksleiviškose svajonėse mudu visuomet būsime du bėgliai, šuoliuojantys knyga lyg žirgu, vedami išmonių ir kažkieno jau užrašytų svajonių.

Barselas pasirodė po kokių dviejų valandų, jo veidas spindėjo iš pasitenkinimo, bet man atrodė, kad praėjo vos dvi minutės. Knygininkas grąžino knygą ir pamerkė.

— Atidžiai ją apžiūrėk, vaikinuk, kad vėliau nesiskųstum, — nepakeičiau jos kita.

— Pasitikiu jumis.

— Drąsus varliūkštis. Paskutinis įvykis — su amerikiečiu turistu, kuris buvo tikras, kad Hemingvėjus fabadą [* Troškinys, paplitęs Asturijoje.] atrado San Fermine. Jis neabejoja, kad Fuenteovejuna egzempliorių jam pardaviau su Lopė de Vegos parašu, suraitytu šratinuku, — tik pamanyk! Taigi būk akylas, šiame knygų versle niekuo negali pasitikėti nė per nago juodymą.

Jau temo, kai vėl atsidūrėme Kanudos gatvėje. Švelnus vėjelis glostė miestą, ir Barselas, nusivilkęs švarką, apgaubė juo Klaros pečius. Vis dar jausdamas svaigulį nesusiturėjau nepasakęs, kad, jeigu jie neprieštarauja, rytoj apsilankysiu ir paskaitysiu Klarai pirmąjį Vėjo šešėlio skyrių. Barselas vogčiomis dirstelėjo į mane ir sausai atsikrenkštė.

— O tu, vaikine, laiko veltui nešvaistai, — išrėžė, nors balsas nuskambėjo geraširdiškai.

— Na, jeigu ne, tai gal kitą dieną…

— Tegu Klara nusprendžia, — pasakė knygininkas. — Namie jau turime septynis katinus ir dvi papūgas. Dar viena būtybė mums netrukdys.

— Tai laukiu tavęs rytoj septintą vakaro, — baigė pokalbį Klara. — Ar žinai adresą?

5

Manyčiau, dėl to, kad augau tarp knygų ir knygininkų, vaikystėje sykį nusprendžiau, jog noriu būti rašytojas ir nugyventi savo amžių įspūdingai. Mano literatūrinės svajos, — jau nekalbu apie tai, kad viskas penkerių metų vaikui atrodo neįtikimai paprasta, — kilo iš nuostabaus meniško daiktelio, eksponuojamo Anselmo Klavė gatvėje įsikūrusioje raštinės reikmenų krautuvėlėje, priešais Karinės valdžios rūmus. Mano garbinimo objektu tapo prašmatnus juodas plunksnakotis su dievai žino kiek įspūdingų padailinimų ir įrašų. Jis puikavosi vitrinoje lyg kokia karališka brangenybė. Plunksnakotis, barokinio stiliaus svajonė iš tūkstančio sidabrinių ir auksinių rantelių, šviečiančių kaip Aleksandrijos švyturys, jau pats savaime buvo stebuklas. Kai tėvas išsivesdavo mane pasivaikščioti, nenurimdavau, kol nenueidavome pasižiūrėti plunksnakočio. Tėvas sakė, kad jis turėjęs priklausyti mažų mažiausiai imperatoriui. Aš įsivaizdavau, kad tokia nuostabia priemone galima parašyti bet ką — romaną ar enciklopediją, taip pat laiškus, nes joje slypėjo nenusakomos galios. Puoselėjau mintį, kad tai, ką šiuo plunksnakočiu parašyčiau, pasiektų atkampiausias vietas, net tą nesuvokiamą kraštą, kur, sakydavo tėvas, išėjo mama ir nebegrįžo.

Vieną dieną sumanėme užeiti į krautuvėlę ir pasidomėti tuo pasakišku daikteliu. Pasirodo, plunksnakotis iš tiesų buvo vienetinis „Montblanc Meisterstuck“ gaminys, turėjo seriją ir numerį ir priklausė, kaip paslaptingai porino pardavėjas, pačiam Viktorui Hugo. Jis patikino, kad šiuo auksiniu plunksnakočiu rašytas Vargdienių rankraštis.

— Tai tikras faktas. Kaip žemė yra apvali, — patvirtino pardavėjas.

Papasakojo gavęs jį iš vieno paryžiečio kolekcininko, užtikrinusio, kad daiktas autentiškas.

— Ir kiek kainuoja ši prašmatnybė, jei klausimas nepasirodys įžūlus? — pasidomėjo tėvas.

Išgirdus skaičių, jam akys ant kaktos iššoko, bet aš buvau galutinai apakintas grožio. Pardavėjas, matyt, palaikė mudu fizikos žinovais, nes ėmė postringauti kažką nesuprantama apie brangiųjų metalų lydinius, Tolimųjų Rytų glazūravimo būdus ir revoliucingą teoriją apie stūmoklius ir susisiekiančiuosius indus, tos teorijos nežinojo teutonai, o jų krašte ir gimė šlovingasis daiktelis, tapęs savotiška grafikos technologijų viršūne. Turiu pasidžiaugti — nors neatrodėme pasiturintys, pardavėjas leido iki valios pasigėrėti plunksnakočiu, pripildė jį rašalo ir pasiūlė man lapelį popieriaus, kad užrašyčiau savo vardą ir, kaip Viktoras Hugo, pradėčiau literato karjerą. Paskui, nublizginęs minkšto audinio skiaute, grąžino jį į garbės sostą.

— Gal kitą kartą, — sumurmėjo tėvas.

Jau gatvėje tėvas tyliai pasakė, kad tokios prabangos mes negalime sau leisti. Knygų krautuvėlės pajamų užteko tik padengti pragyvenimo ir mano mokslo geroje mokykloje išlaidas. Šviesiausiojo Viktoro Hugo „Montblanc“ plunksnakočiui teks palaukti. Nieko neatsakiau, tačiau mano veide tėvas negalėjo nepastebėti nusivylimo.

— Padarysime štai ką, — pasiūlė jis. — Kai būsi tokio amžiaus, kai tampama rašytojais, grįšime čia ir nusipirksime jį.

— O jeigu iki tol kas nors jį nupirks?

— Niekas jo nenupirks, patikėk manimi. O jeigu taip atsitiks, kreipsimės į auksarankį poną Federiką.

Ponas Federikas buvo vietos laikrodininkas, jis dažnai užeidavo į mūsų krautuvę ir, kiek man teko pažinti, buvo mieliausias ir mandagiausias Vakarų pusrutulio žmogus. Auksarankis meistras garsėjo nuo pat Riveros kvartalo iki Nino krautuvės. Jį lydėjo ir kitokia šlovė, ne tokia padori, siejama su erotiniu potraukiu prie raumeningų, anksti subrendusių prastuomenės paauglių ir pomėgiu persirengti Estreljita Kastro.

— O jeigu ponui Federikui su plunksnakočiu nieko nepavyks? — neatlyžau kupinas švento naivumo.

Tėvas kilstelėjo antakį, matyt, būgštaudamas, kad kokie nors negeri gandai bus sudrumstę nekaltą mano sąmonę.

— Ponas Federikas akimirksniu supranta viską, kas pagaminta Vokietijoje, — jei reikės, sukonstruos net folksvageną. Be to, vertėtų pasidomėti, ar Viktoro Hugo laikais jau egzistavo automatiniai plunksnakočiai. Kažkodėl abejoju.

Istorinis tėvo skepticizmas mane sutrikdė. Užsimerkęs patikėjau šia legenda, nors nemačiau nieko bloga, kad ponas Federikas sumeistrautų man pakaitalą. Pasiekti Viktoro Hugo aukštumas dar turėjau daugybę laiko. Guodė ir tai, kad tėvo pranašystė išsipildė, ir „Montblanc“ plunksnakotis dar ilgai karaliavo toje vitrinoje, kurią iškilmingai aplankydavome kiekvieno šeštadienio rytą.

— Jis vis dar čia, — sakydavau susižavėjęs.

— Nes laukia tavęs, — atsakydavo tėvas. — Jis žino, kad vieną gražią dieną bus tavo, ir juo parašysi genialų kūrinį.

— Noriu parašyti laišką. Laiškelį mamai. Kad nesijaustų labai vieniša.

Tėvas įdėmiai pažvelgė į mane.

— Danieli, tavo mama visai ne vieniša. Ji pas Dievą. Ir ji visados su mumis, nors ir negalime jos regėti.

Tokią pat teoriją mokykloje man išdėstė tėvas Visentė, senas jėzuitas, gebantis išaiškinti bet kokią visatos paslaptį — nuo gramofono iki dantų skausmo — pasitelkęs citatas iš šventojo Mato, bet mano tėvo žodžiai taip įtikimai neskambėjo.

— O kam jos Dievui reikia?

— Nežinau. Jei kada ją pamatysime, būtinai pasiklausime.

Ilgainiui atsisakiau to laiško idėjos ir maniau, kad geriausia būtų pradėti nuo genialaus kūrinio. Kadangi neturėjau plunksnakočio, tėvas paskolino antro numerio „Staedtler“ pieštuką, kuriuo keverzojau sąsiuvinyje. Pasakojimas, žinoma, buvo apie paslaptingą automatinį plunksnakotį, stulbinamai primenantį tą iš vitrinos, be to, jis buvo užkeiktas. Tiksliau sakant, plunksnakotyje apsigyveno nuo šalčio ir bado pasimirusio rašytojo, plunksnos savininko, siela. Pakliuvusi į mokinio rankas plunksna imdavo vingiuoti popieriuje paskutinį autoriaus kūrinį, kurio šis nespėjo baigti. Nepamenu, iš kur tai išgirdau ar sugalvojau, svarbiausia, kad niekada panašios idėjos neateidavo man į galvą. Beje, bandymas popieriuje išguldyti tą kūrinį, kurio autorius nespėjo baigti, nenusisekė. Menkutę išmonę sužlugdė mano sintaksė, o metaforiški posakiai buvo panašūs į tuos, kuriuos pastebėdavau skelbimuose prie tramvajų stotelės. Nekenčiau to pieštuko ir troškau plunksnakočio, galinčio paversti mane genijumi. Tėvas stebėjo mano netikėtą aistrą su pasididžiavimu ir susirūpinęs.

— Danieli, kaip tavo pasakojimas?

— Nežinau. Manau, jei turėčiau tą plunksnakotį, viskas būtų kitaip.

Pasak tėvo, tokia mintis galėjo kilti tik brandžiam rašytojui.

— Kurk toliau savo opera prima, — dar nebūsi baigęs, kai nupirksiu jį tau.

— Pažadi?

Jis neatsakydavo, o tik šypsodavosi. Tėvui pasisekė, nes mano literatūrinės užmačios greitai išblėso ir iškalbos dirvonai liko nearti. Visa pakeitė mechaniniai žaisliukai ir visokiausi skardiniai dalykėliai, kurių galėjau įsigyti Enkantės krautuvėje už padorią, mūsų šeimyniniam biudžetui prieinamą, kainą. Deja, vaikiškas pomėgis — lyg neištikima ir aikštinga mylimoji, tad gana greitai mane jau domino vien konstruktoriai ir prisukami laiveliai. Daugiau neprašiau tėvo eiti pasižiūrėti Viktoro Hugo plunksnakočio, ir jis nieko neužsiminė. Tai baigėsi savaime, tačiau tėvo atvaizdas dar ilgai stovėjo man akyse, ir dabar jį prisimenu: liesas vyriškis, vilkintis per dideliu kostiumu, su iš antrų rankų pirkta skrybėle, kurią įsigijo Kondalio gatvėje už septynias pesetas. Vyriškis, negalėjęs sau leisti prabangos padovanoti sūnui tą nuostabų plunksnakotį, tikrai niekam vertą, o, rodės, tokį svarbų. Tą naktį, kai grįžau iš Ateneo, radau jį valgomajame lūkuriuojantį manęs, veide atsispindėjo liūdesys ir smalsumas.

— Jau maniau, kad pasiklydai, — tarė. — Tomas Agilaras skambino. Sakė, buvote kažką sutarę. Pamiršai?

— Barselas užkalbėjo dantį, — linktelėjau. — Nesumojau, kaip ištrūkti.

— Jis šaunus vyras, tik įkyrokas. Veikiausiai esi alkanas. Mersedita atnešė truputį sriubos, kurią išvirė savo motinai. Ne mergina, o auksas.

Susėdome už stalo pasivaišinti Merseditos, kaimyno iš trečio aukšto dukters, išmalda. Apie ją sklido kalbos, kad veikiai taps vienuole ar šventąja, nors keletą sykių mačiau besibučiuojančią su raumeningų rankų jūreiviu, parlydėdavusiu ją iki laiptinės.

— Šį vakarą atrodai užsisvajojęs, — pasakė tėvas, mėgindamas užmegzti kalbą.

— Gal nuo drėgmės, keliančios tingulį. Barselas taip sakė.

— Man kitaip atrodo. Danieli, kažkas tau neduoda ramybės.

— Ne, tiesiog mąstau.

— Apie ką?

— Apie karą.

Tėvas melancholiškai linktelėjo ir tylėdamas valgė sriubą. Nebuvo kalbus žmogus, nors gyveno praeitimi, beveik niekada apie ją neužsimindavo. Augau neabejodamas, kad neskubrus pokario metų gyvenimas, tas rimties, skurdo ir slegiamo apmaudo pasaulis buvo toks savaime suprantamas, kaip iš čiaupo tekantis vanduo, o tylus liūdesys, srūvantis sužeisto miesto sienomis, ir yra tikrasis jo sielos atspindys. Viena iš vaikystės apgaulių yra tai, jog nebūtina suprasti, kad pajustum. Kai protas pradeda suvokti, kas vyksta, žaizdos širdyje jau būna gana gilios. Tą prasidedančios vasaros naktį, klajojant po tamsias ir apgaulingas Barselonos sutemas, taip ir nepavyko išbraukti iš atminties Klaros pasakojimo apie dingusį tėvą. Mirtis man asocijavosi su keista nepažįstama ranka, — prekybos agentas, išsivedantis motinas, valkatas ar devintą dešimtį perkopusius kaimynus, lyg būtų kalbama apie pragarišką loteriją. Į galvą netilpo mintis, kad mirtis gali vaikščioti šalia, žmogišku pavidalu, pavydo apnuodyta širdimi, tviskančia uniforma ar munduru, stovėti eilėse prie kino filmų, juokauti užeigose arba rytais vestis vaikus pasivaikščioti po Siudadelos parką, o popietėmis ką nors numarinti Montijuko pilies belangėje ar be jokių apeigų užkasti bevardį kūną bendroje duobėje. Nepaliaujamai apie tai mąstydamas priėjau prie išvados, kad mano įsivaizduojamas geras pasaulis galbūt yra tik dekoracija. Tais praradimų metais baigėsi vaikystė, lyg kelionė greitojo traukinio, kurio atvykimo laikas niekur neskelbiamas.

Liūliuojami įkyraus radijo novelių murmesio, kuris pro atvirus langus sklido bažnyčios aikštės link, pasidalijome šiupininę su permirkusiais duonos gabalėliais.

— Tai vis dėlto kaip sekėsi pas poną Gustavą?

— Susipažinau su jo dukterėčia Klara.

— Su nerege? Kalbama, kad ji nepaprastai graži.

— Nežinau. Nepastebėjau.

— O be reikalo.

— Pasižadėjau rytoj po pamokų apsilankyti jų namuose, paskaitysiu jai. Vargšelė atrodė labai vieniša. Jei tu neprieštarauji.

Tėvas iš padilbų pažvelgė į mane, lyg svarstydamas, ar jis anksčiau laiko paseno, ar aš pernelyg greitai suaugau. Nutariau keisti temą ir nesumečiau nieko kita, kaip tik tai, kas nedavė man ramybės.

— Ar tiesa, kad karo metais žmonės, įkalinti Montijuko pilyje, dingdavo be žinios?

Tėvas greitai nurijo sriubos gurkšnį ir įdėmiai pažvelgė į mane, jo lūpose žaidė lengva šypsenėlė.

— Kas tau šitaip sakė? Barselas?

— Ne, Tomas Agilaras. Kartais jis mokykloje pripasakoja įvairių dalykų.

Tėvas supratingai linktelėjo.

— Danieli, karo metu nutinka įvairiausių dalykų, kuriuos sunku paaiškinti. Dažnai nė pats nesuvokiu, ką jie reiškia. Kartais geriausia palikti viską taip, kaip yra.

Ir be didelio ūpo vėl ėmė valgyti sriubą. Tylėdamas jį stebėjau.

— Tavo motinai mirties patale daviau pažadą niekuomet nepasakoti apie karą, kad apsaugočiau nuo blogų prisiminimų.

Nesumojau, ką atsakyti. Tėvas nusuko akis į šalį, tarsi ko ieškodamas. Žvilgsnių ar slėpinių, o gal net motinos, kad pritartų jo žodžiams.

— Kartais man atrodo, jog klydau pasižadėdamas. Nežinau.

— Nesvarbu, tėti.

— Ne, Danieli, anaiptol. Karas viską keičia. Tu teisus, daugybė žmonių, patekusių į tą pilį, niekuomet negrįžo.

Mūsų žvilgsniai akimirksnį susitiko. Netrukus tėvas pakilo nuo stalo ir, tylos įskaudintas, nuėjo į savo kambarį. Nurinkau indus ir sukroviau į nedidelę marmurinę plautuvę. Grįžęs į svetainę užgesinau šviesą ir klestelėjau į seną tėvo krėslą. Gatvės alsavimas plazdėjo užuolaidose. Miego nenorėjau ir nesistengiau užmigti. Nuėjęs į balkoną persisvėriau per turėklus, stengdamasis įžvelgti padūmavusias šviesas, sklidusias nuo Puerta del Anchelio žibintų. Nuo vieno gatvės grindinį dengiančio šešėlio atsiskyrė figūra. Jos akyse atsispindėjo gintarinis cigaretės blėsavimas. Vilkėjo juodai, vieną ranką laikė švarko kišenėje, o kita — cigarete audė žydro dūmo voratinklį, dengiantį veido profilį. Slapčia stebėjo mane, veido neatsukdamas į gatvės šviesą. Stovėjo lyg nusiminęs, rūkė, neatitraukdamas žvilgsnio nuo manęs. Paskui, katedros varpams mušant vidurnaktį, atsisveikino vos pastebimu linktelėjimu, — nemačiau, bet pajutau jo šypseną. Ir aš norėjau nusišypsoti, bet nepajėgiau net krustelėti, buvau lyg paralyžiuotas. Žmogysta nusisuko, ir pastebėjau, kaip šlubčiodama tolsta. Bet kurią kitą naktį nebūčiau kreipęs dėmesio į tokį prašalaitį, tačiau, vos jam dingus rūke ir man iš akių, pasijutau išpiltas šalto prakaito, man trūko oro. Prisiminiau tokią pat sceną skaitęs Vėjo šešėlyje. Pasakojimo herojus vidurnaktį išeidavo į balkoną ir matydavo, kaip tamsoje kažkoks nepažįstamasis rūkydamas jį stebi. Veidą visuomet slėpė šešėlyje, tik akys tarsi kibirkštys skrodė nakties tamsą. Nepažįstamasis stovėdavo dešinę ranką paslėpęs juodo švarko kišenėje, paskui nusisukdavo ir šlubčiodamas traukdavo tolyn. Tai ir aš pats neseniai patyriau — tas nepažįstamasis nebuvo šiaip sau naktinėtojas, beveidė, beasmenė būtybė. Toji Karakso romano būtybė buvo velnias.

6

Tirštas užmaršties sapnas ir suvokimas, kad kitą popietę vėl pamatysiu Klarą, nuramino mane, jog tai buvo atsitiktinumas, nieko daugiau. Gal nepaprastai įaudrinta vaizduotė tebuvo žadėtos ir trokštamos brandos pradžia: visų laiptinės kaimynių nuomone, tapsiu, jei ne sveikata trykštančiu, tai bent išvaizdžių vyru. Lygiai septintą vakaro, apsivilkęs geriausius drabužius ir apsipurškęs odekolonu „Varon Dandy“, traukiau pono Gustavo Barselo namų link, pasirengęs tapti ateinančiuoju skaitovu ir jų salono svečiu. Knygininkas su dukterėčia buvo įsikūrę Karališkosios aikštės name. Duris atvėrė uniformuota santūrios laikysenos tarnaitė su kyku ir ceremoningai nusilenkė.

— Jūs veikiausiai ponaitis Danielis, — tarė ji. — Aš vardu Bernarda, esu jūsų paslaugoms.

Bernardos manieringa šneka negalėjo paslėpti sodrios kaserietiškos tarmės. Iškilmingai ir didžiuodamasi vedė mane Barselo apartamentais. Pirmas aukštas juosė sodą, o ratu einančios įstiklintos verandos, salonai ir koridoriai man, pratusiam prie kuklių Santa Anos gatvės namų, atrodė lyg miniatiūrinis Eskorialis. Iš karto krito į akis, kad ponas Gustavas degė ne tik aistra knygoms, senoviniams leidiniams, visokioms bibliografinėms įdomybėms, bet ir kolekcionavo skulptūras, paveikslus, meno kūrinius Biblijos temomis. O kur dar floros ir faunos gausybė! Žingsniavau paskui Bernardą veranda, išraizgyta lapijos ir tropikų augalų, lyg kokia oranžerija. Pro verandos stiklą šviesa sijojo aukso dulkes ir garus. Orą virpino ilgesingas, širdį gniuždantis pianino garsas. Bernarda tvirtomis lyg uosto kroviko rankomis praskleidė lapiją. Stebėjau, žvalgiausi aplinkui ir pamačiau pusės tuzino kačių būrį ir dvi įspūdingo didumo papūgas rėksmingų spalvų plunksnomis, jas, paaiškino tarnaitė, Barselas „pakrikštijo“ garbingai — Ortega ir Gasetas. Klara laukė manęs kitame salone, šalia oranžerijos, jo langai vėrėsi į aikštę. Mano neramių troškimų esybė skambino pianinu, apsivilkusi lengvutį turkio spalvos medvilninį drabužį, užlieta pro vitražinį langelį srūvančios šviesos. Klara skambino prastai, nejautė ritmo ir vis klydo, bet man jos muzika skambėjo nuostabiai, ir išvydęs ją prie instrumento tiesią lyg styga, galvą truputį palenkusią į šoną, švelniai besišypsančią, pasijutau lyg devintame danguje. Jau ėmiau krebždentis, rodydamas, kad atėjau, tačiau „Varon Dandy“ kvapas mane aplenkė. Klara baigė impulsyvų koncertą ir jos veidas nušvito drovia šypsena.

— Maniau, dėdė, — pasakė. — Jis uždraudė skambinti Monpa, anot jo, tai, kaip aš jį atlieku, tikra šventvagystė.

Vienintelis Monpa, kurį pažinojau, buvo džiūsna, raugėti linkęs klebonas, kuris dėstė mums fiziką ir chemiją, ir tas palyginimas pasirodė komiškas, net neįsivaizduojamas.

— Anaiptol, man rodos, tu skambini puikiai, — paprieštaravau.

— Kur jau ten… Mano dėdė, kuris yra tikras melomanas, net muzikos mokytoją nusamdė, kad bent kiek prasilavinčiau. Toks jaunas, daug žadantis kompozitorius. Jis vardu Adrianas Neri, studijavęs Paryžiuje ir Vienoje. Turiu jus supažindinti. Dabar jis kuria simfoniją, kurią atliks Barselonos orkestras, nes jo dėdė priklauso Valdybai. Jis tikras genijus.

— Kas — dėdė ar sūnėnas?

— Danieli, nebūk toks kandus. Aš tikra, kad Adrianas tave sužavės.

Kaip sudegusio teatro aktorius, pamaniau.

— Gal norėtum ko nors užkąsti? — pasiteiravo Klara. — Bernarda kepa tokius skanius sausainiukus su cinamonu, kad pirštelius apsilaižysi.

Karališkai užkandžiavome — šlamštėme viską, ką tik tarnaitė nešė. Nežinojau, kaip elgtis tokiomis aplinkybėmis, neišmaniau protokolo. Klara, man rodos, suprato mano mintis ir, kai jau pasisotinome, pasiūlė skaityti, tad Vėjo šešėlį dar kartą pradėjau nuo pradžių. Skaičiau rimtai ir įsitempęs, bet palengva įtampa nuslūgo, ir aš visiškai atsidaviau pasakojimui, iš prozos eilučių išgaudamas intonacijas ir skambesį, srūvantį lyg muzikos garsai, atrasdamas pauzių paslaptį, tai, į ką skaitydamas pirmą kartą nebuvau atkreipęs dėmesio. Naujos smulkmenos, vaizdų ir šešėlių niuansai aiškėjo tarp eilučių tarsi pastatas, kurį gali stebėti įvairiais rakursais. Visą valandą skaičiau, įveikiau penkis skyrius, net burna išdžiūvo, kai staiga pasigirdo pustuzinio laikrodžių dūžiai, primindami, kad jau vėlu. Užverčiau knygą ir pažvelgiau į Klarą, švelniai besišypsančią.

— Man primena Raudonąjį dvarą, — tarė ji. — Tik ši istorija atrodo ne tokia vaiduokliška.

— Neapsigauk, — pasakiau. — Čia tik pradžia. Paskui viskas pradės painiotis.

— Tau jau metas eiti, tiesa? — pasiteiravo ji.

— Manau, taip. Ne dėl to, kad labai norėčiau, bet…

— Jei nesi užsiėmęs, gali ateiti rytoj tuo pačiu metu, — pasiūlė Klara. — Tik aš nenoriu tavęs varginti…

— Šeštą vakaro, — pasiūliau. — Tada bus daugiau laiko.

Tai buvo pirmas susitikimas muzikos salėje, name šalia Karališkosios aikštės, paskui jų buvo daugybė per visą 1945 metų vasarą ir vėlesniais metais. Veikiai mano apsilankymai Barselo namuose tapo kasdieniai, išskyrus antradienius ir ketvirtadienius — tomis dienomis Klarai buvo muzikos pamokos su tuo Adrianu Neri. Leidau tenai valandų valandas, ir ilgainiui atmintinai žinojau kiekvieną kampelį, kiekvieną saloną bei koridorių, kiekvieną pono Gustavo oranžerijos augalą. Vėjo šešėlį skaičiau keletą savaičių, o vėliau nereikėjo ilgai sukti galvos, kad rastume, kuo užpildyti skaitymo valandas. Barselas turėjo nuostabią biblioteką, nors daugiau Chulijano Karakso kūrinių nebuvo, perskaitėme ne tokius žymius klasikus ir lengvabūdiškesnes knygas. Buvo dienų, kai visai neskaitydavome, tiesiog kalbėdavomės arba eidavome pasivaikščioti po aikštę ar net iki Katedros. Klara labai mėgo prisėsti skliautinėje galerijoje ir klausytis žmonių šurmulio, nuo grindinio aidinčių žingsnių. Ji prašydavo apibūdinti pastatus, žmones, automobilius, krautuves, žibintus ir vitrinas, kurias praeidavome. Dažnai įsikibdavo man į parankę ir aš vedžiojau ją po mudviejų Barseloną, tą, kurią sugebėjome jausti tik mudu. Visuomet nuklysdavome iki pieninės Petričiolio gatvėje pasmaguriauti grietinėle ar šveicariškais plaktų baltymų pyragaičiais. Kartais žmonės žvilgčiodavo į mus, o vienas mitrutis padavėjas net pavadino ją „mano vyresniąja seserimi“, tik aš į tas užuominas ir pašaipius žvilgsnius nekreipiau nė menkiausio dėmesio. Kitais kartais — nelabai suvokiau ar tyčia, ar gundydama — ji atskleisdavo man keistų paslapčių, bet nežinojau, kaip tai suprasti. Viena mėgstamiausių jos temų buvo apie nepažįstamąjį, žmogų, prieinantį prie jos gatvėje ir kalbinantį dusliu balsu. Paslaptingas nepažįstamasis niekuomet neminėdavo savo vardo, klausinėdavo apie poną Gustavą ir net apie mane. O vienąsyk paglostė jai kaklą. Mane tie jos pasakojimai varė iš proto. Kitąsyk, pasakojo Klara, ji paprašė nepažįstamojo leisti rankomis paliesti jo veidą. Šis nieko neatsakė, ir ji palaikė sutikimo ženklu. Kai mėgino prisiliesti, jis ryžtingai sulaikė ranką, bet Klara spėjo užčiuopti kažką panašaus į išdirbtą odą.

— Lyg būtų su odine kauke, — pasakė.

— Klara, tu viską prasimanai.

Klara dievagojosi, kad tai gryniausia tiesa, ir aš pasiduodavau, kankinamas abejotinos egzistencijos nepažįstamojo, išdrįsusio paglostyti tą gulbės kaklą, o man buvo leidžiama vien trokšti to. Jei būčiau geriau pamąstęs, būčiau supratęs, kad mano potraukis Klarai buvo tik kančios šaltinis. Galbūt dėl to garbinau ją dar labiau, iš paikumo siekdamas to, kas mane skaudina. Visą vasarą baiminausi, kad išauš rytas, kai prasidės pamokos, ir aš jau negalėsiu ištisas dienas leisti su Klara.

Bernarda, kuri apsimetusi griežta slėpė įmotės vaidmenį, įprato kasdien mane matyti ir nutarė globoti — savotiškai, kaip ji tai suprato ir mokėjo.

— Žinai, kad berniukas auga be motinos, — kalbėjo ji Barselui. — Vargšelis, man jo labai gaila.

Į Barseloną Bernarda atvyko iškart po karo, iš gimtųjų vietų ją ginė skurdas ir girtuoklis mušeika tėvas. Jis laikė ją kvaile, bjauria ir ištvirkusia, kibdavo prie mergaitės, kol ji iš baimės apsiverkdavo, tuomet išvadindavo kvaiša ir šventeiva kaip jos motina. Barselas pamatė ją atsitiktinai, kai dirbo Bornė krautuvėje daržovių skyriuje, ir ilgai nesvarstęs pasiūlė tarnaitės vietą savo namuose.

— Gyvensime kaip Pigmalione, — pareiškė jis. — Jūs būsite Eliza, o aš profesorius Higinsas.

Bernardos išprusimas prilygo tik Sekmadienio puslapiui, todėl iš aukšto atšovė:

— Nors esu vargšė ir neišprususi, tačiau garbinga mergina.

Barselas nebuvo antras Bernardas Šo. Jam nepavyko ištaisyti savo globotinės tarties, tačiau pastangos nenuėjo perniek: Bernarda tapo kultūringesnė, pramoko gerų manierų ir kalbos, kuri nebuvo prastesnė nei kilmingos provincijos panelės. Jai buvo aštuoniolika metų, nors man visuomet atrodė bent dešimčia vyrėsnė. Labai pamaldi, o Lurdo mergelę garbino iki pamišimo. Kasdien lankydavo aštuntos valandos pamaldas Santa Marija del Mar bazilikoje ir mažiausiai triskart per savaitę eidavo išpažinties. Ponas Gustavas skelbėsi esąs agnostikas (Bernarda tą žodį suprato savaip, tarsi kažkokią jaunuoliams būdingą astmos atmainą) ir teigė, kad tiesiog matematiškai neįmanoma nusidėti tiek, jog atliktum išpažintis taip ritmingai, kaip jo tarnaitė.

— Bernarda, juk esi gera, nors prie širdies dėk, — kalbėdavo jis susierzinęs. — Žmonių, aplinkui matančių tik nuodėmes — nesveika siela ir, jei man atleisi, žarnynas. Esminis mūsų pusiasalio gyventojų šventumo požymis — chroniškas vidurių užkietėjimas.

Išgirdusi tokius burnojimus Bernarda bent penkiskart persižegnodavo. Vėlai vakare dar sukalbėdavo maldelę už pasiklydusią pono Barselo sielą — jam lygiai kaip Sančai Pansai nuo per didelio skaitymo suminkštėjo smegenys, o juk geros širdies žmogus. Nuo Velykų iki Verbų sekmadienio Bernarda negalėdavo atsiginti jaunikių, neretai ją apkuldavusių, išviliodavusių nedideles santaupas, kurias laikė taupomojoje knygelėje, ir gana greitai ją pamesdavusių. Kaskart ištikus tokiai krizei Bernarda užsidarydavo savo kambarėlyje, per dienų dienas liedavo ašaras ir žadėdavo nusinuodyti šarmu ar žiurkių nuodais. Barselas, pakantus jos kalboms, ne juokais išsigąsdavo ir kviesdavo raktininką, kad atidarytų jos kambarėlio duris, ir šeimos gydytoją, kad pagelbėtų Bernardai arkliška raminamųjų doze. Kai vargšelė, išmiegojusi kelias dienas, pagaliau nubusdavo, knygininkas dovanodavo jai rožių, šokoladinių saldainių, suknelę, vesdavosi į naują filmą su Keriu Grantu, kuris, Bernardos manymu, po Chosė Antonijaus [* Generolo Franko dešinioji ranka.] buvo gražiausias vyras pasaulyje.

— Žmonės kalba, kad Keris Grantas kilęs iš gretimos gatvės, — murmėdavo ji, kramsnodama šokoladinius saldainius. — Ar gali taip būti?

— Žinoma, — porindavo Barselas. — Stačiokai ir stuobriai gyvena apimti amžino pavydo.

— Kaip gerai, pone, šnekate. Išsyk aišku, kad universitetą baigėte, na, tą, Barboros…

— Sorbonos, — pataisydavo Barselas be jokio kandumo.

Bernardos negalėjai nemėgti. Niekieno neprašoma ji ruošė man valgį ir siuvo. Rūpinosi mano drabužiais ir batais, šukavo, kirpo plaukus, pirko vitaminus ir dantų pastą, net padovanojo pakabutį su mažutėlaičiu stiklainiuku, pripildytu šventinto vandens, kurį autobusu iš Lurdo atgabeno viena iš San Adrian del Besose gyvenančių seserų. Kartais, tikrindama, ar galvoje neužsiveisė utėlių ar kitokių parazitų, tyliai man kalbėdavo:

— Panelė Klara — tikrai pati šauniausia pasaulyje, ir tegu aš krisiu negyva, jei kada nors kils noras ją apkalbėti, bet nėra gerai, kad ponaitis kraustosi dėl jos iš proto, jeigu suprantate, ką noriu pasakyti.

— Bernarda, nesirūpink, juk mudu tik draugai.

— Taigi aš ir sakau.

Kad patvirtintų savo argumentus, Bernarda imdavo pasakoti kokią nors per radiją nugirstą istoriją apie vaikinuką, nederamai pamilusį savo mokytoją, — dėl to jam nuslinkę plaukai, per anksti iškritę dantys, o veidas ir rankos pasidengę kaltės grybeliu ar gašlumo piktžaizdėmis.

— Goslumas yra labai negeras dalykas, — padarydavo išvadą ji. — Patikėkit manimi.

Nors ponas Gustavas nepraleisdavo progos manęs pašiepti, į susižavėjimą Klara ir mano entuziazmą palaikyti jai draugiją žiūrėjo palankiai. Jo pasitikėjimą užsitarnavau tuo, kad, manau, laikė mane neįžeidžių. Kaskart nepraleisdavo progos pasiūlyti vis didesnę sumą už Karakso romaną. Pasakojo, kad, jo bičiulių knygininkų antikvarų nuomone, Karakso knygos vertė gerokai padidėjo, ypač Prancūzijoje. Aš vis atsisakydavau, o jis tik valiūkiškai šypsodavosi. Davė man atsarginius raktus nuo savo buto, kad galėčiau įeiti ir išeiti, jeigu jo ar Bernardos nebūtų namie. Mano tėvas į viską žvelgė per kitą prizmę. Metams bėgant perpratau jo stojišką užsispyrimą vengti kalbėtis apie dalykus, kurie jį tikrai jaudina. Pirmieji progreso požymiai buvo tai, kad jis ėmė reikšti akivaizdų nepritarimą mano santykiams su Klara.

— Vertėtų dažniau susitikti su bendraamžiais, tokiais kaip Tomas Agilaras, kurį visai užmiršai, o jis puikus vaikinukas, bet ne su tekėti subrendusia moterimi.

— Kuo čia dėtas amžius, jei mus sieja tik draugystė?

Skaudžiausia, kad priminė Tomą, nes tai buvo gryniausia tiesa.

Jau keletą mėnesių nebuvau su juo susitikęs, o anksčiau buvome neišskiriami. Tėvas priekaištaudamas žiūrėjo į mane.

— Danieli, tu nieko neišmanai apie moteris, o šitoji žaidžia su tavimi lyg katė su pele.

— Tai tu nieko neišmanai apie moteris, — atkirtau įsižeidęs. — Juolab apie Klarą.

Mūsų pokalbiai šia tema retais atvejais baigdavosi kuo nors kitu nei priekaištais ir skersakiavimu. Jei tik būdavau ne mokykloje ar su Klara, visą laisvą laiką skirdavau tėvui padėti knygyne. Tvarkydavau sandėlį galiniame parduotuvės kambaryje, išnešiodavau užsakymus, atsiliepdavau į skambučius ar aptarnaudavau nuolatinius klientus. Tėvas skundėsi, kad dirbu aplaidžiai ir nenoriai. Aš savo ruožtu atkirsdavau, kad visą mielą dieną praleidžiu čia ir nesuprantu, kodėl jis nepatenkintas. Naktimis negalėdamas užmigti dažnai prisimindavau mudu siejusį artumą ir mažutį pasaulėlį, kuriuo abu dalijomės po motinos mirties, Viktoro Hugo plunksnakočio laikus ir skardinius garvežiukus. Prisimindavau tai kaip ramybės ir liūdesio metus, pasaulį, kuris nutolo, palengva sklaidėsi nuo to rytmečio, kai tėvas nuvedė mane į Pamirštų Knygų Kapines. Vieną dieną jis sužinojo, kad Karakso knygą padovanojau Klarai, ir ne juokais įširdo.

— Danieli, tu nuvylei mane, — pasakė. — Nusivesdamas tave į tą slaptą vietą įspėjau, kad knyga, kurią išsirinksi, bus ypatinga, tu ją prisijaukinsi ir tapsi atsakingas.

— Tėti, tada buvau dešimties, ir man tai buvo tik vaikų žaidimas.

Tėvas nužvelgė mane taip, tarsi būčiau jam sudavęs.

— Dabar tau keturiolikti, tačiau ne tik neišaugai iš vaikiško amžiaus, bet esi vaikas, laikantis save vyru. Danieli, gyvenime tau teks patirti daug nusivylimų. Ir tas laikas — jau ne už kalnų.

Tuomet maniau, kad tėvui pavydu, jog daug laiko praleidžiu su Barselu. Knygininkas su dukterėčia gyveno prabangiame pasaulyje, apie kurį tėvas galėjo tik svajoti. Matyt, jam buvo nejauku, kad pono Gustavo tarnaitė rūpinosi manimi, lyg būtų motina, ir jį žeidė, kad leidžiu kam nors perimti jos vaidmenį. Kartais tvarkydamasis sandėlyje, rūšiuodamas užsakymams skirtas knygas, girdėdavau, kaip koks nors klientas juokaudavo su tėvu:

— Sempere, jums reikėtų pasiieškoti poros, juk dabar išvaizdžių našlių pačiame žydėjime — nors vežimu vežk, suprantate ką noriu pasakyti. Drauguži, gera moteriškė sutvarkys tamstelės gyvenimą ir dvidešimčia metų atjaunėsite. O ko nepadarys pora melionų…

Tėvas į tokius postringavimus nieko neatsakydavo, bet man jie atrodė pagrįsti. Ištaikęs progą, per vakarienę, kuri jau spėjo tapti tylos mūšio lauku ir slapta žvalgyba, prabilau apie tai. Pamaniau, jeigu tai pasakysiu aš, viskas atrodys paprasčiau. Tėvas — išvaizdus vyriškis, tvarkingas ir malonus, ir, atrodė, ne viena mūsų kvartalo moteris jam buvo neabejinga.

— Tai tu lengvai radai, kas pakeistų motiną, — atrėžė jis su kartėliu. — Aš kitos tokios nerasiu, o ir nenoriu ieškoti.

Laikui bėgant, tėvo ir Bernardos, taip pat Barselo užuominos ėmė mane slėgti. Kažkas kuždėjo, kad atsidūriau aklavietėje ir negaliu tikėtis, jog Klara ims žiūrėti į mane kitaip nei į dešimtmetį berniūkštį. Jaučiau, kad kasdien būti šalia jos, kęsti jos švelnius prisilietimus ar vaikštinėti paėmus ją po paranke man darėsi vis labiau nepakeliama. Atėjo momentas, kai prakeiktas jos artumas ėmė mausti lyg fizinis skausmas. Visi tą puikiai suprato, o ypač Klara.

— Danieli, mums reikia pasikalbėti, — pradėjo ji. — Atrodo, elgiausi su tavimi ne visai tinkamai…

Niekada neleisdavau jai baigti sakinio. Radęs bet kokią priežastį sprukdavau iš kambario ir bėgdavau, kur akys mato. Tai buvo dienos, kai maniau atsidūręs neįveikiamų kliūčių trasoje. Baiminausi, kad veidrodinis pasaulis, kuriame apgyvendinau Klarą, suduš į šukes. Nė neįtariau, kad visos mano bėdos dar tik prasideda.

NEGANDOS IR DRAUGIJA

1950–1952

7

Tą dieną, kai sukako šešiolika, manęs laukė blogiausia, ką teko patirti per savo neilgą gyvenimėlį. Su niekuo nesitaręs sumaniau pasikviesti Barselą, Bernardą su Klara ir atšvęsti savo gimtadienį. Tėvas perspėjo, kad darau klaidą.

— Tai mano gimtadienis, — piktai atšoviau. — Visas kitas metų dienas dirbu tau. Bent jau vienąsyk leisk man pasidžiaugti.

— Elkis kaip tinkamas.

Paskutinieji mano draugystės su Klara mėnesiai buvo patys painiausi. Beveik neskaitydavau jai. Klara akivaizdžiai vengė būti su manimi dviese. Kai tik apsilankydavau, šalia įsitaisydavo jos dėdė su laikraščiu rankose ar pasirodydavo Bernarda ir šnairuodama į mane zujo pirmyn atgal vis kažką tvarkydama. Arba ateidavo viena ar kelios Klaros draugės. Aš vadindavau jas seserimis Aniset, nes jų išvaizda rodė kuklumą ir dorovingumą, jos sergėjo Klarą su maldaknygėmis rankose, o griežti prižiūrėtojų žvilgsniai sakė, kad aš čia nepageidaujamas, nes mano buvimas užtraukė nešlovę Klarai ir jos artimiesiems. Užvis blogiausia buvo mokytojas Neri, kurio išliaupsintoji simfonija taip ir neišvydo pasaulio. Tai buvo išsipustęs tipelis, pasipūtęs San Gervasijo studentėlis, išvaizda mėgdžiojantis Mocartą, o man dėl briliantinu suteptų plaukų labiau panašus į Karlosą Gardelį [* Garsus to meto Argentinos tango dainininkas.]. Genialumo nė su žiburiu neįžvelgsi. Jis įžūliai sukinėjosi apie poną Gustavą, koketavo virtuvėje su Bernarda, juokindamas ją kvailomis dovanomis ar žnaibydamas užpakalį. Trumpai tariant, mirtinai jo nekenčiau. Antipatija buvo abipusė. Neri visuomet pasirodydavo nešinas partitūra, iškilmingai rimtu veidu, o į mane žiūrėjo lyg į žemės kirminą ir visais įmanomais būdais menkino.

— Vaikeli, ar tau nereikia ruošti pamokų?

— O jums, mokytojau, ar nereikia kurti simfonijos?

Galiausiai visi susivienydavo prieš mane ir nelikdavo nieko kita, kaip pabrukus uodegą gėdingai nešdintis, iš visos širdies trokštant pono Gustavo užtarimo, kad nekenčiamas tipas suprastų, kur jo vieta.

Mano šventės dieną tėvas gretimoje kepykloje nupirko geriausią, kokį tik išgalėjo, tortą. Tylėdamas padėjo jį ant stalo, ištraukė geriausius įrankius ir indus. Uždegė žvakes ir paruošė vakarienę iš mano mėgstamiausių patiekalų. Visą vakarą nepratarėme vienas kitam nė žodžio. Sutemus tėvas nuėjo į savo kambarį, pasipuošė šventine eilute ir grįžo su celofanu įpakuotu ryšulėliu, kurį padėjo ant stalo. Tai buvo dovana man. Atsisėdo, įsipylė taurę baltojo vyno ir laukė. Kvietime buvo užrašyta, kad vakarienė rengiama pusę devintos. Pusę dešimtos dar sėdėjome dviese. Tėvas liūdnai žvilgčiojo į mane, bet nieko nesakė. Mano siela kunkuliavo pykčiu.

— Dabar tu patenkintas? — ištarė. — Ar šito tikėjaisi?

— Ne.

Po pusvalandžio pasirodė Bernarda. Jos veido mina buvo kaip per šermenis, rankose laikė laiškelį nuo panelės Klaros. Ji siuntė daug linkėjimų, bet atsiprašė negalinti dalyvauti šventėje. Ponas Barselas verslo reikalais kelioms dienoms išvykęs iš miesto, todėl Klara priversta pakeisti muzikos pamokų su maestro Neri laiką. Būtų atėjusi, nes popietę turėjo laisvą.

— Klara neatėjo dėl to, kad jai muzikos pamoka? — pasitikslinau apstulbęs.

Bernarda nudūrė akis žemėn. Kone su ašaromis ištiesė nedidelį dovanų paketėlį ir pabučiavo į abu skruostus.

— Jei tau nepatiks, galėsime pakeisti, — pasakė.

Likome su tėvu vienu du, niūrūs spoksojome į šventinius indus, stalo sidabrą, žvakes ir tylėjome.

— Danieli, man labai gaila, — pasakė tėvas.

Tylėdamas gūžtelėjau pečiais.

— Ar neišvyniosi dovanos? — paklausė.

Mano atsakymas buvo durų trinktelėjimas išeinant. Nesitverdamas pykčiu nudundėjau laiptais, jaučiau, kaip akis degina ašaros. Tuščia gatvė maudėsi melsvoje šalčio šviesoje. Mano širdis buvo apnuodyta, o žvilgsnis užgesęs. Patraukiau nežinodamas kur, ignoruodamas nepažįstamąjį, stebintį mane nuo Puerta del Anchelio. Jis dėvėjo tą pačią tamsią eilutę, dešinioji ranka — švarko kišenėje. Akyse atsispindėjo cigaretės žybsniai. Šlubčiodamas lėtai nusekė paskui mane.

Ilgiau nei valandą basčiausi be tikslo, kol atsidūriau prie Kolumbo paminklo. Pasukau uosto link ir prisėdau ant laiptų, neriančių tiesiog į šniokščiančius vandenis ties katerių molu. Kažkas išsiruošė į naktinį pasivaikščiojimą, girdėjau aidint juoką ir muziką, mačiau šviesas blykčiojant uoste. Prisiminiau, kai mudu su tėvu plaukdavome kateriu iki pat tos vietos, kur baigiasi molas. Iš ten galėjai įžvelgti kapines, esančias Montijuko papėdėje, amžinąjį mirusiųjų miestą. Kartais pamodavau ranka, manydamas, kad mama vis dar tenai ir galbūt mato mudu. Ir tėvas pamodavo. Jau kadai neplaukiojame kateriu, nors žinau, kad jis kartais išplaukia vienas.

— Gera naktis sąžinės graužačiai, ar ne, Danieli? — išgirdau balsą šešėlyje. — Gal cigaretę?

Iš netikėtumo krūptelėjau, o kūną nupurtė šaltis. Ranka iš tamsos tiesė man cigaretę.

— Kas jūs?

Nepažįstamasis stovėjo atokiai, veidą slėpė šešėlis. Nuo cigaretės kilo žydras dūmas. Iškart atpažinau juodą eilutę ir švarko kišenėje slepiamą ranką. Jo akys spindėjo lyg stikliniai karoliukai.

— Esu tavo draugas, — pasakė, — ar tikiuosi juo tapti. Cigaretę?

— Nerūkau.

— Labai gerai. Gaila, Danieli, bet neturiu daugiau ko tau pasiūlyti.

Jo balsas buvo liūdnas. Kalbėjo tęsdamas balsius, tembras prislopęs ir gergždžiantis lyg septyniasdešimt aštuonių apsisukimų per minutę plokštelės iš Barselo kolekcijos.

— Iš kur žinote mano vardą?

— Daug apie tave žinau. Vardas — tik pradžia.

— Ką dar žinote?

— Galėčiau užtraukti tau gėdą, bet neturiu tam nei laiko, nei noro. Pakaks, jei pasakysiu, kad turi vieną mane dominantį daiktą. Ir aš pasirengęs gerai už jį sumokėti.

— Man rodos, jūs su kažkuo mane painiojate.

— Niekada neklystu dėl žmonių. Galbūt dėl kitų dalykų, bet tik ne dėl žmonių. Kiek norėtum gauti už tai?

— Už ką?

— Už Vėjo šešėlį.

— Kas verčia jus manyti, kad turiu jį?

— Danieli, neverta apie tai šnekėti. Man rūpi tik kaina. Seniai žinau, kad turi. Žmonės šneka. Aš klausausi.

— Vadinasi, blogai nugirdote. Neturiu tos knygos. Jei ir turėčiau — neparduočiau.

— Pagirtinas užsispyrimas, ypač šiais parsidavėlių ir padlaižių laikais, tik su manimi nereikia žaisti. Pasakyk kiek. Tūkstantis durų? Pinigai man nerūpi. Kainą nustatyk tu.

— Jau sakiau: ji neparduodama, be to, aš jos neturiu, — atkirtau. — Matote, jūs klystate.

Nepažįstamasis tebestovėjo tylus, apgaubtas melsvų cigaretės, kuri, rodės, niekada neužges, dūmų debesies. Suvokiau, kad užuodžiu ne tabako, o degančio popieriaus kvapą. Gero, knyginio popieriaus.

— Galbūt dabar tu klysti, — pasakė.

— Grasinate man?

— Galbūt.

Apstulbau. Nors dėjausi drąsus, nepažįstamasis mirtinai mane išgąsdino.

— Norėčiau sužinoti, kodėl taip domitės ta knyga?

— Tai mano reikalas.

— Ir mano, jei reikalaujate knygos, kurios neturiu.

— Danieli, tu man patinki. Esi sumanus ir drąsus. Tūkstantis durų? Už tokią sumą galėsi nusipirkti galybę knygų. Tikrai gerų knygų, o ne tokio šlamšto, kurį taip pavydžiai saugai. Nagi — tūkstantis, ir išsiskirkime kaip draugai.

— Mudu nesame draugai.

— Anaiptol, tik tu dar nesupratai. Nekaltinu tavęs, juk galva pramušta dėl kitų dalykų. Pavyzdžiui, tavo draugė Klara. Dėl tokios moters kiekvienas gali pamesti sveiką protą.

Išgirdus Klaros vardą man užvirė kraujas.

— Ką žinote apie Klarą?

— Drįsčiau pasakyti, kad žinau apie ją daugiau nei tu, ir tau verčiau būtų ją pamiršti, nors puikiai suprantu, kad to nepadarysi. Juk ir man kadaise buvo šešiolika…

Staiga mane pervėrė baisi nuojauta. Tai ir buvo vyriškis, su kuriuo Klara susidurdavo gatvėje. Jis egzistuoja. Klara nemelavo. Nepažįstamasis žengė artyn. Aš atsitraukiau. Dar niekada nebuvau taip persigandęs.

— Klara neturi knygos, geriau bus, jei žinosite. Nedrįskite jos liesti.

— Su tavo drauge nesunku susitarti. Kada nors ir tu suprasi. Man reikia tik knygos. Norėčiau gauti ją geruoju, tada niekas nenukentės. Ar supratai mane?

Lyg koks pienburnis neradau geresnio būdo, kaip griebtis melo.

— Knyga pas Adrianą Neri. Muzikantą. Gal esate apie jį girdėjęs?

— Nieko nežinau apie tokį, ir tai blogiausia, ką galima pasakyti apie muzikantą. Ar jis nėra tavo išmonė, tasai Adrianas Neri?

— Būtų gerai, kad tik išmonė…

— Tuomet prašau pasistengti iš jo tą knygą susigrąžinti. Kaip supratau, esate geri draugai. O draugai greitai susitaria. Ar geriau man pačiam kreiptis į tavo draugę Klarą?

Papurčiau galvą.

— Pasikalbėsiu su Neri, bet nemanau, kad grąžins, nes veikiausiai jau neturi, — riečiau išsijuosęs. — O kam jums ta knyga? Tik nesakykite, kad trokštate perskaityti.

— Ne. Atmintinai ją moku.

— Jūs kolekcininkas?

— Panašiai.

— Ar turite daugiau Karakso knygų?

— Turėjau. Danieli, aš domiuosi Karaksu. Užsiimu jo knygų paieška.

— O ką su jomis veikiate, jei neskaitote?

Išgirdau duslų, keistą garsą. Tik po kelių sekundžių supratau, kad nepažįstamasis juokiasi.

— Tai, ką privalau, Danieli, — atšovė.

Iš kišenės išsiėmė dėžutę degtukų. Sugraibė vieną ir uždegė. Pirmą kartą liepsna nušvietė pašnekovo veidą. Mano širdis nusirito į kulnus. Toji žmogysta neturėjo nei nosies, nei lūpų, nei vokų. Jo veidas buvo tamsi, gaisro randų išvagota kaukė. Tą negyvą odą ir buvo lietusi Klaros ranka.

— Deginu jas, — sušnabždėjo, o balsas ir žvilgsnis išdavė neapykantą.

Vėjo gūsis užgesino degtuką, kurį laikė tarp pirštų, ir veidą vėl apgaubė tamsa.

— Dar susitiksime, Danieli. Niekuomet nepamirštu veidų, o nuo šiandienos, manau, nepamirši ir tu, — pasakė neskubėdamas. — Tikiu, kad savo ir draugės Klaros labui priimsi teisingą sprendimą ir susitarsi su ponu Neri, kurio vardas, atvirai kalbant, lyg nesubrendėlio. Aš nė per nago juodymą juo nepasitikėčiau.

Daugiau neištaręs nė žodžio nepažįstamasis apsisuko ir patraukė molo link, — rūke dingstantis siluetas, su šypsenos draiskalais.

8

Svaidydama žaibų kibirkštėles nuo jūros slinko debesų mantija. Lėkčiau slėptis nuo artėjančios liūties, bet nepažįstamojo žodžių paveiktas negalėjau nė pajudėti. Rankos drebėjo, nepajėgiau susivokti. Pažvelgęs aukštyn pamačiau drangą, lyg tamsaus kraujo dėmę, pasklidusią tarp debesų, — ji užtemdė mėnulį, niūriu apsiaustu užklojo miesto sienas ir stogus. Sukaupiau jėgas ir paspartinau žingsnį, tačiau nerimas graužė kaip kirminas, kojos buvo lyg švininės, o audra nenumaldomai artėjo. Pasislėpiau po stikliniu spaudos kiosko stogeliu, mėginau sustabdyti minčių maišalynę ir nutarti, ką daryti toliau. Netoliese riaumodama lyg slibinas nugriaudėjo perkūnija, net žemė sudrebėjo po kojomis. Po kelių sekundžių ant fasadų ir languose sutvinksėjo trapus įelektrintos šviesos pulsas. Grindinio balose lyg žvakės vėjyje virpėjo žibintų šviesos. Gatvėse nesimatė nė gyvos dvasios. Vėl užkritus tamsai, vėjas atnešė troškų kanalizacijos tvaiką. Naktis — nors į akį durk, o lietus apgaubė lyg drobulė. „Dėl tokios moters ne vienas praranda sveiką protą..“ Pasileidau tekinas Ramblaso alėja, o galvoje buvo vienintelė mintis: Klara.

Bernarda minėjo, kad Barselas verslo reikalais išvykęs iš miesto. Ji irgi turėjo laisvą dieną, kurią paprastai leisdavo San Adrian de Besose su savo teta Reme ir jos vaikais. Vadinasi, Klara erdviuose namuose viena, o man nepatiko beveidžio nepažįstamojo grasinimai — nežinia kuo visa tai gali baigtis. Audrai šniokščiant, dūmiau kiek įkabindamas Karališkosios aikštės link, o galvoje kirbėjo mintis, kad padovanojęs Klarai Karakso knygą užtraukiau pavojų. Aikštę pasiekiau permirkęs iki paskutinio siūlelio. Sustojau atgauti kvapą Fernando gatvėje po arkomis. Man pasirodė, kad už nugaros vėl šmėstelėjo kažkieno šešėlis. Valkatos. Laiptinė buvo užrakinta. Pasirausęs kišenėje užčiuopiau ryšulėlį raktų, kuriuos buvo davęs Barselas. Dar turėjau raktus nuo buto Santa Anos gatvėje. Vienas iš valkatų priėjo arčiau, nedrąsiai murmėdamas, kad įleisčiau pernakvoti vestibiulyje. Jam dar nebaigus sakinio, prieš nosį užtrenkiau duris.

Laiptinėje buvo tamsu. Žaibo tvyksniai skverbėsi pro metalines grotuotas duris, šokčiojo laiptų kontūruose. Apgraibomis radau pirmą pakopą. Įsitvėręs turėklo pamažu lipau aukštyn. Netrukus laiptai baigėsi, ir supratau atsidūręs aikštelėje. Palietęs šalto, nesvetingo marmuro sieną, užčiuopiau ąžuolines duris ir plieno rankeną. Apgraibomis suradau spyną ir įkišau raktą. Atsivėrus durims, mane netikėtai apžilpino žydros šviesos pliūpsnis, ir šilto oro gūsis paglostė pašiurpusią odą. Bernardos kambarėlis buvo buto gale, šalia virtuvės. Pirmiausia nuėjau tenai, nors žinojau, kad tarnaitės nėra. Pabeldžiau į duris ir, nesulaukęs jokio atgarsio, stumtelėjau. Įėjau į kuklų kambarėlį: vidury stovėjo didelė lova, tamsaus medžio spinta aprūkusiu veidrodžiu ir komoda, kurią Bernarda buvo apstačiusi galybe šventųjų ir Dievo Motinos statulėlių. Uždariau duris ir atsigręžęs vos nemiriau iš baimės, kai pamačiau tuziną žydrų ir purpurinių akių, koridoriumi artėjančių prie manęs. Barselo katinai puikiai mane pažinojo, todėl buvo visiškai ramūs. Apsupę mane švelniai murkė, bet, pajutę, kad lietaus permerkti drabužiai nesuteiks trokštamos šilumos, abejingai pasišalino.

Klaros kambarys buvo kitoje buto pusėje, šalia bibliotekos ir muzikos salės. Katinai, susidomėję, kas gi čia bus, sekė paskui mane be jokio garso. Blausioje prietemoje Barselo būstas atrodė niūrus lyg sąmokslininkų buveinė, visai kitoks nei tas, kurį laikiau savo antraisiais namais. Pasiekiau tą buto dalį, kurios langai vėrėsi aikštės pusėn. Oranžerija tamsavo lyg neįžengiama tankmė. Praskyriau šakas ir lapiją. Tą akimirką šmėstelėjo mintis, kad jei beveidis nepažįstamasis įsibrovė į namus, veikiausiai slepiasi būtent čia, tinkamoje vietoje lūkuriuoti manęs. Net pasivaideno degančio popieriaus kvapas, tvyrantis ore, bet supratau, kad tai tiesiog tabako kvapas. Mano širdį suspaudė nerimas. Niekas iš čia gyvenančiųjų nerūkė, o Barselo pypkė, kurios nepaleisdavo iš dantų, buvo tik įvaizdis.

Priėjau muzikos salę, o žaibo blyksnis apšvietė ore nusidriekusias dūmų girliandas. Fortepijono klaviatūra švietė plačia šypsena. Perėjau muzikos salę ir stabtelėjau ties bibliotekos durimis. Jos buvo uždarytos. Atvėrus svetingai pasitiko apšviesta altana, juosianti asmeninę knygininko biblioteką. Pasieniais puslankiu stovėjo knygų pilnos lentynos, o pačiame vidury, ovalo formos erdvėje ilsėjosi stalelis ir du minkšti krėslai. Žinojau, kurioje lentynoje Klara laiko Karakso knygą. Nusėlinau prie tos vietos. Mano planas, arba plano neturėjimas, ir buvo išgauti knygą, kaip nors ją atsiimti, atiduoti tam keistuoliui ir visam laikui su ja atsisveikinti. Išskyrus mane, apie knygos dingimą niekas nesužinos.

Chulijano Karakso knyga laukė manęs ten, kur ir tikėjausi rasti — lentynos gilumoje. Pasiėmiau ją, prispaudžiau prie krūtinės, lyg glausčiau seną bičiulį, kurį tuojau išduosiu. Esu Judas, pamaniau. Apsisukau eiti, net nepranešęs Klarai apie apsilankymą. Pasiimsiu knygą ir visam laikui dingsiu iš Klaros ir Barselo akiračio. Tylutėliai patraukiau atgal. Koridoriaus gale dūlavo Klaros kambario durys. Įsivaizdavau ją, gulinčią lovoje ir miegančią. Įsivaizdavau, kaip pirštų galiukais glostau jos kaklą, liečiu kūno iškilumus, kuriuos mačiau jo nepažinęs. Jau buvau beeinąs, tvirtai apsisprendęs atsisveikinti su šešerius metus mane persekiojusiomis iliuzijomis, tačiau muzikos salėje kai kas patraukė dėmesį. Už durų pasigirdo kažkieno žemas balsas. Jis tai šnabždėjo, tai juokėsi. Klaros kambaryje. Prisėlinau prie durų. Pirštai palietė rankeną. Ranka drebėjo. Per vėlai atvykau. Nurijau gerklėje įstrigusį gumulą ir pravėriau duris.

9

Nuogas Klaros kūnas baltuose pataluose švytėjo lyg ką tik išskalbtas šilkas. Maestro Neri rankos glostė jos lūpas, kaklą ir krūtinę. Neregės akys buvo įsmeigtos į lubas, ji krūpčiojo pagal blyškių, virpančių muzikos mokytojo šlaunų ritmą. Rankos, kurios prieš šešerius metus universiteto šešėliuose tyrinėjo mano veidą, buvo įsikibusios į blizgančius nuo prakaito maestro sėdmenis, nagais įsikirtusios į odą ir su gyvulišku geismu begėdiškai rodė kelią savo įsčių link. Pajutau, kad man trūksta oro. Matyt, stypsojau kokią pusę minutės lyg suakmenėjęs ir stebėjau juodu, kol atsitiktinis, o paskui įsiūčiu užsiplieskęs Neri žvilgsnis sugavo mane. Apstulbęs, vis dar šnopuodamas, sustingo. Klara laikėsi įsikibusi ir nieko nesuprasdama spaudė savo kūną prie jo kūno, liežuviu glostydama kaklą.

— Kas nutiko? — sudejavo ji. — Kodėl sustojai?

Adriano Neri akys degė neapykanta.

— Nieko, — sumurmėjo. — Tuojau grįšiu.

Neri pakilo iš lovos ir gniauždamas kumščius puolė prie manęs tarsi patrankos sviedinys. Nespėjau susivokti. Negalėjau atitraukti akių nuo Klaros, dar neatgaunančios kvapo, nuo jos prakaitu žvilgančios odos, po ja ryškėjančių šonkaulių, nuo geismu virpančių krūtų. Muzikos mokytojas čiupo mane už pakarpos ir išgrūdo iš kambario. Kojomis vos siekiau grindis, kad ir kaip muisčiausi, negalėjau išsivaduoti iš Neri gniaužtų, velkančių mane per oranžeriją lyg maišą.

— Nenaudėli, nusuksiu tau sprandą, — iškošė sukandęs dantis.

Nutempęs ligi lauko durų, atvėrė jas ir atsivedėjęs išsviedė. Karakso knyga iškrito iš užančio. Pakėlęs ją su įsiūčiu sviedė man veidan.

— Jei darsyk čia pamatysiu ar sužinosiu, kad užkalbinai Klarą gatvėje, prisiekiu, pašventinsiu taip, kad ilgai minėsi, ir nusispjaut man į tavo amžių, — tarė lediniu balsu. — Supratai?

Vargais negalais atsikėliau ir suvokiau, kad Neri sutrypė ne tik mano švarką, bet ir išdidumą.

— Kaip patekai vidun?

Tylėjau. Neri palingavo galvą, jis viską suprato.

— Nagi, duok šen raktus, — įsakė vos tramdydamas pyktį.

— Kokius raktus?

Loštelėjau nuo netikėto smūgio ir pargriuvau. Mėginau atsistoti. Iš prakirstos lūpos sunkėsi kraujas, kairėje ausyje spengė, o galva svaigo lyg nuo karuselės. Perskeltą lūpą nudegino pirštų prisilietimas. Ant jo bevardžio piršto pamačiau sukruvintą žiedą.

— Raktus, pasakiau.

— Eik velniop, — spjoviau jam.

Nepastebėjau smūgio. Tik pajutau lyg kokio svarmens dunkstelėjimą, ir pilve viskas apsivertė. Gaudydamas orą sukniubau prie sienos lyg skudurinė lėlė. Neri sugriebė mane už plaukų ir pakėlė. Pasirausęs kišenėse ištraukė raktus. Vėl sukniubau ant žemės, velniškai skaudėjo skrandį, dejavau apimtas pykčio ir agonijos.

— Pasakyk Klarai…

Jis užtrenkė duris man prieš nosį, ir atsidūriau aklinoje tamsoje. Apgraibomis susiradau knygą. Vos vilkdamas kojas, ramstydamas sienas nulipau laiptais. Išėjęs lauk, springdamas ir gaudydamas orą išspjoviau kruviną gumulą. Šaltis ir vėjas negailestingai košė šlapius drabužius. Prakirstas veidas degte degė.

— Ar viskas gerai? — pasigirdo balsas iš tamsos.

Tai buvo tas pats valkata, kuriam atsakiau nakvynę vestibiulyje. Susigėdęs linktelėjau galva, stengiausi išvengti jo žvilgsnio. Reikėjo eiti iš čia.

— Palūkėk bent kol lietus aprims, — patarė valkata.

Paėmęs už alkūnės pasivedė mane į atkampesnę vietą po arkomis, kur laikė savo rakandus ir krepšį, pilną senų, nešvarių drabužių.

— Turiu šiek tiek vyno. Visai neblogo. Gurkštelėk. Padės apšilti. Ir dėl dezinfekcijos bus gerai…

Gurkštelėjau iš butelio, kurį pasiūlė. Priminė actu pašviesintą gazolį, bet pasklidusi šiluma apmalšino skrandį ir nervus. Keletas lašų pataikė ant žaizdos, ir pačią tamsiausią savo gyvenimo naktį pamačiau žvaigždes.

— Geras, ar ne? — šyptelėjo valkata. — Nagi, truktelėk dar gurkšnelį, vynas ir numirėlį prikeltų.

— Ne, ačiū. Telieka jums, — sumurmėjau.

Valkata užsivertė ir nurijo nemažą gurkšnį. Paslapčia nužvelgiau jį. Priminė ministerijos tarnautoją, jau penkiolika metų nekeitusį eilutės. Ištiesė ranką, spustelėjau ją.

— Ferminas Romero de Toresas, bedarbis. Malonu susipažinti.

— Danielis Semperė, paskutinis kvailys. Ir man malonu.

— Nenuvertink savęs, tokiomis naktimis kaip ši daug kas atrodo blogiau, nei yra iš tiesų. Pažvelk į mane — esu optimistas. Neabejoju, kad režimo dienelės suskaičiuotos. Sprendžiant iš visų požymių, netikėtai užeis amerikiečiai, ir Frankui bus galas. Aš atgausiu savo darbo vietą, prarastą garbę ir reputaciją.

— O kuo dirbote?

— Intelektualios paslaugos. Aukštasis špionažas, — tarė Ferminas Romero de Toresas. — Galiu pasakyti vieną smulkmeną: buvau Masijaso žmogus Havanoje.

Linktelėjau. Dar vienas trenktas. Barselonos nakty tokių klaidžioja galybė. Ir tokių kvailių kaip aš — ne vienas.

— Klausyk, tavo žaizda nekaip atrodo. Trinktelėta negailint dvasios.

Pirštais paliečiau lūpas. Vis dar kraujavo.

— Dėl sijono? — pasmalsavo. — Neverta pliektis. Galiu pasakyti, kad mūsų šalies moterys — veidmainės ir šaltos, o pasaulio pamatyti teko. Nė kiek neperdedu. Pamenu vieną mulačiukę, kurią palikau Kuboje. Tiesiog kitas pasaulis, visiškai kitas pasaulis. Juk moteris iš Karibų spaudžiasi prie tavo kūno tropikų ritmu ir vis šnabžda į ausį: „Ak, branguti, suteik man malonumą“. Tada tikro vyro gyslose užverda kraujas, et, ką čia ir kalbėti…

Man pasirodė, kad Ferminas Romero de Toresas, ar koks ten jo vardas, tiesiog troško pasišnekėti, kaip ilgimasi karštos vonios, žirnienės su dešra ar švarių drabužių. Leidau patenkinti jam šį poreikį, tikėjausi, kad ir mano skausmas aprims. Nieko nekainavo retkarčiais linktelėti — žmogeliui reikėjo, kad jo kas nors klausytųsi. Varguolėlis jau porino man apie būdus ir niuansus, kaip pagrobti ponią Karmen Polo de Franko, bet pastebėjau, kad lietus aprimo, o audros debesys lėtai slinko į šiaurę.

— Na, man jau metas.

Ferminas Romero de Toresas linktelėjo neslėpdamas liūdesio ir padėjo man atsistoti, dėdamasis, kad valo dulkes nuo mano permirkusių drabužių.

— Gal kitąsyk papasakosiu, — ištarė nuliūdęs. — Kartais per daug šneku. Tik išsižioju ir… Klausyk, bet tas pagrobimo planas telieka tarp mūsų, sutarta?

— Nesirūpinkit, tylėsiu kaip žemė. Ir dėkui už vyną.

Nužingsniavau Ramblaso alėjos pusėn. Aikštės pakrašty dar kartą atsigręžiau į Barselo langus. Vis dar tamsūs jie sruvo lietaus ašaromis. Troškau nekęsti Klaros, bet nepajėgiau. Neapkęsti — talentas, kurį įgyji metams bėgant.

Prisiekiau sau, kad daugiau su ja nesimatysiu, nekartosiu jos vardo, vysiu šalin prisiminimus apie su ja prarastą laiką. Dėl kažkokios keistos priežasties jutau palengvėjimą. Įtūžio, išginusio mane iš namų, jau nebuvo. Baiminausi, kad kitą dieną jis vėl apims, tik dar didesnis. Bijojau, kad pavydas ir gėda pamažu užgrauš mane, o tos nakties įvykiai prislėgs nepakeliama našta. Iki aušros liko kelios valandos, o aš dar turėjau atlikti vieną darbą, tuomet ramia sąžine grįšiu namo.

Teatro Arkos gatvė buvo visai čia pat — siaurutis ruožas prieblandoje. Pačiame vidury sroveno juodo vandens upeliūkštis, ir lyg laidotuvių procesija vinguriavo į Ravalio centrą. Atpažinau senuosius medžio vartus, barokinį fasadą, — prieš šešerius metus brėkštant čia buvo atsivedęs tėvas. Nusileidau laiptų pakopomis ir įsitaisiau po kolonų skliautais. Tvyrojo gaižus šlapimo ir sutrešusios medienos kvapas. Pamirštų Knygų Kapinės kaip niekad atsidavė mirtimi. Neprisiminiau, kad rankena vaizdavo velniuko veidą. Suėmęs už ragų pabilsnojau keletą kartų. Kitapus pasigirdo duslus aidas. Vėl pabeldžiau, šįsyk — stipriau, ir net šešis kartus. Praėjo keletas minučių, ir pamaniau, kad ten nėra nė gyvos dvasios. Atsitūpęs atsišliejau į sieną ir išsitraukiau iš užančio Karakso knygą. Atsivertęs vėl iš naujo perskaičiau pirmą pastraipą, prieš kelerius metus patraukusią mano dėmesį.

Tą vasarą pylė kaip iš kibiro, nors žmonės kuždėjosi, kad tai Dievo bausmė, nes miestelyje šalia bažnyčios atidarė kazino, žinojau: visko kaltininkas esu aš, tik aš vienas. Nes išmokau meluoti, o ant mano lūpų tebedegė paskutiniai mirties patale ištarti motinos žodžiai: „Niekada nemylėjau žmogaus, už kurio ištekėjau, mylėjau kitų, kuris, maniau, žuvo kare. Surask jį ir perduok, kad mirštu galvodama apie jį, nes jis ir yra tavo tikrasis tėvas“.

Nusišypsojau prisiminęs prieš šešetą metų karštligiškai skaitant praleistą naktį. Užvertęs knygą nusprendžiau pabelsti dar kartelį. Man nė nespėjus paliesti velniūkščio, durys iš lėto atsivėrė ir su lajine žvake rankoje pasirodė sargas.

— Labas vakaras, — sumurmėjau. — Isakas, jei gerai pamenu?

Sargas nemirksėdamas žiūrėjo į mane. Prakauliame veide žaidė gintariniai ir purpuriniai atspindžiai, jis priminė velniūkštį ant rankenos.

— Ar tik ne Semperės sūnus? — paklausė pavargusiu balsu.

— Jūsų puiki atmintis.

— O jūsų bjaurus atkaklumas. Ar nutuokiate, kuri valanda?

Jo apsimiegojusios akys jau buvo pastebėjusios knygą po skvernu. Parodžiau.

— Karaksas, — pasakė. — Gal koks dešimt žmonių visame mieste žino, kas jis toks, arba yra šią knygą skaitę.

— Vienas iš jų kaip tik lipa man ant kulnų, pasirengęs paleisti ją pelenais. Geresnės slėptuvės negalėjau sugalvoti.

— Čia kapinės, o ne seifas.

— Būtent to man ir reikia — palaidoti šią knygą, kad niekas niekada nerastų.

Isakas pašnairavo gatvės pusėn. Pravėrė duris plačiau ir galvos mostu pakvietė užeiti. Tamsiame, erdviame vestibiulyje dvelkė vašku ir drėgme. Girdėjosi tik nesibaigiantis lašėjimas. Isakas padavė man žvakę, o pats ėmė raustis apsiausto kišenėje po raktų ryšulius, kurių pavydėtų bet koks kalėjimo prižiūrėtojas. Tik sau vienam žinomu būdu atrinko tinkamą, kyštelėjo į stikliniu gaubtu apsaugotą iš dantračių ir relių pagamintą spyną, kuri priminė fabrike surinktą muzikinę dėžę. Pasukus raktą, viduje kažkas trakštelėjo, tarsi užtaisant automatą, pamačiau, kaip svertai ir atramos ėmė šokti keistą mechanikos baletą ir apraizgė duris plieno strypų voratinkliu, dingstančiu akmeninės sienos plyšiuose.

— Geriau už Ispanijos banką, — pasakiau sužavėtas. — Primena Žiulio Verno konstrukcijas.

— Veikiau Kafkos, — patikslino Isakas, atsiimdamas žvakę, ir patraukė vestibiuliu tolyn. — Vieną dieną, kai suvoksite, kad knygų verslas — tai skurdas ir negandos, ir nuspręsite apvogti banką arba įkurti kokį, o tai yra tas pats, apsilankykite — atskleisiu keturias svarbiausias užraktų paslaptis.

Sekiau paskui jį koridoriais, prisiminiau freskas su angelais ir chimeromis. Isakas laikė aukštai iškėlęs žvakę, virpančią lyg raudonas plazdančios liepsnos ratas. Jis vos šlubčiojo, o atspurusios medvilnės apsiaustas, kuriuo gynėsi nuo šalčio, priminė laidotuvių drobulę. Ši žmogysta buvo panaši į Aleksandrijos bibliotekininką ir puikiai tiko Chulijano Karakso knygai.

— Ar žinote ką nors apie Karaksą? — pasiteiravau.

Isakas stabtelėjo koridoriaus gale ir pažvelgė į mane be didelio susidomėjimo.

— Nedaug. Tik tai, ką man pasakojo.

— Kas?

— Kas gerai jį pažinojo, ar bent šitaip manė.

Man suspurdėjo širdis.

— Kada tai buvo?

— Dar nebuvau nuplikęs. O jūs vartėtės vystykluose, tik neatrodo, kad jau visiškai suaugote. Tikrai. Žiū, visas drebate.

— Dėl permirkusių drabužių, o čia, viduje, gana žvarbu.

— Kitąsyk, dobilėli, perspėkit apie apsilankymą, būtinai įjungsiu centrinį šildymą. Eikit paskui mane. Štai čia mano kabinetas, sėskitės prie krosnies, apsigobkite kuo nors, kol pradžius drabužiai. Neblogai būtų vandenilio peroksidas ir tepalas, nes atrodote, lyg ką tik apsilankęs Via Lajetanos policijos nuovadoje.

— Nieko, išgis.

— Ką jau ten… Darau tai dėl savęs, ne dėl jūsų. Peržengus šį slenkstį, taisykles diktuoju aš, o čia vieninteliai numirėliai tėra knygos. Jeigu čia sumanysite pasigauti plaučių uždegimą, turėsiu kviestis pastiprinimą. Knyga pasirūpinsime vėliau. Per trisdešimt aštuonerius metus neteko regėti, kad kuri nors paspruktų.

— Nė neįsivaizduojate, kaip esu jums dėkingas…

— Plepalai. Įsileidau vidun tik iš pagarbos tėvui, kitaip tektų stypsoti gatvėje. Padarykite paslaugą, sekite paskui. Ir jei gerai elgsitės, gal ir papasakosiu, ką žinau apie jūsų draugą Chulijaną Karaksą.

Jam nusisukus, kai neabejojo, kad nematysiu, pastebėjau patenkinto žmogaus šypseną. Isakas akivaizdžiai mėgavosi niūriu cerberio vaidmeniu. Ir aš nusišypsojau. Nebuvo abejonių, kieno veidą priminė rankenos velniūkštis.

10

Isakas užmetė ant pečių kelias plonas antklodes ir pasiūlė puodelį garuojančio viralo, kvepiančio šokoladu su trešnių likeriu.

— Sakėte kai ką žinąs apie Karaksą…

— Nelabai daug. Pirmiausia apie Karaksą išgirdau iš leidėjo Tonio Kabestanio. Pasakoju apie dvidešimties metų senumo dalykus, kai leidyklos dar nebuvo. Visuomet grįžęs iš kelionių po Londoną, Paryžių ar Vieną, Kabestanis užsukdavo čionai ir mudu ilgai šnekėdavomės. Abu likome našliai, ir jis liūdnai šmaikštaudavo, kad dabar mudu susituokę su knygomis, aš — vedžiau senienas, o jis — paklausiąsias. Buvome geri bičiuliai. Vieno iš savo apsilankymų metu pasigyrė, kad pigiai įsigijo teises leisti ispaniškai tokio Paryžiuje gyvenančio Chulijano Karakso iš Barselonos romanus. Tai galėjo būti dvidešimt aštuntieji ar dvidešimt devintieji metai. Atrodo, Karaksas vertėsi tuo, kad Pigalio gatvės viešnamyje naktimis skambindavo pianinu, o dienomis rašydavo. Glaudėsi varganame Sen Žermeno kvartalo būste. Atrodo, Paryžius — vienintelis pasaulio miestas, kuriame numirti iš bado vis dar laikoma menu. Karaksas išleido porą romanų Prancūzijoje, jie patyrė visišką fiasko. Paryžiuje niekas nedavė už juos nė skatiko, o Kabestaniui visada patiko pirkti pigiai.

— Tai Karaksas rašė ispaniškai ar prancūziškai?

— O kas žino? Gal abiem kalbomis. Jo motina kilusi iš Prancūzijos, rodos, buvo muzikos mokytoja, o jis pats gyveno tenai nuo devyniolikos ar dvidešimties metų. Kabestanis užsiminė, kad iš Karakso gaudavo ispaniškus rankraščius. Jam nerūpėjo, ar tai originalo kalba, ar vertimas. Labiausiai prie širdies buvo pesetų kalba, visa kita mažai rūpėjo. Kabestanis sumanė — jei laimė nusišypsos — mesti į ispaniškąją rinką tūkstančius Karakso egzempliorių.

— Ir jam pavyko?

Isakas suraukė antakius ir dar šliūkštelėjo stiprinamojo gėrimo:

— Atrodo, didžiausia sėkmė lydėjo Raudonąjį dvarą, jo pardavė apie devyniasdešimt egzempliorių.

— Bet jis ir toliau apsiėmė leisti Karakso knygas, nors pelno neturėjo, — įsiterpiau.

— Taigi. Tikrai nesuprantu kodėl. Kabestanis nebuvo svajotojas, bet gal kiekvienas žmogus turi savų paslapčių… Nuo dvidešimt aštuntųjų iki trisdešimt šeštųjų jis išleido aštuonis romanus. Iš tiesų Kabestanis kapitalą susikrovė leisdamas maldaknyges ir tęstinius moteriškus romanus, kurių pagrindinė veikėja — provincijos mergelė Violeta Lefler. Juos graibstyte graibstė iš kioskų. Manyčiau, Karakso romanus jis leido todėl, kad jam pačiam jie patiko ir kad prieštarautų Darvinui.

— O kas nutiko ponui Kabestaniui?

Isakas atsiduso ir nuleido akis.

— Amžius, visiems ateina laikas. Jis smarkiai susirgo, turėjo rūpesčių dėl pinigų. 1936 metais leidyklai ėmė vadovauti vyriausias sūnus, vienas iš tų žmonių, kurie nė apatinių baltinių dydžio nesugeba perskaityti. Įmonė žlugo greičiau nei per metus. Laimė, Kabestaniui neteko išvysti, kaip atžalos suniokojo visą jo triūsą — žiauriau nei karas mūsų kraštą. Visų šventųjų naktį giltinė rado jį su smilkstančia „Cohiba“ [* Kubietiškų cigarų pavadinimas.] ir dvidešimt penkerių metų mergaite ant kelių. Jo sūnus buvo iš kitokio molio. Tik kvailiai gali būti tokie arogantiški. Pirmiausia jis šoko parduoti leidyklos katalogo knygų tiražus, savo tėvo palikimą, viską versti popieriaus mase ar kažkuo panašiu. Jo draugas, kitas Kaldetuose apsigyvenęs nesubrendėlis, įtikino, kad galima drąsiai praturtėti iš meilės fotoromanų ir Mein Kampf, todėl gali pristigti celiuliozės patenkinti paklausą.

— Ir jis to ėmėsi?

— Nespėjo. Greitai jo namuose apsilankė nepažįstamasis su labai pelningu sandėriu. Jis norėjo perpirkti visus Karakso romanus, kurie dar liko neišplatinti, net pasiūlė triskart didesnę kainą nei rinkoje.

— Nes norėjo sudeginti, — sušnabždėjau.

Isakas nustebęs šyptelėjo.

— Jūs teisus. O atrodėte neišmanėlis, kuris nieko nežino, užtat ir klausia.

— O kas tai per žmogus? — pasiteiravau.

— Kažkoks Ubertas ar Kubertas, gerai nepamenu.

— Leinas Kubertas?

— Pažįstate jį?

— Taip vadinosi vienas iš Vėjo šešėlio — paskutinio Karakso romano herojų.

Isakas suraukė antakius.

— Išgalvotas personažas?

— Romane po Leino Kuberto vardu slepiasi velnias.

— Pernelyg teatrališka, sakyčiau. Kad ir kas jis būtų, humoro stygiaus jam neprikiši, — tarė Isakas.

Mano susitikimo su šiuo personažu įspūdžiai dar nebuvo išblėsę, todėl nemačiau čia nieko juokinga nei šmaikštu, bet nutylėjau.

— Ar to žmogystos — Kuberto, ar kaip jis vadinasi — veidas apdegęs ir sudarkytas?

Isakas susidomėjęs nužvelgė mane su šypsena.

— Negaliu pasakyti. Žmogus, kuris man visa tai pasakojo, neapibūdino svečio išvaizdos. Kitądien po jo apsilankymo išgirdau iš Kabestanio sekretorės. Ji nieko nesakė apie apdegusį veidą. Ar tai tiesa?

Gūžtelėjau pečiais leisdamas suprasti, kad nesvarbu.

— O kas buvo toliau? Leidėjo sūnus pardavė Kubertui tas knygas?

— Tas neišmanėlis norėjo pasirodyti ne iš kelmo spirtas. Užsiprašė daugiau, nei siūlė Kubertas, ir šis atsisakė. Praėjus kelioms dienoms Pueblo Nuevoje įsikūrusios Kabestanio leidyklos knygų sandėlis supleškėjo iki pamatų. Štai kur nuveda godumas.

Visiškai jam pritariau.

— Kas nutiko Karakso knygoms? Jos sudegė?

— Beveik visos. Laimei, apie derybas išgirdo Kabestanio sekretorė. Lyg nujausdama nelaimę, niekam nieko nesakiusi nuvyko į tą sandėlį ir parsigabeno namo po vieną kiekvienos Karakso knygos egzempliorių. Ji susirašinėjo su Karaksu, ir pamažu jiedu tapo gerais bičiuliais. Ji vadinosi Nurija, ir, man rodos, buvo vienintelis žmogus leidykloje, o gal ir visoje Barselonoje, perskaitęs visas Karakso knygas. Nurija jautė silpnybę prarastiems dalykams. Nuo mažumės gatvėje radusi beglobius gyvūnėlius parsivesdavo namo. Ilgainiui ėmė kaupti nepripažintų rašytojų knygas, galbūt dėl to, kad tėvas kadaise troško tapti rašytoju, bet jam nepavyko.

— Atrodo, neblogai ją pažįstate.

Isakas nušvito raišo velniūkščio šypsena.

— Geriau, nei jūs manote. Ji — mano duktė.

Nieko neatsakiau, bet mane apniko abejonės. Juo labiau gilinausi į tą istoriją, juo labiau sutrikęs jaučiausi.

— Kiek man žinoma, 1936-aisiais Karaksas grįžo į Barseloną. Girdėjau, kad čia ir pasimirė.

— Ar šiame mieste jis turėjo giminių? Ką nors, kas galėtų suteikti žinių apie jį?

Isakas atsiduso.

— Kas gali žinoti? Girdėjau, Karakso tėvai seniai buvo išsiskyrę. Motina išvyko į Pietų Ameriką, ten dar kartą ištekėjo. O su tėvu juodu nebendravo nuo pat išvykimo į Paryžių.

— O kodėl?

— Iš kur man žinoti? Žmonės linkę prisidaryti rūpesčių, tarsi jų nepakaktų.

— Nežinote, ar jis dar gyvas?

— Tikiuosi. Jis jaunesnis už mane, bet aš mažai žmoniuosi ir jau kuris laikas neskaitau nekrologų, nes pažįstami krinta kaip musės, o tai kelia tik širdgėlą. Beje, Karaks — motinos pavardė. Tėvo pavardė Fortunis. Kadaise San Antonijaus skersgatvyje jis turėjo skrybėlių ateljė ir, kiek teko girdėti, su sūnumi nelabai sutarė.

— Vadinasi, grįžęs Barselonon, Karaksas galėjo neatsispirti pagundai susitikti su jūsų dukterimi Nurija, jeigu jie bičiuliavosi, o su tėvu nekaip sutarė?

Isakas su kartėliu nusijuokė.

— To nežinau. Galiausiai esu jos tėvas. Žinau, kad vienąsyk trisdešimt antraisiais ar trečiaisiais Nurija, Kabestanio įgaliota, vyko į Paryžių ir dviem savaitėms apsistojo Chulijano Karakso namuose. Apie tai sužinojau iš Kabestanio, nors man ji sakė gyvenusi viešbutyje. Tuomet duktė dar buvo netekėjusi, ir maniau, kad Karaksas jai neabejingas. Mano Nurija iš tų moterų, kurios vos įėjusios į krautuvę apsuka vyrams galvas.

— Norite pasakyti, kad jiedu buvo meilužiai?

— Prisiskaitėte romaaniūkščių, ar ne? Žinote, į asmeninį Nurijos gyvenimą niekada nekišau nosies, nes aš pats irgi ne be dėmelės. Jeigu jūs kada nors susilauksite dukters, — palaima, kurios niekam nelinkėčiau, — suprasite, kad ji anksčiau ar vėliau užgaus jums širdį, pagaliau, kad ir kas būtų, vieną gražią dieną, jau turėdamas dukterį, vyrus imsite skirstyti į dvi grupes: kuriuos įtariat miegojus su ja ir kurių neįtariat. Kuris atsakys, kad nemeluos iki ausų. Mane kamavo nuojauta, kad Karaksas priklauso pirmiesiems, todėl man buvo nusispjaut, ar jis genijus, ar varganas nelaimėlis, visuomet laikiau jį begėdžiu.

— Gal klydote?

— Neįsižeiskite, bet jūs pernelyg jaunas, ir nieko apie moteris nenutuokiate.

— Jūsų tiesa, — sutikau. — O kas nutiko knygoms, kurias jūsų duktė priglaudė namie?

— Jos čia.

— Čia?

— O kaip jums atrodo, iš kur čia atsirado knyga, kurią išsirinkote tądien, kai jus atsivedė tėvas?

— Nesuprantu.

— O ko čia nesuprasti? Vieną naktį, gana greitai po gaisro Kabestanio knygų sandėlyje, pasirodė mano duktė Nurija. Buvo labai susijaudinusi. Pasakojo, kad kažkas ją seka, ir kad tasai Kubertas nori išgauti knygas ir paleisti jas pelenais. Nurija sakė norinti paslėpti Karakso knygas čia. Nuėjo į didžiąją salę ir sukaišiojo į lentynas, tarsi slapstytų brangenybes. Aš neklausiau, kur jas padėjo, o ji man nesakė. Išeidama prasitarė, kad grįš pasiimti, kai tik ras Karaksą. Man pasirodė, kad vis dar jį myli, bet nieko nesakiau. Paklausiau, ar pastaruoju metu jį matė, ar ką nors žino apie jį. Atsakė, kad jau daug mėnesių nieko negirdėjo, beveik nuo to laiko, kai atsiuntė pataisytą paskutinio Paryžiuje rašyto romano rankraštį. Nežinau, ar melavo. Bet nuo tos dienos Nurija apie Karaksą taip nieko ir nesužinojo, o knygos liko dūlėti čia.

— Kaip manote, ar jūsų duktė sutiks su manimi apie tai pasikalbėti?

— Na, su mano dukterimi lengva bendrauti, tik nežinau, ar ji pasakys ką nors daugiau nei jūsų nuolankus tarnas. Neužmirškite, kad visa tai — senų laikų istorijos. Tiesą sakant, mudu nesutariame taip gerai, kaip norėtųsi. Pasimatom kokį kartą per mėnesį. Nueinam drauge pietauti, o paskui ji palieka mane, kaip radusi. Žinau, kad prieš daugelį metų ištekėjo už šaunaus vaikino; jis žurnalistas, man pasirodė kiek lengvabūdiškas, iš tų, kurie vis turi nemalonumų dėl politinių įsitikinimų, bet geros širdies. Susituokė be bažnyčios — nei puotos, nei svečių. Sužinojau tik po mėnesio. Niekada nepristatė man savo sutuoktinio. Jis vardu Migelis, bet nesu tikras. Numanau, kad nelabai didžiuojasi tėvu, ir nekaltinu už tai. Dabar ji kitokia. Turi darbą ir, žmonės kalba, nebesirengia kaip Simona de Bovuar. Galbūt kurią dieną sužinosiu, kad aš jau senelis. Jau daug metų dirba vertėja iš prancūzų bei italų kalbų. Nežinau, iš kur tie jos gabumai. Tik jau ne iš tėvo paveldėti. Galiu užrašyti adresą, nors abejoju ar gera mintis, jei prisistatysite mano siųstas.

Isakas patamsy pakrebždeno seno laikraščio skiautėje ir ištiesė popierėlį man.

— Dėkoju. Ką gali žinoti, gal ji dar ką prisimins…

Nusišypsojo su neslepiamu liūdesiu.

— Nuo pat mažens turėjo gerą atmintį. Viską prisimindavo. Vėliau vaikai suauga ir jau nežinai, ką mąsto ir jaučia. Manyčiau, taip ir turi būti. Tik nepasakokit Nurijai viso to, ką čia kalbėjau. Tegu tai lieka tarp mudviejų.

— Būkite ramus. Manote, ji vis dar ilgisi Karakso?

Isakas tik atsiduso ir nuleido akis.

— Iš kur man žinoti? Net nežinau, ar tikrai jį mylėjo. Šitie dalykai yra kiekvieno širdyje, o ji dabar ištekėjusi moteris. Aš jūsų metų turėjau vieną panelytę, ji vadinosi Teresita Boadas ir Santamarijos siuvykloje Komersijo gatvėje siuvo prijuostes. Buvo jaunesnė, septyniolikos metų, ir pirmoji moteris, kurią pamilau. Iš jūsų ištįsusio veido matau, kad jūs, jaunuomenė, manote, jog mes, seniai, niekada nebuvome įsimylėję. Teresitos tėvas, nebylys nuo gimimo, Borne parduotuvėje turėjo ledo automatą ant ratukų.

Nė neįsivaizduojate, kokią patyriau baimę tądien, kai prašiau jo dukters rankos, o jis penkias minutes nenuleisdamas akių spoksojo į mane, laikydamas rankoje ledo gabalą. Dvejus metus laukiau, kol susituoksime, bet Teresita sunkiai apsirgo. Man pasakė, kad kažkuo užsikrėtusi siuvykloje. Ir trumpiau nei per pusmetį pasimirė nuo džiovos. Dar ir dabar pamenu, kaip mykė nebylys tądien, kai laidojome ją Pueblo Nuevo kapinėse.

Isakas nutilo ir sugniužęs užsisklendė. Nedrįsau nė kvėptelėti. Netrukus pažvelgė į mane ir nusišypsojo.

— Aš pasakoju penkiasdešimt penkerių metų senumo dalykus, kurie jums nerūpi. Tik nemeluosiu, nė dienos nebūna, kad apie ją negalvočiau, neprisiminčiau pasivaikščiojimų po Pasaulinės parodos griuvėsius, ir kaip juokdavosi klausydamasi mano poezijos, — eiles kurdavau dėdės Leopoldo rūkytų gaminių krautuvėlėje. Net prisimenu veidą čigonės, Bogatelio paplūdimyje būrusios mudviem iš delno ir užtikrinusios, kad visą gyvenimą būsime kartu. Manau, ji buvo teisi. Ką galiu jums pasakyti? Gal Nurija vis dar nepamiršo to žmogaus, nors apie tai neužsimena. O Karaksui niekuomet neatleisiu. Jūs dar labai jaunas, bet aš jau žinau, kaip žeidžia šitie dalykai. Jei norite žinoti mano nuomonę, Karaksas buvo tikras širdžių žeidėjas, o mano dukters širdį veikiausiai nusinešė į kapus arba pragaran. Prašau jūsų tik vieno dalyko: jei su ja pasimatysite ir kalbėsitės, paskui praneškite, kaip jai sekasi. Ar ji laiminga? Ar atleido savo tėvui?

Jau visai prieš aušrą su ta pačia žvake rankoje darsyk įžengiau į Pamirštų Knygų Kapines. Įsivaizdavau, kaip įsako duktė eina šitais tamsiais ir klaidžiais koridoriais to paties tikslo vedina — išgelbėti knygą. Iš pradžių man atrodė, kad prisimenu kelią, kuriuo ėjau pirmojo apsilankymo su tėvu metu, bet veikiai supratau, kad labirinto kryžkelės šakojasi į takelius, kurių neįmanoma atsiminti. Tris kartus mėginau grįžti tuo pačiu keliu, kurį, maniau, prisiminsiąs, ir triskart labirintas atvedė į tą vietą, iš kurios pradėjau. Ten manęs lūkuriavo besišypsantis Isakas.

— Ar kurią dieną grįšite jos atsiimti?

— Žinoma.

— Jei taip, tai gal norite paspęsti nedidelius spąstus?

— Spąstus?

— Jūs, jaunuoli, nesate labai nuovokus, tiesa? Prisiminkite Minotaurą.

Kelias akimirkas mąsčiau, ką nori pasakyti. Isakas išsitraukė iš kišenės seną peiliuką plunksnoms drožti ir tarė:

— Ties kiekvienu kampu, kur šakojasi kelias, palikite nedidelę žymę, kurią tik jūs pažintumėte. Tai senas medis, jame tiek griovelių ir įbrėžimų, kad niekas nepastebės, nebent žinotų, ko ieško…

Paklausiau jo patarimo ir dar kartą patraukiau į gilumą. Kai tik prieidavau išsišakojimą, stabtelėdavau išrėžti ant lentynos C ir X toje koridoriaus pusėje, kuria eisiu toliau. Po dvidešimties minučių būčiau visiškai pasiklydęs bokšto takeliuose, bet vieta, kurioje rengiausi paslėpti knygą, atsirado prieš mane visai atsitiktinai. Dešinėje pusėje pastebėjau krūvą tomų apie varžytynes. Jie priklausė garsiojo Chovejanoso plunksnai. Paauglio akimis žiūrint, tokia slėptuvė patikimai apsaugos ir nuo grėsmingiausių kėslų. Ištraukiau keletą tomų ir pasmalsavau, kas slepiasi antroje eilėje, už sunkių prozos tomų. Dulkių debesėlių nuklotos stirksojo Moratino komedijos, o ugningoji Kurialis ir Giuelfa rėmėsi į Spinozos Tractatus Logico Politicus. Pamėginau įsprausti Karaksą tarp 1901 metų Cheronos civilinio tribunolo teisinių nuosprendžių ir Chuano Valeros novelių rinkinio. Dėl vietos stygiaus ištraukiau Aukso amžiaus poezijos rinkinį ir į jo vietą padėjau Vėjo šešėlį. Pamerkęs atsisveikinau su knyga, tada grąžinau į vietą Chovejanosą, atkurdamas pirmąją eilę.

Nenorėjau gaišti ir patraukiau atgal pagal ženklus, paliktus klaidžiame kelyje. Tunelių tuneliai knygų prikrautų lentynų, patamsy mane apėmė liūdesys ir gniaužė gerklę. Negalėjau išmesti iš galvos, kad štai aš, visai atsitiktinai šiame didžiuliame knygų nekropolyje, vienintelėje niekam nežinomoje knygoje atradau visą pasaulį, o dešimtys jų taip ir gulės neatverstos, pamirštos visam laikui. Jaučiausi atsidūręs tarp milijonų užmirštų puslapių, būtybių ir sielų, neturinčių šeimininko, jas gaubė tamsybių okeanas, o pasaulis, pulsavęs už šių mūrų, pats to nesuvokdamas, kasdien prarasdavo sąmonę, nes jautėsi didesnis visažinis, jei daugiau pamiršdavo.

Aušo, kai grįžau į namus Santa Anos gatvėje. Tylutėliai pravėriau duris ir nedegęs šviesos šmurkštelėjau vidun. Iš prieškambario matėsi svetainė, vis dar šventiškai padengtas stalas. Pyragas neprapjautas, šventiniai indai tebelaukia vakarienės. Sustingęs krėsle sėdinčio tėvo siluetas pasisukęs į langą. Jis nemiegojo, tebevilkėjo šventine eilute. Nuo cigaretės tingiai driekėsi dūmų raštai. Seniai nesu matęs tėvo rūkant.

— Labas rytas, — sumurmėjo, gesindamas cigaretę peleninėje, pilnoje pusiau susmilkusių nuorūkų.

Žiūrėjau į jį ir nežinojau, ką sakyti. Prietemoje nemačiau jo akių.

— Po kelių valandų tau išėjus, keliskart skambino Klara, — pranešė. — Buvo labai susirūpinusi. Prašė paskambinti bet kuriuo metu.

— Neketinu daugiau turėti su ja nieko bendra nei kalbėtis, — pasakiau.

Tėvas tik linktelėjo ir nutylėjo. Susmukau kėdėje valgomajame. Žvilgsnis nuslydo žemėn.

— Tai pasakysi, kur buvai?

— Šen bei ten.

— Tu mane mirtinai išgąsdinai.

Jo balse nejutau pykčio nei priekaištų, tik nuovargį.

— Žinau. Prašau atleisti, — atsakiau.

— Kas atsitiko veidui?

— Paslydau lietuje ir pargriuvau.

— Tas lietus turėjo neblogai užsimoti. Reikia kuo nors pasitepti.

— Nieko tokio. Nė nepastebėjau, — sumelavau. — Labiau už viską dabar noriu išsimiegoti. Vos laikausi ant kojų.

— Bent jau išvyniok dovaną, — pasakė tėvas.

Ant svetainės stalo nuo vakar vakaro tebegulėjo į celofaną įvyniotas paketėlis. Akimirką dvejojau. Tėvas drąsinamai linktelėjo. Paėmęs paketėlį palaikiau rankose. Nė nepažvelgęs ištiesiau tėvui.

— Bus geriau, jei grąžinsi. Nesu vertas jokios dovanos.

— Dovanos dovanojamos, nes taip nori tas, kuris dovanoja, ir turi ją priimti, — pasakė. — Be to, grąžinti nevalia. Išvyniok.

Rytmečio prieblandoje išvyniojau kruopščiai supakuotą dovaną. Viduje radau lakuotą drožinėto medžio dėželę, puoštą aukso kniedėmis. Mano veidą nušvietė šypsena. Ypatingas garsas ją atidarant priminė laikrodžio mechanizmą. Vidus išmuštas tamsiai mėlynu aksomu. Ten gulėjo nuostabusis švytintis Viktoro Hugo „Montblanc Meinsterstūck“ plunksnakotis. Išėmiau jį ir apžiūrėjau balkone prieš šviesą. Aplink paauksuotą kamštelio galą buvo išgraviruotas užrašas

DANIELIS SEMPERĖ, 1953

Apstulbęs pažvelgiau į tėvą,Nepamenu, kad būčiau kada matęs jį tokį laimingą, koks atrodė tą akimirką. Netaręs nė žodžio pakilo nuo krėslo ir stipriai mane apkabino. Pajutau, kaip graudulys spaudžia gerklę, o žodžiai nereikalingi.

GENIJUS IR SIMBOLIS

1953

11

Tais metais ruduo apgobė Barseloną nukritusių lapų mantija, kuri tysojo gatvėse tarsi gyvatės išnara. Tolimos ano gimtadienio nakties įvykiai mane atvėsino, o gal gyvenimas nusprendė suteikti atvangos mano saldžioms kančioms ir leido subręsti. Net pats nustebau suvokęs, kad apie Klarą Barselo beveik negalvoju, nei apie Chulijaną Karaksą ar tą iš knygos puslapių ištrūkusį sudarkyto veido fantomą, lydimą degančio popieriaus kvapo. Lapkričio mėnesį iškentėjau ir nė sykio nenuėjau Karališkojon aikštėn paspoksoti į Klaros langus, lūkuriuojan jos pasirodymo. Galiu prisipažinti, kad tai nebuvo tik mano nuopelnas. Knygyno reikalai gerėjo, todėl mudviem su tėvu pagausėjo darbo.

— Atrodo, reikės samdytis dar vieną žmogų, kad pagelbėtų pristatyti knygas, — svarstė tėvas. — Mums reikia ypatingo asmens, tokio pusiau seklio, pusiau poeto, kuriam pakaktų nedidelio užmokesčio ir nebaugintų neįmanomos misijos.

— Man rodos, turiu tinkamą kandidatą, — pasakiau.

Ferminą Romero de Toresą radau įprastoje vietoje, po arkada Fernando gatvėje. Žmogelis iš suplėšytų skutų mėgino sudėti Pirmadienio puslapio laikraštį, išgelbėtą iš kokios nors šiukšlių dėžės. Vedamasis skelbė apie viešuosius darbus ir mokymą.

— Še tau, kad nori! Dar viena bėda! — išgirdau šaukiant. — Šitie fašistuojantys žmogėnai stengiasi paversti mus davatkų ir varliagyvių rase.

— Labas, — švelniai pasakiau. — Prisimenate mane?

Varguolis pažvelgė į mane, ir jo veidą nušvietė šypsena.

— Tebūna palaimintos mano akys. Ką gi papasakosite, mielas drauge? Išgersite su manimi šlakelį raudonojo, tiesa?

— Šiandien kviečiu aš, — tariau. — Ar norite valgyti?

— Vyruti, neatsisakyčiau geros porcijos jūros moliuskų šutinio, tik bėda, nežinau, kur jų prisigaudyti.

Pakeliui į knygyną Ferminas Romero de Toresas išpasakojo man visus savo paskutinių savaičių nuotykius, o galiausiai — kaip išsisuko nuo saugumo persekiojimų ir išvengė šlykščiausios musės — inspektoriaus Fumero, su kuriuo juodu siejo ilga konfliktų istorija, gniaužtų.

— Fumero? — pasitikslinau, prisiminęs, kad tai buvo kareivis, Montijuko pilies požemiuose nužudęs Klaros Barselo tėvą.

Žmogelis pritardamas linktelėjo, atrodė išblyškęs ir įbaugintas. Išbadėjęs, nešvarus, dvokiantis gatvės gyvenimu. Vargšelis net nenutuokė, kur jį veduosi, žvilgsnyje pastebėjau išgąstį ir didėjančią baimę, ją rodė ir nerišli greitakalbė. Kai priėjome krautuvę, sutrikęs pažvelgė į mane.

— Nagi, užeikit. Čia mano tėvo knygynas. Noriu jus supažindinti.

Valkata sutrikęs ėmė kažką mykti.

— Ne ne, jokiu būdu, nesu tinkamai pasiruošęs, o ši vieta — aukštos klasės. Pridarysiu jums gėdos…

Tarpdury pasirodė tėvas, dirstelėjo į valkatą ir klausiamai pažvelgė į mane.

— Tėti, čia Ferminas Romero de Toresas.

— Malonu susipažinti, — veik drebėdamas pratarė žmogelis.

Tėvas maloniai nusišypsojo ir ištiesė jam ranką. Valkata nedrįso jos paspausti — gėdijosi savo nešvarumų, sluoksniu dengusių odą.

— Geriau eisiu ir paliksiu jus ramybėje, — sumikčiojo.

Tėvas švelniai suėmė jam alkūnę.

— Nieko panašaus, sūnus pasakė, kad pietausite su mumis.

Žmogelis apstulbęs ir netikėdamas savo ausimis žiūrėjo į mudu.

— Galėtumėte užeiti pas mus, išsimaudyti šiltoje vonioje, — pasiūlė tėvas. — Vėliau, jei neprieštaraujate, pasivaikščiodami nueitume į Kan Solė užeigą.

Ferminas Romero de Toresas kažką sumurmėjo. Tebesišypsodamas tėvas nusivedė jį prie laiptų, beveik tempdamas aukštyn į butą, o aš tuo metu uždariau parduotuvę. Po ilgų įkalbinėjimų ir gražbyliavimų pavyko išlaisvinti jį iš skarmalų ir įtikinti išsimaudyti vonioje. Nuogas priminė nuotrauką iš koncentracijos stovyklos, drebėjo lyg neapsiplunksnavęs viščiukas. Ant alkūnių ir kelių buvo didžiuliai randai, o liemuo ir nugara nusėti baisiomis žymėmis, į kurias buvo net skaudu žiūrėti. Mudu su tėvu pasibaisėję susižvalgėme, bet nutylėjome.

Žmogelis leidosi maudomas lyg išsigandęs, drebantis vaikas. Ieškojau kokių nors drabužių perrengti, girdėjau, kaip tėvas nesustodamas kažką jam kalba. Radau eilutę, tėvas jau seniai jos nebedėvėjo, senus marškinius ir kažkokių apatinių. Skarmalai, kuriuos valkata nusimetė, buvo niekam tikę, net batai. Radau vienus, kurie tėvui buvo ankštoki. Skarmalus suvyniojau į laikraštį, apatinius, praradusius spalvą — irgi, ir išmečiau į šiukšlių dėžę. Kai grįžau, tėvas vonioje skuto Ferminui Romero de Toresui barzdą. Išblyškęs, kvepiantis muilu, šis žmogus atjaunėjo dvidešimčia metų. Supratau, kad jiedu jau susidraugavo. Gal nuo vonios druskų Ferminas Romero de Toresas atrodė labai žvalus.

— Štai ką jums pasakysiu, pone Sempere: niekada nenorėjau gyvenimo, primenančio tarptautinių intrigų lenktynes ir bastymąsi po pasaulį, mano polinkis visada buvo humanitariniai dalykai. Nuo mažumės patiko eilės, o skaitant Sofoklio ir Vergilijaus tragedijas kūnu net pagaugai eina. Bet mano tėvas, kuris ilsisi ramybėje, buvo užsisklendęs netoliaregis žmogus ir troško, kad vaikai eitų tarnauti į civilinę gvardiją, bet nė vienos iš mano septynių seserų nepriėmė, nors mano šeimos moterys — ir motina — pasižymėjo padidėjusiu veido plaukuotumu. Mirties patale gimdytojas privertė pasižadėti, kad, jei trikampės skrybėlės dėvėti neteks, tai bent jau įsidarbinsiu tarnautoju ir atsisakysiu svaičiojimų apie polinkį į lyriką. Esu senamadiškas, o tėvą, kad ir koks kietakaktis, privalu gerbti, suprantate, ką turiu galvoje. Bet nemanykite, jog nuotykių metais išbarsčiau intelekto bagažą. Kiek galėdamas skaičiau ir atmintinai galiu padeklamuoti Gyvenimas — tai sapnas.

— Nagi, pone, apsivilkite šiuos drabužius, o jei svarbi mūsų nuomonė, tai jūsų intelektas nekelia jokių abejonių, — įsiterpiau, mėgindamas pagelbėti tėvui.

Ferminas Romero de Toresas dėkingas pažvelgė į mane. Švytėdamas išlipo iš vonios. Tėvas apgaubė jį rankšluosčiu. Žmogelis juokėsi, apimtas palaimos, pajutęs ant savo kūno švarų audinį. Padėjau apsivilkti dešimtkart didesnę eilutę. Tėvas nusijuosė diržą ir ištiesė man, kad gelbėčiau padėtį.

— Taip, iš jūsų likę vien kaulai ir oda, — kalbėjo tėvas. — Ar ne taip, Danieli?

— Kiekvienas palaikytų jį kino artistu.

— Ką padarysi, jau nesu toks, koks buvau. Kalėjime praradau raumenis…

— Man jūs primenate Čarlzą Bojerį, tik laso trūksta, — pridėjo tėvas. — Užtat noriu jums kai ką pasiūlyti.

— Pone Sempere, dėl jūsų esu pasirengęs net žudyti, jeigu reikės. Jums tereikia pasakyti vardą, ir aš pašalinsiu tipelį, kad nė šuo nesulos.

— Na, šito, manau, neprireiks. Noriu pasiūlyti jums darbą knygyne. Turėtumėte rūpintis retų knygų paieška pagal klientų prašymą. Tai beveik knygininko archeologo darbas, nes reikia išmanyti ne tik apie klasikus, bet ir juodąją rinką. Dabar daug jums mokėti neišgalėsiu, bet galėsite maitintis prie mūsų stalo ir, jei sutinkate, kol rasime tinkamą pensioną, galite gyventi mūsų namuose.

Žmogelis netekęs žado spoksojo į mudu.

— Tai ką pasakysite? — paklausė tėvas. — Prisidėsite prie komandos?

Man pasirodė, kad norėjo kažką atsakyti, bet kaip tik tą akimirką Fermino Romero de Toreso veidas pasruvo ašaromis.

Už pirmą atlygį Ferminas Romero de Toresas įsigijo aktoriaus skrybėlę, guminius batus ir pasišovė mudu su tėvu pavaišinti rabo de toro [* Ispanų patiekalas iš jaučio uodegos.], kurį pirmadieniais ruošdavo restorane už kelių kvartalų nuo Paminklo aikštės. Tėvas rado jam pensioną Choakino Kostos gatvėje kaimynės Merseditos dėka. Ji pažinojo šeimininkę, tai padėjo išvengti svečių informacinio lapelio policijai pildymo ir apsaugoti Ferminą Romero de Toresą nuo inspektoriaus Fumero. Aš vis prisimindavau baisiuosius randus ant jo kūno. Magėjo pasidomėti, iš kur jie, nujaučiau, kad inspektorius Fumeras čia prikišęs nagus, bet iš vargšo žmogaus žvilgsnio supratau, kad tos temos geriau nepradėti. Kai bus laikas, pats viską papasakos. Kasdien lygiai septintą ryto Ferminą rasdavom prie knygyno durų — nepriekaištingai atrodantį, besišypsantį, pasirengusį plušėti be pertraukos dvylika valandų. Jo silpnybe tapo šokoladas ir brazos de gitano [* Ispanų saldumynas, šokoladinis vyniotinis.], prilygstantys aistrai graikų tragedijoms, todėl jis priaugo svorio. Skutosi švariai lyg jaunuolis, plaukus šukavo nuo kaktos į viršų ir tepė briliantinu, o ploni lyg pieštuku nupiešti ūseliai buvo paskutinis mados klyksmas. Praėjus trisdešimčiai dienų, kai maudėme jį vonioje, valkatos nebuvo įmanoma pažinti. Nors išvaizda įspūdingai pakito, vis dėlto labiausiai mus apstulbino jo sugebėjimai. Detektyvo instinktai, kuriuos buvau linkęs laikyti pagyrūniškais tauškalais, buvo tikslūs tarsi chirurgo. Keisčiausius užsakymus atlikdavo per keletą dienų arba net valandų. Nebuvo pavadinimo, kurio nebūtų girdėjęs, jam nestigo gudrumo gauti prekę už palankiausią kainą. Kaip savas sukiodavosi privačiose Pirsono gatvės kunigaikštienių ir jojimo klubų diletantų bibliotekose, prisistatydavo fiktyviomis pavardėmis ir gaudavo trokštamas knygas dovanai arba nupirkdavo už grašius.

Tai buvo stebuklinga valkatos virsmo garbingu piliečiu istorija, viena iš tų, kurias iš sakyklų pasakodavo kunigai, iliustruodami beribę Viešpaties meilę, — pernelyg puiku, kad atrodytų tikra, tarsi plaukų atauginimo skelbimai ant tramvajų.

Praėjus trims mėnesiams, kai Ferminas pradėjo dirbti knygyne, mus pažadino telefono skambutis. Buvo sekmadienis, antra valanda nakties. Skambino pensiono, kur apsistojęs Ferminas Romero de Toresas, šeimininkė. Drebančiu iš susijaudinimo balsu papasakojo, kad ponas Romero de Toresas užsirakinęs savo kambaryje rėkauja lyg pamišėlis, daužo sienas ir dievagojasi, jei kas mėgins įeiti, butelio šuke perrėžti gerklę.

Tik neskambinkite policijai. Tuojau atvyksime.

Išdūmėme į Choakino Kostos gatvę. Naktis buvo šalta, negailestingai čaižė vėjas, o dangus juodavo kaip derva. Už mūsų liko Gailestingųjų namai ir Nuolankiųjų namai, žvilgsniai ir šnabždesiai, ataidintys iš už tamsių kolonų, kur trenkė mėšlu ir anglimi. Atsidūrėme Ferlandinos gatvės skersgatvyje. Choakino Kostos gatvė priminė eilę pajuodusių avilių, skendinčių Ravalio sutemose. Gatvėje mūsų lūkuriavo vyriausiasis pensiono šeimininkės sūnus.

— Pranešėte policijai? — iškart paklausė tėvas.

— Dar ne, — atsakė šis.

Užlėkėme laiptais aukštyn. Pensionas buvo įsikūręs antrame aukšte, jo laiptai priminė apšnerkštą spiralę, vos įžiūrimą plikų, ant vieno laido kadaruojančių lempelių šviesoje. Tarpdury, susijuosusį dangaus žydrumo chalatą ir pilna galva plaukų suktukų, mus pasitiko ponia Enkarna, žandarmerijos viršininko našlė ir pensiono šeimininkė.

— Pone Sempere, čia padori ir garbinga vieta. Yra daug laukiančiųjų vietos, todėl neketinu kęsti šitokių akibrokštų, — kalbėjo ji, vesdama mus tamsiu, drėgme ir amoniaku trenkiančiu koridoriumi.

— Suprantu jus, — sumurmėjo tėvas.

Fermino Romero de Toreso šauksmai drebino sienas. Pro kaimynines duris nustėrusiais veidais spoksojo išsigandę gyventojai. Pensiono ir nemokamos sriubos veidai.

— Eikite miegoti, velniai rautų, čia jums ne teatras, — piktai riktelėjo ponia Enkarna.

Stabtelėjome prie durų, už kurių siautėjo Ferminas. Tėvas tyliai pabeldė.

— Ferminai… Čia Semperė.

Nuo pasigirdusio už durų kauksmo sustingo širdis. Net ir ponia Enkarna, praradusi viršininkės laikyseną, griebėsi už širdies, slepiamos putlios krūtinės.

Tėvas pašaukė dar kartą:

— Ferminai, atidarykite.

Tas vėl subliuvo, lyg skerdžiamas, daužė sienas ir keikėsi baisiausiais žodžiais. Tėvas atsiduso,

— Ar turite raktą nuo kambario?

— Žinoma.

— Duokit man.

Ponia Enkarna akimirką dvejojo. Kiti nuomininkai, baltais iš išgąsčio veidais, vėl susispietė koridoriuje. Klyksmai veikiausiai pasiekė net karinės apygardos būstinę.

— Danieli, bėk pas gydytoją Baro, jis gyvena netoliese, Riera Altos 12.

— Gal verčiau kviesti kunigą? Man jis panašus į velnio apsėstąjį, — pasiūlė ponia Enkarna.

— Ne, šitam reikia gydytojo. Negaišk, Danieli, bėk. O jūs, būkite maloni, duokite raktą.

Gydytojas Baro buvo nemigos kankinamas vienišius, — naktis leisdavo skaitydamas Zola, o kad nugintų nuobodulį, vartė žurnalus su panelėmis apatiniais drabužiais. Vienas iš nuolatinių tėvo klientų, pats vadino save šundaktariu, bet diagnozę iš akies nustatydavo geriau nei daugelis diplomuotų Muntanero gatvės klinikos gydytojų. Daugelis jo pacienčių buvo senos, neišgalinčios susimokėti kvartalo prostitutės, tačiau jis vis tiek jas apžiūrėdavo. Ne kartą esu girdėjęs jį sakant, kad pasaulis — didelė tupykla, ir jis manąs, jog Barselona vieną gražią dieną prasmegs skradžiai. Duris atvėrė užsimetęs chalatą, nuo jo sklido vyno kvapas, o lūpose stirksojo užgesusi cigaretė.

— Danieli?

— Tėvas mane siuntė. Labai skubu.

Grįžę į pensioną radome ponią Enkarną nesavu balsu raudančią iš baimės, o kiti gyventojai vaškiniais veidais kartu su tėvu mėgino suturėti Ferminą Romero de Toresą kambario kertėje. Šis nuogut nuogutėlis verkė ir tirtėjo iš baimės. Kambaryje buvo viskas apversta aukštyn kojomis, sienos išterliotos nežinia kuo: krauju ar ekskrementais. Gydytojas Baro nužvelgė pacientą ir, įvertinęs padėtį, ženklais parodė tėvui guldyti Ferminą ant lovos. Jiems pagelbėjo atletiškas ponios Enkarnos sūnus. Traukomas konvulsijų Ferminas inkštė ir muistėsi taip, tarsi jam draskytų vidurius.

— Viešpatie šventas, kas nutiko tam nelaimėliui? Kas jį kankina? — tarpdury sriūbavo ponia Enkarna, linguodama galvą į šonus.

Gydytojas patikrino pulsą, lempos šviesoje apžiūrėjo akių vyzdžius, paskui netaręs nė žodžio išsiėmė iš lagamino buteliuką ir pradėjo ruošti švirkštą.

— Palaikykite jį. Tai padės jam užmigti. Danieli, padėk mums.

Keturiese laikėme Ferminą, kad nejudėtų. Pajutęs adatos dūrį į raumenis bandė muistytis. Jo raumenys įsitempė lyg variniai strypai, tačiau po kelių sekundžių akis aptraukė migla ir kūnas atsipalaidavo.

— Kiek čia to vyruko tėra, o suleidote nemažą dozę, kažin ar nenusibaigs? — būgštavo ponia Enkarna.

— Nesirūpinkit. Jis tik miegos, — atsakė gydytojas, apžiūrinėdamas randus ant sulysusio Fermino kūno.

Mačiau, kaip susirūpinęs palingavo.

— Kalės vaikai, — sumurmėjo.

— Nuo ko tie randai? — pasiteiravau. — Ar pjūvių žymės?

Gydytojas Baro nepakeldamas akių papurtė galvą. Tarp besivoliojančių skudurų rado antklodę ir užklojo savo pacientą.

— Tai deginimų žymės. Šis žmogus ištvėrė baisius kankinimus, — paaiškino. — Tokios žymės lieka nuo lituoklių.

Ferminas išmiegojo dvi paras. Pabudęs ničnieko neprisiminė ir manė, kad nubudo tamsioje kameroje. Paskui taip susigėdo dėl savo elgesio, kad puolė į kojas poniai Enkarnai ir meldė dovanoti. Pažadėjo perdažyti visą pensioną ir, žinodamas, jog ši labai tikinti, Betliejaus bažnyčioje užsakyti jai dešimt mišių.

— Jums tereikia pasveikti, kad daugiau tokio išgąsčio nepatirčiau, nes esu tam jau per sena.

Tėvas atlygino nuostolius ir paprašė ponios Enkarnos suteikti Ferminui dar vieną galimybę. Ši geranoriškai sutiko. Dauguma jos nuomininkų buvo nusigyvenę vienišiai kaip ir ji pati. Išgąsčiui praėjus, ji apgaubė Ferminą dar didesne globa, prisaikdino gerti tabletes, paskirtas gydytojo Baro.

— Ponia Enkarna, dėl jūsų net molį sutikčiau valgyti, jei reikėtų.

Laikui bėgant visi dėjomės pamiršę tą įvykį, tik aš daugiau nelaikiau pokštais istorijų apie inspektorių Fumerą. Po šito nutikimo kiekvieną sekmadienį, kad nebūtų vienas, vesdavomės Ferminą pietauti į „Novedades“ kavinę. Paskui pėstute kulniuodavome iki „Femina“ kino teatro, Paseo Grasijos ir Diputasjon gatvių sandūroje. Vienas tėvo bičiulis dirbo kino teatre kapeldineriu ir, įsivedęs mus pro atsarginį išėjimą, pasodindavo vienoje iš pirmųjų eilių vis tuo pačiu metu, kai vyriausiasis kariuomenės vadas dokumentinėje juostoje kerpa juostelę kokio nors objekto atidarymo proga. Fermino Romero de Toreso nervai neišlaikydavo.

— Kokia gėda, — pasipiktinęs sakydavo jis.

— Ferminai, jūs nemėgstate kino?

— Nepasitikiu šia septintąja meno rūšimi nė per nago juodymą. Mano supratimu, tai opijus liaudžiai. Kinematografas gimė iš poreikio šviesti beraštes mases, bet, praėjus penkiasdešimčiai metų, niekas nepasikeitė.

Šie svarstymai liovėsi tądien, kai Ferminas pamatė Kerolę Lombard.

— Koks biustas, Jėzau Marija ir Juozapai, koks biustas! — nepaliaudamas šūkčiojo viso filmo metu. — Tai ne krūtys, o karavelės!

— Nutilk, paleistuvi, nes tuojau pakviesiu direktorių, — iškošė pro dantis balsas už keleto eilių. — Gėdos neturi. Paršai neraliuoti.

— Ferminai, geriau patylėkit, — patariau jam.

Ferminui Romero de Toresui buvo nė motais. Ekrano spalvų apsvaigintas spoksojo lyg užburtas į stebuklingą iškirptę. Jau vėliau, žingsniuojant Paseo de Grasija, pastebėjau, kad mūsų detektyvas dar neatgavęs žado.

— Matyt, teks jums pasiieškoti moters, — tariau. — Moteris praskaidrins gyvenimą, pamatysite.

Ferminas Romero de Toresas atsiduso, jo mintis dar buvo pavergusios matytos grožybės.

— Danieli, ar šnekate iš savo patirties? — pasiteiravo vis dar užsisvajojęs.

Tik šyptelėjau, puikiai žinodamas, kad tėvas akies krašteliu mane stebi.

Nuo tos dienos Ferminas Romero de Toresas sekmadieniais visada eidavo į kiną. Tėvas likdavo namie skaityti, o Ferminas Romero de Toresas nepraleisdavo nė vieno seanso. Prisipirkdavo galybę šokoladukų, įsitaisydavo šešioliktoje eilėje ir triaukšdamas laukdavo dar vienos deivės pasirodymo. Siužetas jam nerūpėjo, plepėdavo tol, kol ekrane pasirodydavo įspūdingų apimčių dama.

— Danieli, apmąsčiau jūsų mintį, kurią anądien pasakėte — kad reikia susirasti moterį, — tarė Ferminas Romero de Toresas. — Žinote, jūsų teisybė. Pensione apsigyveno naujas nuomininkas, varganas buvęs seminaristas iš Sevilijos, bet atsiveda tikrai įspūdingų mergiočių. Žinote, matau veislės pagerėjimą. Nesuprantu, kokiu būdu jam tai pavyksta, nes vaikinas atrodo tikrai apgailėtinai, veikiausiai apsvaigina jas maldomis. Mūsų kambariai greta, todėl viskas puikiai girdisi, ir, kiek sprendžiu iš to, ką girdžiu, kunigėlis — tikras artistas. Pavydėtina. Danieli, o jums moterys patinka?

— Nelabai ką apie jas išmanau.

— Niekas apie jas neišmano, nei Froidas, nei jos pačios, bet tai lyg elektros srovė — nebūtina žinoti, kaip veikia, kad nupurtytų. Nagi, papasakokite. Kokios jums patinka? Jūs jau man atleiskite, tačiau moteris turi būti moteriška, kad būtų už ko paimti, bet jūs, atrodo, labiau linkstate prie lieknų, ir aš gerbiu jūsų skonį. Nesupraskite manęs klaidingai.

— Būsiu atviras — su moterimis neturiu patirties. Jokios.

Ferminas Romero de Toresas, sukrėstas tokio asketiško pareiškimo, atidžiai mane nužvelgė.

— Maniau, tą naktį, na, kai buvote apkultas…

— O, kad skaudėtų tik antausis…

Ferminas, lyg perskaitęs mano mintis, pritardamas nusišypsojo.

— Žinokite, kad geriausias dalykas yra atrasti moteris. Kiekvienąsyk — lyg pirmą kartą. Nepažinsi gyvenimo skonio, kol pirmąkart neapnuoginsi moters. Lėtai, po sagą, lyg šaltą žiemos vakarą luptum karštą bulvę. Ak…

Netrukus ekrane pasirodė Veronika Lakė, ir Ferminą užvaldė jos didybė. Naudodamasis scenomis, kuriose nėra Veronikos Lakė, Ferminas pareiškė einąs į vestibiulį saldėsių — jėgoms atgauti. Mėnesius badavęs, mano bičiulis visai prarado saiko jausmą, tačiau dėl greitos apykaitos niekuomet neatsikratė peralkusio ir sulysusio pokario vargetos išvaizdos. Likau vienas, nelabai sekiau ekrane rodomą siužetą. Meluočiau tvirtindamas, kad galvojau apie Klarą. Galvojau vien apie jos kūną, virpantį nuo muzikos mokytojo judesių, tokį švytintį nuo prakaito ir geismo. Mano žvilgsnis nuslydo nuo ekrano, ir tuomet pastebėjau atėjusį žiūrovą. Mačiau jo siluetą, einantį tarpueiliu. Atsisėdo už šešių eilių nuo manęs. Kine pilna vienišų žmonių, pamaniau. Tokių kaip aš.

Pamėginau susikaupti ir sekti siužetą. Dabita detektyvas, įžūlus, bet geros širdies vaikinas, kažkokiam antraeiliam personažui aiškina, kodėl tokios moterys kaip Veronika Lakė kiekvienam medžiotojui vyrui yra prakeiksmas, ir nelieka nieko kita, tik desperatiškai jas mylėti ir kęsti jų neištikimybę. Ferminas Romero de Toresas, pamažu tampantis kritiku žinovu, tokio pobūdžio istorijas vadino „religingų kvailių tauškalais“. Jo manymu, tai priminė apgailėtinus svaičiojimus mirštančių iš nuobodulio šventeivų, slapta svajojančių pasiduoti pagundai ir paragauti paleistuvystės skonio, ir tarnautojų, kuriems užkietėję viduriai. Šyptelėjau įsivaizduodamas bičiulio komentarus, jei tas nebūtų išėjęs numaldyti geismo. Tačiau šypsena taip ir sustingo lūpose. Už šešių eilių sėdintis žiūrovas atsisuko ir įdėmiai pasižiūrėjo į mane. Projektoriaus skleidžiamas rūkas skverbėsi į salės prietemą, virpančios šviesos pluošte vos galėjau įžvelgti spalvotas linijas ir siluetus. Akimirksniu atpažinau Kubertą, beveidį žmogų. Jo švininės akys be vokų spindėjo. Šypsena be lūpų mėgavosi tamsa. Pajutau, kaip lediniai pirštai gniaužia man širdį. Ekrane pravirko du šimtai smuikų, šūviai, riksmai… Ir viskas dingo. Kelias sekundes salė skendėjo visiškoje tamsoje, o aš girdėjau tik savo smilkinių tvinksnius. Pamažu ekrane nušvito nauja scena, salės tamsą skrosdama žydra ir purpurine prieblanda. Beveidis vyras buvo dingęs. Atsisukęs pamačiau išėjimo link tolstančią figūrą, ji prasilenkė su Ferminu Romero de Toresu, grįžtančiu su gastronominiu grobiu. Šis klestelėjo į savo vietą. Ištiesė man šokoladinį saldainį su įdaru ir įdėmiai pasižiūrėjo:

— Danieli, esate baltesnis už vienuolės užpakalį. Ar viskas gerai?

Aplink tvyrojo nemalonus kvapas.

— Keistas kvapas, — pareiškė Ferminas Romero de Toresas. — Nei prasto vyno, nei prokuroro, nei notaro.

— Ne. Tai degančio popieriaus kvapas.

— Šekit citrininį ledinuką, jis pagydys.

— Nenoriu.

— Tai pasilaikykit. Nežinia, kada gali užsimanyti.

Įsidėjau saldainį liemenės kišenėn ir toliau žiūrėjau filmą, tik manęs jau nedomino nei jis, nei Veronika Lakė, nei jos fatališkų grožybių aukos. Ferminas Romero de Toresas atsidavė filmui ir šokoladiniams saldainiams. Kai po seanso užsidegė šviesa, man pasivaideno, kad nubudau iš slogaus sapno, norėjau laikyti to žmogystos pasirodymą iliuzija, atminties pokštu, tačiau jo trumpo žvilgsnio tamsoje pakako suvokti, ką jis reiškia. Kad nepamiršo nei manęs, nei mūsų sutarties.

12

Fermino atsiradimą knygyne greitai pajutau: aš turėjau daugiau laisvo laiko. Jei Ferminas klientų užsakymu nebūdavo išvykęs į kokios egzotiškos, retos knygos medžioklę, prižiūrėdavo knygyną, tobulindavo pardavimo strategiją, blizgindavo įstiklintas afišas ir knygų nugarėles. Susiklosčius tokiai padėčiai, savo laisvalaikį nutariau skirti dviem dalykams: toliau domėtis ir mėginti narplioti Karakso paslaptį bei kuo daugiau laiko būti su savo bičiuliu Tomu Agilaru, kurio tikrai ilgėjausi.

Tomas buvo tylus, užsisvajojęs vaikinukas, žmones gąsdino jo rimtis ir grėsminga išvaizda. Figūra — tarsi kovotojo: gladiatoriaus pečiai ir skvarbus žvilgsnis. Mūsų pažintis užsimezgė prieš daugelį metų, jau pirmą savaitę susipešėme Kaspė jėzuitų gimnazijoje. Po pamokų pas jį atvyko tėvas kartu su užrietusią nosį mergaite, kuri pasirodė esanti Tomo sesuo. Man šovė mintis jai įkandin paleisti nevykusį sąmojį, akies mirksniu Tomas Agilaras užgriuvo mane, ir ant galvos pasipylė smūgių kruša, kurią prisiminiau dar kelias savaites. Tomas buvo dukart stipresnis ir didesnis. Per mūšį kiemelyje, apsuptas kruvinų reginių ištroškusių vaikų, praradau dantį ir suvokiau proporcijų skirtumą. Nenorėjau sakyti nei tėvui, nei kunigams, kas tuomet mane išgražino, nei aiškintis, kad užpuoliko tėvas su pasimėgavimu stebėjo mūšį, pritardamas mokinių šūksniams.

— Tai mano kaltė, — pasakiau, leisdamas suprasti, kad daugiau ta tema nekalbėsiu.

Po trijų savaičių per pertrauką Tomas priėjo prie manęs. Iš baimės sustingau. Dabar visai pribaigs, pamaniau. O jis ėmė kažką murmėti, kol galiausiai supratau, kad nori atsiprašyti už tai, jog aplamdė man šonus. Suvokė, kad kova buvo nelygi ir neteisinga.

— Aš turėčiau atsiprašyti, kad įžeidžiau tavo seserį, — atsakiau. — Būčiau tądien atsiprašęs, bet prakirtai lūpą nespėjus nė žodžio ištarti.

Tomas susigėdęs nuleido galvą. Žiūrėjau į tą sumišusį ir tylų milžiną, slampinėjantį po mokyklos klases ir koridorius kaip siela be vietos. Visi berniukai — o aš labiausiai — jo bijojo ir niekas nebendravo, net vengė žiūrėti jam į akis. Nuleidęs galvą beveik drebėdamas paklausė, ar nesutikčiau būti jo draugu. Pasakiau, kad sutinku. Ištiesė ranką, ir aš paspaudžiau. Jis spustelėjo smarkiai, bet ištvėriau. Tą popietę Tomas pasikvietė mane į namus pietauti ir parodė savo kolekciją — keistus mechanizmus iš įvairiausių rakandų, kuriais buvo užverstas jo kambarys.

— Aš juos sumeistravau, — išdidžiai pasakė.

Nelabai suvokiau, kas tai per daiktai ir kokia jų paskirtis, tik susižavėjęs tylėdamas linktelėjau. Man atrodė, kad vienišas dičkis susikūrė iš skardos sau draugiją, ir aš pirmas su ja supažindinamas. Tai buvo jo paslaptis. Papasakojau jam apie motiną ir kaip labai man jos stinga. Kai iš susijaudinimo negalėjau kalbėti, Tomas tylėdamas apkabino mane. Mums tuomet buvo po dešimt metų. Nuo tos dienos Tomas tapo mano geriausiu, o aš — jo vieninteliu draugu.

Nors karingos išvaizdos, Tomas buvo taiki ir geraširdė būtybė. Smarkokai mikčiojo, ypač kalbėdamas ne su motina, seserimi ar manimi, o tai itin retai nutikdavo. Jį žavėjo keisti išradimai ir mechaniniai įrenginiai, ir greitai supratau, kad buvo išsamiai išnagrinėjęs įvairiausius prietaisus — nuo gramofono iki skaičiavimo mašinos — trokšdamas perprasti jų paslaptis.

Likusį laiką, kai nebūdavom drauge ar nedirbdavo pas tėvą, Tomas konstravo keisčiausius prietaisus. Išmonės jis turėjo su kaupu, bet praktiškumo jausmo jam akivaizdžiai trūko. Realiame gyvenime jį domino tik tokie dalykai kaip Gran Vijos šviesoforų sinchroniškumas, šviečiantys Montijuko šaltiniai arba Tibidabo parko atrakcionų mašinos.

Popietes Tomas leido savo tėvo kabinete, retsykiais užsukdavo į knygyną. Mano tėvas visuomet pasidomėdavo jo darbais ir apdovanodavo mechanikos vadovėliais arba biografijomis tokių išradėjų kaip Eifelis ar Edisonas, kuriais Tomas žavėjosi. Laikui bėgant, Tomas susidraugavo su mano tėvu ir svajojo iš seno ventiliatoriaus dalių sukurti automatinę sistemą, padėsiančią archyvuoti bibliografines korteles. Jau ketverius metus jis plušo prie šio projekto, tačiau tėvas nepraleisdavo progos pasidomėti, kad vaikinui pakeltų ūpą. Iš pradžių nerimavau, kaip Ferminas priims mano draugą.

— Jūs tikriausiai Danielio draugas išradėjas. Labai malonu susipažinti. Ferminas Romero de Toresas, Semperės knygyno bibliografas, jūsų paslaugoms.

— Tomas Agilaras, — šypsodamasis sumikčiojo bičiulis, tiesdamas Ferminui ranką.

— Atsargiai, tai ne ranka, o hidraulinis presas, o man reikia turėti smuikininko pirštus, nes to reikalauja mano darbas.

Tomas atsiprašydamas paleido ranką.

— Ir ką jūs galite pareikšti apie Ferma teoremą? — paklausė Ferminas, mankštindamas pirštus.

Paskui jiedu įsitraukė į nesuprantamą diskusiją apie mįslingąją matematiką, o man tai skambėjo lyg paukščių kalba. Ferminas vis kreipėsi į jį „jūs“ arba „daktare“ ir dėjosi nepastebįs vaikino mikčiojimo. Tomas, kaip atlygį už neišsenkamą Fermino kantrybę, nešdavo dėžes šveicariškų šokoladėlių, įvyniotų popierėliuose su nenusakomo žydrumo ežerais, žaliose pievose besiganančiomis karvėmis ir laikrodžiais su gegutėmis.

— Jūsų draugas Tomas turi nepaprastų sugebėjimų, bet jam stinga krypties ir šiek tiek įžūlumo, nes tai sėkmės garantas, — samprotavo Ferminas Romero de Toresas. — Mokslininko talentui tai būdinga. Prisiminkite Albertą Einšteiną. Atskleidė šitiek stebuklų, bet praktiškai pirmiausia buvo išbandyta atominė bomba, beje, jo nė nepasiklausus. Nors Tomas atrodo lyg boksininkas, jam bus nelengva pritapti akademiniuose sluoksniuose, nes šiame gyvenime auditorijai būdinga viena — išankstinis nusiteikimas.

Pasirengęs apsaugoti Tomą nuo negandų ir nepriteklių kupino gyvenimo, Ferminas priėjo prie išvados, kad būtina treniruoti neatskleistą jo iškalbą ir komunikabilumą.

— Žmogus, kaip išsivysčiusi beždžionė, yra sociali būtybė, jam būdingas draugiškumas, šeimyniškumas, kiaulystės ir apkalbos, kaip esminės etinio elgesio savybės, — argumentavo jis. — Tai gryniausia biologija.

— Gal ne visiems.

— Danieli, koks kartais būnate naivus.

Galingą stotą Tomas paveldėjęs iš tėvo, pasiturinčio gyvenamųjų namų, Pelajo gatve nusitęsusių iki „EI Sigio“ krautuvių, administratoriaus. Ponas Agilaras priklausė tai kastai privilegijuotųjų, kurie visuomet būna teisūs. Tvirtų įsitikinimų žmogus, beje, neabejojo, kad jo sūnus silpnadvasis nevykėlis. Šioms gėdingoms ydoms pašalinti jis samdydavo visokio plauko profesorius, stengdamasis savo pirmagimį padaryti normalų. „Noriu, kad su mano sūnumi elgtumėtės kaip su paskutiniu kvailiu, sutarta?“ — girdėjau jį sakant daugybę kartų. Mokytojai išmėgino viską, net maldavo, bet Tomas su jais kalbėdavo vien lotyniškai su popiežiaus sklandumu, tik tada nemikčiodavo. Anksčiau ar vėliau ateinantieji mokytojai apimti nevilties ar baimės pareikšdavo, kad berniukas veikiausiai apsėstas ir juos įžeidinėjąs demoniškais užkeikimais aramėjų kalba. Vienintelė pono Agilaro viltis buvo karinė tarnyba, kuri padarys iš jo sūnaus tikrą vyrą.

Tomas turėjo metais už mudu vyresnę seserį, vardu Beatričė. Būtent jai turiu būti dėkingas už mūsų draugystę, nes jeigu tą tolimą popietę nebūčiau pamatęs jos, įsikibusios tėvui į ranką, ir jei man nebūtų šovusi mintis paleisti paiką sąmojį, mano draugas niekuomet nebūtų manęs prikūlęs, o aš pats niekada nebūčiau drįsęs jo užkalbinti. Bėja Agilar buvo gyvas motinos atspindys, iš tėčio paveldėjo tik akis. Rusvaplaukė, baltutėle kaip sniegas oda, visuomet puikavosi brangaus šilko ar plonytės vilnos sukniomis. Jos figūra priminė vitrinų manekenių, vaikščiojo išdidžiai, tiesi kaip styga, įsivaizdavo esanti princesė savo pačios susikurtoje pasakoje. Jos akys buvo žydrai žalios, bet ji tikino, kad jos — „smaragdų ir safyrų“ spalvos. Daug metų praleidusi seserų teresiečių vienuolyne, o gal kaip tik dėl to, tėvui nematant, gerdavo iš aukštų taurių anyžinę, „La Peria Gris“ pirkdavo šilkines kojines ir dažydavosi kaip kino filmų vampyrės, kurios drumstė mano draugo Fermino sapnus. Negalėjau į ją žiūrėti, o ji mano priešiškumą atremdavo abejingu žvilgsniu. Bėja turėjo sužadėtinį, kuris Mursijoje tarnavo kariuomenėje jaunesniuoju leitenantu, ir buvo kariškis iš prigimties, vardu Pablas Kaskos Buendija. Kilęs iš senovinės pasiturinčios giminės, valdžiusios daugelį laivų statyklų upės žiotyse. Jaunesnysis leitenantas Kaskos Buendija, karinei vadovybei priklausiusio dėdės dėka pusę gyvenimo praleidęs stovyklose, mėgo postringauti apie genetinį ir dvasinį ispaniškosios rasės pranašumą ir neišvengiamą bolševikų imperijos žlugimą.

— Marksas miręs, — iškilmingai sakydavo jis.

— Tiksliau, 1883-iaisiais, — įsiterpdavau aš.

— O tu patylėk, nes pasirūpinsiu, kad išsiųstų į Riochą.

Keletą kartų pastebėjau Bėją šypsantis, kai atkirsdavau jos sužadėtinio kariškio paikystėms. Ir buvau nustebęs. Ji žiūrėdavo į mane, lyg tyrinėdama. Tuomet nusišypsodavau jai nenuoširdžia nebaigtos kovos priešininko šypsena ir tučtuojau nusukdavau akis į šalį. Jau verčiau būčiau miręs, nei prisipažinęs sau, kad giliai širdyje bijojau jos.

13

Tų metų pradžioje Tomas su Ferminu Romero de Toresu nusprendė suvienyti savo talentus naujame projekte, kuris, jų teigimu, mane ir draugą apsaugos nuo privalomosios karinės tarnybos. Ferminas visiškai nepritarė pono Agilaro žavėjimuisi karine praktika.

— Karinė tarnyba reikalinga vien tam, kad nustatytum čiabuvių, mokančių mokesčius, procentą, — teigė jis. — O tą galima išaiškinti per dvi pirmas savaites, nebūtini dveji metai. Kariuomenė, santuoka, bažnyčia ir bankas — keturi Apokalipsės raiteliai. Taigi taigi, juokitės sau.

Anarchistiškai laisvamaniškas Fermino Romero de Toreso mąstymas galėjo sukelti pavojų, kai vieną spalio popietę likimas lėmė knygyne apsilankyti senai pažįstamai. Tėvas buvo užsiėmęs Archentono knygų kolekcijos įkainavimu ir žadėjo užtrukti iki nakties. Aš buvau už prekystalio, o Ferminas, pasistatęs kopėčias, su lyno akrobato aistra pasišovė sutvarkyti aukščiausią knygų lentyną — tik per plaštaką nuo lubų. Jau visai prieš uždarant, po saulėlydžio, vitrinoje atpažinau Bernardos siluetą. Pasipuošusi ketvirtadienio — savo laisvos dienos drabužiais pamojavo man. Nušvito mano siela ją pamačius, ir pakviečiau užeiti vidun.

— Ak, kaip užaugote! — sušuko jau nuo slenksčio. — Net sunku pažinti… jau tikras vyras esat!

Net apsiašarojusi glėbesčiavo mane, tapšnodama per galvą, pečius ir veidą, lyg tikrindama, ar kas nelūžo per tą laiką, kol nesimatėme.

— Ponaiti, namie jūsų tikrai pasiilgome, — tarė nudūrusi akis.

— Bernarda, ir aš tavęs pasiilgau. Eikš, pabučiuok mane.

Droviai pabučiavo, o aš skambiai pakštelėjau į abu skruostus.

Ji nusikvatojo. Mačiau žvilgsnyje laukimą, kada pasiteirausiu apie Klarą, bet nė neketinau to daryti.

— Šiandien tu tokia graži ir elegantiška. Kaip sumanei mus aplankyti?

— Tiesą sakant, seniai noriu jus pamatyti, bet pats žinote, kaip yra, — esu labai užsiėmusi. Juk ponas Barselas, kad ir koks visažinis, bet nesavarankiškas lyg vaikas ir mane šokdina. O užsukau dėl to, kad rytoj mano dukterėčios iš San Adriano gimtadienis, noriu išrinkti jai dovaną. Sugalvojau padovanoti gerą knygą, su daug skaitinių, rimtą, bet aš juk neišmanau tų dalykų…

Dar nespėjus man atsakyti, parduotuvė sudrebėjo — lyg pašauti iš palubės šlumštelėjo keli Blaško Ibanjeso rinktinių raštų tomai kietais viršeliais. Krūptelėję mudu su Bernarda pažvelgėme aukštyn. Ferminas kaip akrobatas leidosi kopėčiomis, jo veidas švytėjo, o akys spindėjo iš susižavėjimo ir goslumo.

— Bernarda, čia…

— Ferminas Romero de Toresas, „Semperė ir sūnus“ bibliografas, jūsų paslaugoms, ponia, — išpyškino Ferminas, paėmė Bernardos ranką ir ceremoningai pabučiavo.

Bernarda akimirksniu nuraudo lyg rožė.

— Ak, jūs pavadinote mane ponia…

Ir dvasinį ispaniškosios rasės pranašumą ir neišvengiamą bolševikų imperijos žlugimą.

— Marksas miręs, — iškilmingai sakydavo jis.

— Tiksliau, 1883-iaisiais, — įsiterpdavau aš.

— O tu patylėk, nes pasirūpinsiu, kad išsiųstų į Riochą.

Keletą kartų pastebėjau Bėją šypsantis, kai atkirsdavau jos sužadėtinio kariškio paikystėms. Ir buvau nustebęs. Ji žiūrėdavo į mane, lyg tyrinėdama. Tuomet nusišypsodavau jai nenuoširdžia nebaigtos kovos priešininko šypsena ir tučtuojau nusukdavau akis į šalį. Jau verčiau būčiau miręs, nei prisipažinęs sau, kad giliai širdyje bijojau jos.

13

Tų metų pradžioje Tomas su Ferminu Romero de Toresu nusprendė suvienyti savo talentus naujame projekte, kuris, jų teigimu, mane ir draugą apsaugos nuo privalomosios karinės tarnybos. Ferminas visiškai nepritarė pono Agilaro žavėjimuisi karine praktika.

— Karinė tarnyba reikalinga vien tam, kad nustatytum čiabuvių, mokančių mokesčius, procentą, — teigė jis. — O tą galima išaiškinti per dvi pirmas savaites, nebūtini dveji metai. Kariuomenė, santuoka, bažnyčia ir bankas — keturi Apokalipsės raiteliai. Taigi taigi, juokitės sau.

Anarchistiškai laisvamaniškas Fermino Romero de Toreso mąstymas galėjo sukelti pavojų, kai vieną spalio popietę likimas lėmė knygyne apsilankyti senai pažįstamai. Tėvas buvo užsiėmęs Archentono knygų kolekcijos įkainavimu ir žadėjo užtrukti iki nakties. Aš buvau už prekystalio, o Ferminas, pasistatęs kopėčias, su lyno akrobato aistra pasišovė sutvarkyti aukščiausią knygų lentyną — tik per plaštaką nuo lubų. Jau visai prieš uždarant, po saulėlydžio, vitrinoje atpažinau Bernardos siluetą. Pasipuošusi ketvirtadienio — savo laisvos dienos drabužiais pamojavo man. Nušvito mano siela ją pamačius, ir pakviečiau užeiti vidun.

— Ak, kaip užaugote! — sušuko jau nuo slenksčio. — Net sunku pažinti… jau tikras vyras esat!

Net apsiašarojusi glėbesčiavo mane, tapšnodama per galvą, pečius ir veidą, lyg tikrindama, ar kas nelūžo per tą laiką, kol nesimatėme.

— Ponaiti, namie jūsų tikrai pasiilgome, — tarė nudūrusi akis.

— Bernarda, ir aš tavęs pasiilgau. Eikš, pabučiuok mane.

Droviai pabučiavo, o aš skambiai pakštelėjau į abu skruostus.

Ji nusikvatojo. Mačiau žvilgsnyje laukimą, kada pasiteirausiu apie Klarą, bet nė neketinau to daryti.

— Šiandien tu tokia graži ir elegantiška. Kaip sumanei mus aplankyti?

— Tiesą sakant, seniai noriu jus pamatyti, bet pats žinote, kaip yra, — esu labai užsiėmusi. Juk ponas Barselas, kad ir koks visažinis, bet nesavarankiškas lyg vaikas ir mane šokdina. O užsukau dėl to, kad rytoj mano dukterėčios iš San Adriano gimtadienis, noriu išrinkti jai dovaną. Sugalvojau padovanoti gerą knygą, su daug skaitinių, rimtą, bet aš juk neišmanau tų dalykų…

Dar nespėjus man atsakyti, parduotuvė sudrebėjo — lyg pašauti iš palubės šlumštelėjo keli Blaško Ibanjeso rinktinių raštų tomai kietais viršeliais. Krūptelėję mudu su Bernarda pažvelgėme aukštyn. Ferminas kaip akrobatas leidosi kopėčiomis, jo veidas švytėjo, o akys spindėjo iš susižavėjimo ir goslumo.

— Bernarda, čia…

— Ferminas Romero de Toresas, „Semperė ir sūnus“ bibliografas, jūsų paslaugoms, ponia, — išpyškino Ferminas, paėmė Bernardos ranką ir ceremoningai pabučiavo.

Bernarda akimirksniu nuraudo lyg rožė.

— Ak, jūs pavadinote mane ponia…

— Markize, mažų mažiausiai, — tęsė Ferminas. — Jau aš tai žinau, Pirsono gatvėje išmokau bendravimo subtilybių. Suteikite man garbę palydėti jus prie vaikų ir jaunimo klasikos kūrinių lentynos. Su džiaugsmu sakau, kad turime geriausius Emilijo Salgario kūrinius ir epinius Sandokano pasakojimus.

— Na, nežinau, šventųjų gyvenimai mane varžo…

— Nesukite galvos, pasiūlysiu ne šiaip ką, o Žiulio Verno Paslaptingąją salą, nuotykių kupiną pasakojimą ir didelės auklėjamosios vertės kūrinį, įdomų technikos išradimais.

— Na, jeigu jūs sakote…

Tylėdamas stebėjau juodu: mačiau, kaip Ferminui net seilė tįsta, o Bernarda svaigsta nuo susijaudinusio, iškilmingos gražbylystės apimto žmogelio dėmesio. Jis rijo ją akimis taip godžiai, kaip rijo „Nestle“ šokoladukus.

— Ponaiti Danieli, o ką jūs pasakysite?

— Ponas Ferminas Romero de Toresas čia ekspertas, tad pasikliaukite juo.

— Gerai, tada pirksiu tą apie salą, jeigu man gražiai suvyniosite. Kiek jums skolinga?

— Tai knygyno dovana, — pasakiau.

— Ak, ne, jokiu būdu…

— Ponia, jei tik leisite, aš tapsiu pačiu laimingiausiu žmogumi Barselonoje, — tebūnie tai Fermino Romero de Toreso dovana.

Bernarda netekusi žado žiūrėjo į mudu.

— Klausykit, aš visada sumoku už pirkinius, o šią knygą norėčiau padovanoti savo dukterėčiai…

— Gerai, tuomet sudarykime paliaubas, kviečiu jus priešpiečių, — nepasidavė Ferminas, persibraukęs plaukus.

— Nagi, moterie, — drąsinau ją, — sutik, bent gerai praleisi laiką. Ferminas apsivilks švarką, o aš suvyniosiu dovanėlę.

Ferminas greitai susišukavo galiniame parduotuvės kambaryje ir pasikvepino. Iš kasos paėmiau šiek tiek pinigų, kad turėtų už ką vaišinti Bernardą.

— Kur man ją pasikvietus? — sušnibždėjo susijaudinęs lyg vaikas.

— Kviesčiau į „Keturias kates“, — pasakiau. — Kiek žinau, toje užeigoje palankiai klostosi širdies reikalai.

Padaviau Bernardai suvyniotą knygą ir mirktelėjau.

— Ponaiti Danieli, kiek tai kainuos?

— Nežinau. Išsiaiškinsiu. Ant knygos nebuvo kainos, reikės pasiklausti tėvo, — sumelavau.

Žiūrėjau į juodu susikibusius už parankių ir dingstančius Santa Anos gatvėje ir mąsčiau, kad kažkas danguje veikiausiai stebi ir šiai porelei pasiuntė keletą laimingų akimirkų. Ant durų užkabinau kortelę su užrašu UŽDARYTA. Keletą akimirkų užtrukau galiniame kambaryje — tikrinau knygą, kur tėvas žymėdavo užsakymus, kai išgirdau tilindžiuojant varpelį veriantis durims. Pamaniau, Ferminas bus ką nors užmiršęs arba tėvas grįžo iš Archentono.

— Laba diena.

Praėjo kelios sekundės, bet atsakymo neišgirdau. Toliau varčiau užsakymų knygą.

Išgirdau kažką tyliai vaikštant.

— Ferminai? Tėti?

Jokio atsakymo. Pasirodė, kad kažkas tyliai nusijuokė, ir aš užverčiau užsakymų knygą. Gal koks klientas nepastebėjo lentelės UŽDARYTA. Puoliau į krautuvę išgirdęs, kaip nuo lentynų virsta knygos. Širdis daužėsi. Pagriebiau peilį vokams atplėšti ir lėtai priėjau prie krautuvės durų. Nedrįsau darsyk šūktelėti. Pasigirdo tolstantys žingsniai. Vėl sutilindžiavo durų varpelis, ir pajutau oro gūsį iš gatvės. Įėjau į krautuvę. Viduje nieko nebuvo. Puoliau prie laukujų durų ir kaipmat užrakinau. Man trūko kvapo, jaučiausi kvailai ir nejaukiai. Pasukau į galinį parduotuvės kambarį, bet mano žvilgsnį patraukė ant prekystalio gulintis kažkoks popiergalis. Priėjęs arčiau supratau, kad tai senovinė fotografija, kokias anksčiau atspausdavo ant kieto kartono lakšto. Pakraščiai apdegę, vaizdas irgi išteptas, tarsi čiupinėtas suodinais pirštais. Ėmiau tyrinėti fotografiją lempos šviesoje: objektyvui besišypsanti jaunuolių porelė. Jam ne daugiau nei septyniolika aštuoniolika metų, šviesiaplaukis, subtilių, aristokratiškų veido bruožų. Ji atrodė truputį už jį jaunesnė, metais ar dvejais. Blyškiaveidė, tobulų bruožų, trumpų juodų plaukų įrėminto veido, švytinčiu, džiugiu, palaimos kupinu žvilgsniu. Jis laikė apglėbęs ją per liemenį, o ji lyg valiūkiškai kažką jam šnabždėjo… Iš fotografijos sklido tokia šiluma, kad nusišypsojau, tarsi tiedu nepažįstamieji būtų seni mano draugai. Už jų galėjau įžvelgti senamadiškų skrybėlių pilną vitriną. Geriau įsižiūrėjau į porelę. Iš drabužių matėsi, kad fotografija daryta prieš dvidešimt penkerius ar trisdešimt metų. Šviesos ir vilties kupinas atvaizdas, žadantis tai, kas egzistavo tik visai jaunų žmonių žvilgsniuose. Liepsnos apgadino pakraščius, tačiau fone, už senovinio prekystalio buvo galima įžiūrėti kažkokį niūrų veidą, pamėklišką siluetą, šalia ant stiklo išraižytų žodžių

ANTONIO FORTUNIO VAIKAI

KRAUTUVĖ ĮKURTA 1888

Tą naktį, kai vėl grįžau į Pamirštų Knygų Kapines, Isakas minėjo, kad Karaksas pasirinko motinos pavardę, o ne tėvo: Fortunis. Karakso tėvas turėjo skrybėlių ateljė San Antonijo skersgatvyje. Žiūrėjau į tą porelę iš senų laikų ir supratau, kad vaikinukas — tai Chulijanas Karaksas, besišypsantis iš praeities, nė nenutuokiantis apie liepsnas, kurios jį apsups.

ŠEŠĖLIŲ MIESTAS

1954

14

Kitą rytą į darbą Ferminas atskrido ant Kupidono sparnų, šypsojosi, švilpavo bolero. Kitomis aplinkybėmis būčiau pasidomėjęs, kaip sekėsi priešpiečiai su Bernarda, tačiau tądien lyriškiems nukrypimams nebuvau nusiteikęs. Tėvas buvo sutaręs su profesoriumi Velaskesu vienuoliktą valandą į jo kabinetą universitete atgabenti užsakymą. Ferminą ištikdavo alergijos priepuolis vien užsiminus apie akademinius sluoksnius, todėl knygas pasisiūliau nunešti aš.

— Tas individas — tikras pedantas, paleistuvis ir fašistų subinlaižys, — pareiškė Ferminas, aukštai pakėlęs kumštį su teisiojo, kurio argumentų niekas nenuneigs, įkarščiu. — Prisidengęs katedra ir baigiamaisiais egzaminais, išgaus naudos iš bet ko.

— Nepersūdykite, Ferminai, Velaskesas mums gerai užmoka, visuomet anksčiau ir visiems mus rekomenduoja, — priminė jam tėvas.

— Tai pinigai, sutepti nekaltų mergaičių krauju, — nenusileido Ferminas. — Garbė Dievui, nėsyk nesuviliojau jaunutės moters, ir ne todėl, kad nebūčiau norėjęs ar neturėjęs progų. Tiesiog dabar mane matote ne pačiu geriausiu mano amžiaus metu, tačiau kadaise buvau vyras iš stuomens ir liemens, ir net tuomet, dėl visa pikta, jei užuosdavau, kad jos dar žalios, pareikalaudavau paso arba raštiško tėvų sutikimo, kad nenusižengčiau etikai.

Tėvas pakėlė akis į dangų.

— Ferminai, su jumis neįmanoma diskutuoti.

— Nes aš kalbu tiesą ir tiktai tiesą.

Pasiėmiau ryšulėlį, kurį vakar pats buvau suruošęs: keletą Rilkės tomelių ir Ortegai priskiriamą abejotino autentiškumo — atsižvelgiant į įrišimą bei tautinės savimonės gilumą — esė, ir palikau tėvą su Ferminu diskutuoti apie įpročius ir papročius.

Buvo skaisti diena — mūsų vėliavos mėlynumo dangus ir gaivus, šviežias vėjelis, kvepiantis rudeniu ir jūra. Labiausiai Barseloną mėgau spalį, tuomet atsiskleidžia jos siela, ir tampi išmintingesnis vien atsigėręs iš „Canaletas“ šaltinio, kuriame tuo metu lyg per stebuklą nejauti chloro. Žingsniavau neskubėdamas, spoksodamas į batų valytojus ir smulkius tarnautojus, grįžtančius po priešpiečių kavutės, loterijos bilietų pardavėjus ir lyg šokančius šlavėjus, kurie be skubos, meniškais mostais, rodės, blizgina miestą teptukais. Tuomet Barselonoje pamažu daugėjo automobilių, ir Balmeso gatvėje, ties šviesoforu, pastebėjau pilkašvarkius tarnautojus, stoviniuojančius abiejose gatvės pusėse ir alkanais žvilgsniais spoksančius į valgantį Studebaker. Balmeso gatve pro šviesoforus, tramvajus, automobilius ir net motociklus su lopšiais pakilau į Gran Viją. Vienoje vitrinoje pastebėjau „Phillips“ firmos iškabą, pranešančią apie naujojo mesijo — televizoriaus atėjimą. Jis, kaip skelbiama, pakeis mūsų gyvenimą, ir mus, kaip amerikiečius, padarys ateities žmonėmis. Ferminas Romero de Toresas, kuris labai domėjosi visomis naujovėmis, pranašavo, kaip viskas bus:

— Mano drauge Danieli, televizija — tai Antikristas ir, sakau jums, pakaks trijų ar keturių kartų, kai žmonės jau nebemokės net laisvai drumstelėti ir pamažu vėl sulįs į urvus, grįš į barbariškuosius viduramžius ir į visiško kvailumo būseną. Pasaulis nežus nuo atominės bombos, kaip skelbia dienraščiai, jis mirs iš juoko, banalumo, viską paversdamas pokštais, ir, drįstu pabrėžti, netikusiais pokštais.

Profesoriaus Velaskeso kabinetas buvo antrame Filologijos fakulteto aukšte, šachmatinėmis plytelėmis iškloto koridoriaus gale, kur iš pietinio uždaros galerijos krašto skverbėsi pilnas dulkių šviesos pluoštas. Profesorių radau ties aulos durimis — dėjosi besiklausąs studentės, vilkinčios aptemptu granatų spalvos kostiumėliu, išryškinančiu jos liemenį ir leidžiančiu gėrėtis švytinčiomis graikų deivės blauzdomis plono šilko kojinėmis. Profesorius Velaskesas garsėjo donžuano šlove, ir buvo tokių, kurie tvirtino, kad panelės iš gerų namų sentimentalus švietimas bus nepakankamas be šio akademiko paskaitos savaitgalį Sitgeso alėjos viešbutėlyje tėte-a-tėte cituojant aleksandrinus [* Viduramžių fantastiniai pasakojimai, pagrįsti Aleksandro Makedoniečio žygių motyvais.]. Komercinis instinktas vertė laukti, todėl, nesistengdamas nutraukti pašnekesio, stūmiau laiką ir nuodugniai ją apžiūrinėjau. Gal pasivaikščiojimas įkvėpė mane, gal aštuonioliktieji metai, kuriuos dažniausiai leisdavau tarp puslapiuose įamžintų mūzų, o ne gyvų, iš kūno ir kraujo, merginų, man visuomet primindavusių svajonių nušviestus metus su Klara Barselo, tačiau tyrinėdamas kiekvieną tos studentės kūno dalį, — o ji buvo nuo manęs nusisukusi — įsivaizdavau ją trimatėje erdvėje ir man ėmė svaigti galva.

— Žiū, juk čia Danielis, — sušuko profesorius Velaskesas. — Gerai, kad atėjai tu, o ne tas apkiautėlis, kažkokio toreadoro vardu, kaip anąsyk. Man pasirodė, kad jis arba girtas kaip pėdas, arba visiškas pamišėlis. Įsivaizduokite, drįso manęs paklausti apie žodžio „pumpuras“ etimologiją ir tokiu ironišku tonu, visiškai ne laiku…

— Gydytojas skiria jam labai stiprių vaistų. Kažkokių, gydančių kepenis.

— Užtai paskui vaikščioja kaip nesavas, — suburbėjo Velaskesas. — Jumis dėtas, kreipčiausi į policiją. Jis akivaizdžiai pavojingas. Ir, velniai rautų, jam tikrai padai svyla — dar nuo Respublikos žlugimo laikų šlaistosi prakeikti raudonieji.

Sukau galvą, kaip čia atsiprašius už Ferminą, tik staiga su profesoriumi Velaskesu bendravusi studentė atsigręžė, ir aš netekau žado.

Nuo jos šypsenos išraudau lyg virtas vėžys.

— Labas, Danieli, — pasakė Beatričė Agilar.

Pasveikinau ją be žodžių, tik galvos linktelėjimu, supratęs, kad varvinau seilę dėl savo geriausio draugo sesers, mane bauginusios Bėjos.

— A, tai, vadinasi, judu pažįstami? — susidomėjęs pasiteiravo profesorius.

— Danielis — senas šeimos draugas, — paaiškino Bėja. — Ir vienintelis, drįsęs pasakyti man, kad esu pamaiva ir neturiu skonio.

Velaskesas nustebęs pažvelgė į mane.

— Na, nuo to laiko praėjo jau dešimt metų, — suveblenau. — Juk nekalbėjau rimtai.

— O aš vis dar tikiuosi, kad atsiprašysi.

Velaskesas gardžiai nusikvatojo ir pasiėmė ryšulį.

— Man rodos, aš čia trečias ir nereikalingas, — tarė vyniodamas knygas. — O, nuostabu! Danieli, perduok tėvui, kad ieškau dar vienos knygos: autorius — Fransiskas Frankas Bamondė, įžanga ir paaiškinimai Pemano, — Maurų žudynės: jaunystės laiškai iš Seutos.

— Sutarta. Po kelių savaičių pranešiu, ar gausime ją.

— Pasitikiu tavo žodžiu, o dabar man metas, nes laukia trisdešimt du beveik švarūs protai.

Profesorius Velaskesas pamerkė man ir dingo už auditorijos durų, palikdamas mane akis į akį su Bėja. Nežinojau kur dingti.

— Klausyk, Bėja, dėl to įžeidimo…

— Danieli, aš tik paerzinau tave. Juk žinau, kad buvo vaikų žaidimai, ir Tomas gerai tave pašventino.

— Dar ir dabar skauda.

Bėja nusišypsojo, ir tai buvo panašu į taiką ar bent jau paliaubas.

— Tu teisus, tikrai esu pamaiva, galbūt mano prastas skonis. Aš tau nepatinku, tiesa, Danieli?

Klausimas užklupo labai netikėtai ir nuginklavo neapykantos baigties paprastumu — kai tavo priešas liovėsi elgtis priešiškai.

— Ne, netiesa.

— Tomas sako, kad netiesa, jog visiškai tau nepatinku, tiesiog tu nekenti mano tėvo, todėl keršiji man, nes su juo rungtis nedrįsti. Nekaltinu tavęs. Mano tėvo visi bijo.

Sutrikau, bet po kelių akimirkų susivokiau besišypsąs ir pritardamas linktelėjau.

— Pasirodo, Tomas pažįsta mane geriau negu aš pats.

— Nesistebėk. Brolis mus visus suklasifikavęs, tiesiog jis mažakalbis. Bet jei vieną dieną jam šautų mintis prabilti, sienos sugriūtų. Jis labai tave gerbia, ar žinai?

Patraukiau pečiais ir nudūriau akis.

— Jis vis šneka apie tave, tavo tėvą, knygyną ir tą jūsų draugą, kuris dirba kartu. Tomas sako, kad jis — neatskleistas genijus. Kartais atrodo, kad laiko jus artimesniais nei mus, savo šeimą.

Sugavau jos atvirą, be baimės žvilgsnį. Nežinojau, ką atsakyti, tik nusišypsojau. Jaučiau, kad jos nuoširdumas varžo mane, tad nusukau žvilgsnį kiemelio pusėn.

— Nežinojau, kad čia studijuoji.

— Dar tik pirmame kurse.

— Kalbas?

— Tėvas sako, kad tikslieji mokslai nepritinka silpnajai lyčiai.

— Taigi. Per daug skaičių.

— Nesvarbu, labiau už viską mėgstu skaityti, be to, čia galima susipažinti su įdomiais žmonėmis.

— Pavyzdžiui, su profesoriumi Velaskesu.

Ji šyptelėjo.

— Esu tik pirmame kurse, tačiau pakankamai pažįstu žmones, Danieli. Jo studentai nepaprastai gabūs.

Kažin ką ji pasakytų apie mane, toptelėjo mintis.

— Be to, profesorius Velaskesas — senas tėvo bičiulis. Jiedu priklauso Ispaniškosios operetės ir lyrinės poezijos globos ir vystymo asociacijai.

Nutaisiau miną, rodančią, kad esu be galo sužavėtas.

— O kaip laikosi tavo sužadėtinis, leitenantas Kaskos Buendija?

Jos šypsena kaipmat dingo.

— Po trijų savaičių Pablas grįžta atostogų.

— Būsi patenkinta.

— Taip. Jis šaunus vaikinas, nors nutuokiu, kokia tavo nuomonė.

Abejoju, pamaniau. Bėja stebėjo mane truputį sutrikusi. Norėjau pakeisti pokalbio temą, tačiau liežuvis mane aplenkė.

— Tomas sako, kad judu tuoksitės ir kelsitės į Ferolį.

Nė nemirktelėjusi linktelėjo.

— Kai tik Pablas baigs karinę tarnybą.

— Turbūt nekantriai lauki to, — tęsiau, jusdamas savo balse kažin kokią pagiežą, bet nesuvokiau, iš kur tas įžūlumas.

— Man tas pats. Jo šeima turi keletą laivų statyklų, Pablas taps vienos iš jų galva. Jis turi gabumų vadovauti.

— Taigi matyti.

Bėja sulaikė šypseną.

— O Barselonoje jau šitiek metų gyvenu, čia viskas iki skausmo pažįstama…

Pastebėjau jos akyse šmėstelint liūdesį ir nuovargį.

— Kaip supratau, Ferolis — nuostabus miestas. Virte verda gyvenimu. Sako, ten apstu jūros gėrybių, ypač skaniai ruošia moliuskus.

Bėja krestelėjo galvą. Man pasirodė, kad vos suturėjo pykčio ašaras, bet išdidumas neleido verkti. Nerūpestingai nusijuokė.

— Praėjo dešimt metų, o tau vis dar patinka mane erzinti, ar ne, Danieli? Ką gi, mėgaukis į valias. Pati esu kalta, kad patikėjau, jog galime tapti draugais ar bent taip atrodyti, tik matau, kad esu mažiau verta nei mano brolis. Atleisk už sugaišintą laiką.

Apsisuko ir ryžtingai nukaukšėjo koridoriumi, vedančiu į biblioteką. Stebėjau ją, tolstančią juodai baltomis plytelėmis, o jos šešėlis drėskė šviesos užuolaidas — atspindžius nuo įstiklintų durų.

— Bėja, palauk.

Keikdamas savo ilgą liežuvį puoliau paskui ją. Koridoriaus vidury pasivijęs paėmiau už rankos. Ji pervėrė mane žvilgsniu — jis nudegino iki skausmo.

— Atleisk man, bet tu neteisi: ne tu kalta, o aš. Ir tavo brolis, ir tu — abu esate šaunūs, aš jūsų nevertas, ir jei įžeidžiau tave, tai tik per tą kvailį, kurį laikai savo sužadėtiniu, — mane supykdė mintis, kad dėl jo išvyksi į Ferolį ar Kongą.

— Danieli…

— O dėl draugystės tu klysti: mudu tikrai galėtume būti draugais, jei tik panorėtum. Ir dėl Barselonos neteisi: nors tau atrodo, kad gerai ją pažįsti, galiu tvirtinti, jog taip nėra, ir, jei leisi, — įrodysiu.

Mačiau jos veide pražystant šypseną ir vieną ašarėlę, pamažu riedančią skruostu.

— Geriau tai, ką sakai, būtų tiesa, — tarė ji. — Nes perduosiu broliui, kad dar kartą tave pašventintų.

Padaviau jai ranką.

— Sutinku. Vadinasi, mes draugai?

Ji ištiesė savąją.

— Kelintą valandą penktadienį baigiasi paskaitos?

Akimirką mąstė.

— Penktą.

— Lauksiu tavęs penktą uždaroje galerijoje, ir dar prieš sutemstant įsitikinsi, kad Barselonoje yra ko pasižiūrėti, ir tu negali su tuo kvaiša išvykti į Ferolį, ir netikiu, kad jį myli, nes, jei pasielgsi kitaip, miestas persekios tave prisiminimais ir tu mirsi iš ilgesio.

— Danieli, atrodai labai pasitikintis savimi.

Aš, kuris nenutuokiau net kuri dabar valanda, išdidžiai linktelėjau. Žiūrėjau, kaip ji tolsta begaliniu koridoriumi, kol siluetas dingo prieblandoje, ir sprendžiau galvosūkį: ką dabar padariau?

15

Fortunio skrybėlių ateljė, arba tai, kas iš jos liko, radau vargano, nuo anglių pajuodusio pastato apačioje, San Antonijo skersgatvyje, šalia Gojos aikštės. Ant murkšlinų stiklų dar buvo galima įskaityti užrašą, pritvirtinta prie fasado suposi katiliuko formos iškaba, žadanti modelius pagal užsakymą ir naujausius Paryžiaus madų vėjus. Duris, kurios, atrodo, bent dešimt metų nebuvo varstytos, saugojo geležinės grotos. Kaktą prispaudžiau prie stiklo, vildamasis ką nors įžiūrėti viduje.

— Jeigu jūs dėl nuomos, tai pavėlavote, — išgirdau balsą už nugaros. — Administratorius jau išvyko.

Mane užkalbinusiai moteriškei galėjo būti apie šešiasdešimt metų, juodai apsirengusi — įprasta dievobaimingos našlės uniforma. Iš po rausvos skarelės kyšojo keletas plaukų suktukų, o šlepetės derėjo prie rausvai rusvos spalvos kojinių. Veikiausiai buvo šio namo durininke.

— Ar krautuvė išnuomojama?

— O jūs ne dėl to atėjote?

— Visai ne, bet ką gali žinoti, gal susidomėsiu.

Durininke suraukė antakius svarstydama, ar priskirti mane smalsiems praeiviams, ar neaiškiems tipams. Nusišypsojau kuo maloniau.

— Ar seniai uždarė krautuvę?

— Kai pasimirė senis — prieš dvylika metų.

— Ponas Fortunis? Pažinojote jį?

— Vaikine, gyvenu čia jau keturiasdešimt aštuonerius metus.

— Vadinasi, pažinojote ir pono Fortunio sūnų?

— Chulijaną? Žinoma, pažinojau.

Ištraukiau iš kišenės fotografiją apsvilusiais pakraščiais ir parodžiau moteriai.

— Ar galite pasakyti, kad jaunuolis šioje fotografijoje — Chulijanas Karaksas?

Durininke nužvelgė mane su neslepiamu nepasitikėjimu. Paėmusi fotografiją įsistebeilijo.

— Ar tai jis?

— Karaksas — jo motinos mergautinė pavardė, — sumurmėjo lyg abejodama. — Taip, tai Chulijanas. Pamenu, buvo šviesiaplaukis, nors fotografijoje plaukai atrodo tamsūs.

— Gal pasakytumėte, kas toji mergina šalia jo?

— O kas jūs toks, kad visko klausinėjate?

— Atleiskite. Esu Danielis Semperė. Noriu ką nors sužinoti apie poną Karaksą, apie Chulijaną.

— Chulijanas išvyko į Paryžių, neprisimenu, 1918 ar 1919 metais. Ar žinote, kad tėvas norėjo atiduoti jį į kariuomenę? Manau, dėl to motina jį išsivežė — kad apsaugotų. Senasis Fortunis apsigyveno palėpėje.

— Gal girdėjote, ar kada nors Chulijanas buvo grįžęs į Barseloną?

Durininke tylėdama žiūrėjo į mane.

— Jūs nieko nežinote? Tais pačiais metais Paryžiuje Chulijanas mirė.

— Ką jūs sakote?

— Sakau, kad Chulijanas miręs. Paryžiuje, gana greitai po išvykimo. Jau geriau būtų ėjęs į kariuomenę.

— O iš kur jūs žinote?

— Iš kur? Tėvas pasakė.

Tylėdamas linktelėjau.

— Suprantu. O nuo ko mirė?

— Tiesą sakant, senis nebuvo labai kalbus. Vieną dieną, tuojau po Chulijano išvykimo, jam atėjo laiškas, paklausiau, nuo ko, ir jis atsakė, kad sūnus žuvo, o jei ateitų dar laiškų, verčiau juos mesčiau lauk. Kodėl taip žiūrite į mane?

— Ponas Fortunis melavo. Chulijanas nemirė 1919-aisiais.

— Kaip suprasti?

— Paryžiuje jis gyveno mažiausiai iki 1935-ųjų, o paskui grįžo į Barseloną.

Durininkės veidas nušvito.

— Vadinasi, Chulijanas čia, Barselonoje? Kurgi?

Linktelėjau, tikėdamasis, kad dabar durininke bus malonesnė ir papasakos man šį tą daugiau.

— O dievulėliau, tai nudžiuginote mane. Tai gerai, kad jis gyvas, buvo toks mielas berniukas, keistokas, fantazuotojas, tas tiesa, bet turėjo kažką tokio, kas pavergdavo širdis. Nebūtų iš jo kareivio, užteko į jį pažiūrėti. Mano Izabelitai labai patikdavo siaubo istorijos. Buvo metas, kai maniau, juodu susituoks, žinote, vaikų draugystės… Leiskit dar kartelį pažvelgti į tą fotografiją…

Vėl ištraukiau nuotrauką. Durininke tyrinėjo ją tarsi talismaną — bilietą į savo jaunystę.

— Tikrai, rodos, matau jį dabar kaip gyvą… o šitas nenaudėlis sakė, kad miręs… Žinoma, pasauly visokių yra. O kas nutiko Chulijanui Paryžiuje? Matyt, praturtėjo. Man visuomet atrodė, kad Chulijanas taps turtingas.

— Ne visai. Jis tapo rašytoju.

— Kokių nors pasakų?

— Panašai. Išleido kelis romanus.

— Kur skaito per radiją? Ak, kaip gražu. Žinote, manęs tai nestebina. Nuo mažumės prisigalvodavo įvairiausių istorijų, visi kvartalo vaikai jomis žavėjosi. Vasaros metu mano Izabelita su pusseserėmis kartais užsiropšdavo ant stogo terasos jo pasiklausyti. Vaikis niekada nepasakojo tos pačios istorijos antrąkart. Jau sakiau, kad buvo keistokas. Bet turint tokį tėvą keista, kad netapo bepročiu. Nesistebėjau, kad galų gale jį paliko žmona, — buvo tikras bjaurybė. Tik atminkite — aš į tuos reikalus nenoriu kištis, ar suprantate? Nesmerkiu ir neteisinu žmonių, bet tas vyriškis nebuvo geras žmogus. Pagaliau gyvendamas viename name viską sužinai.

Ar žinote, kad mušdavo ją? Laiptinėje girdėdavosi jos riksmai, ne kartą net policija buvo įsikišusi. Suprantu, vyras kartais turi paauklėti žmoną, kad labiau jį gerbtų, ko tik nebūna, o laikai buvo netikę, ir merginos — ne tokios kaip seniau, bet šitam patikdavo lupti žmoną be jokios priežasties. Ta vargšė moteris turėjo vienintelę draugę, jauną merginą, vardu Vinsenteta, gyvenusią antrame aukšte. Kartais ji glausdavosi Vinsentetos bute, kad vyras nepribaigtų. Ir pasakodavo jai tokių dalykų…

— Kokių?

Durininke paslaptingai suraukė antakius ir apsidairė.

— Na, kad sūnus visai ne skrybėlininko…

— Chulijanas? Norite pasakyti, kad jis — ne senojo Fortunio sūnus?

— Šitai prancūzė sakė Vinsentetai, nežinia, ar iš nevilties, ar bala žino kodėl. Mergina tai papasakojo man jau po daugelio metų, kai jie čia nebegyveno.

— Tuomet kas buvo tikrasis Chulijano tėvas?

— Prancūzė niekam to neatskleidė. Gal nė nežinojo? Žinote, kokios tos užsienietės.

— Manote, dėl to vyras ją mušė?

— Kas žino? Tris kartus buvo atsidūrusi ligoninėje, girdite? Tris kartus. O anas buvo toks paršas, nesigėdijęs aplinkiniams skelbti, kad tai jos kaltė, kad ji girtuoklė, ir jei susitrenkia kur, tai vis per butelį. Nė kiek tuo netikėjau. Jis su visais kaimynais buvo susikivirčijęs. Štai mano vyrą, tegu ilsisi ramybėje, kartą apkaltino apsivogus jo krautuvėje, mat, jo manymu, iš Mursijos [* Miestas Ispanijos pietuose, prie Viduržemio juros] kilusieji — tinginiai ir vagišiai, o mes juk kilę iš Ūbedos [* Kadaise buvęs svarbiausias Andalūzijos miestas.]…

— O mergina iš fotografijos jums pažįstama?

Durininke vėl susikaupusi įsižiūrėjo į nuotrauką.

— Nesu jos mačiusi. Labai graži.

— Iš fotografijos galima suprasti, kad jiedu įsimylėję, — pasakiau vildamasis, kad ji dar ką nors atsimins.

Bet ji papurtė galvą ir grąžino fotografiją.

— Nežinau. Kiek pamenu, Chulijanas mergaitės neturėjo, o jei ir turėjo, tai man nesakė. Vargais negalais sužinojau, kad mano Izabelita irgi buvo jam neabejinga… Jūs, jaunuoliai, niekada nieko nepasakojate tėvams. Tik mes, senoliai, negalime liautis plepėję.

— Gal prisimenate kokių nors jo draugų, kurie čia lankydavosi?

Durininke gūžtelėjo pečiais.

— Kad daug metų praėjo. Paskutiniaisiais Chulijanas retai čia būdavo. Buvo labai susibičiuliavęs su moksladraugiu, berniuku iš labai geros šeimos, pavarde Aldaja, gal ir negirdėjote. Dabar apie juos nekalba, bet tuomet jie buvo garsūs kaip karališka šeima. Labai turtingi. Žinau, nes kartais atsiųsdavo automobilį paimti Chulijano. Reikėjo matyti tą automobilį. Net Frankas [* Diktatorius.] tokio neturėjo. Visas žvilgantis, su samdomu vairuotoju. Mano Pakas, nusimanęs apie mašinas, sakydavo, kad tai rolsroysas ar kažkas panašaus.

— Gal prisimenate to draugo vardą?

— Jei gerai mane supratote, turint tokią pavardę kaip Aldaja, vardas nėra svarbu. Prisimenu kitą jo draugą, tikrą vėjavaikį, vardu Migelis. Atrodo, irgi buvo iš jų klasės. Neklausinėkit nei jo pavardės, nei kaip atrodė, nes nepamenu.

Atrodo, mūsų pokalbis išseko, ir ėmiau būgštauti, kad durininkei nusibos mano klausimai. Nutariau nepaleisti siūlo iš rankų.

— Ar dabar kas nors gyvena Fortunio bute?

— Ne, senis mirė nepalikęs jokio testamento, o žmona, kiek man žinoma, tebegyvena Buenos Airėse, neatvyko net į jo laidotuves.

— Kodėl Buenos Airėse?

— Matyt, ieškojo vietos kuo toliau pabėgti nuo jo. Tiesą sakant, nesmerkiu jos. Paliko viską tvarkyti advokatui, gana keistam tipui. Man niekada neteko jo matyti, bet mano Izabelita, — ji gyvena penktame aukšte, kaip tik viršum senio buto, — sako, kad retsykiais jis apsilanko naktimis, nes turi raktą, valandų valandas vaikštinėja po butą, o paskui išeina. Kartą pasakojo girdėjusi lyg moters batelių kaukšėjimą. Ką suprasi, kaip čia yra.

— Gal su kojūkais, — pakišau mintį.

Ji pažiūrėjo į mane nieko nesuprasdama. Atrodo, durininkei ši tema pasirodė labai rimta.

— Ir daugiau niekas per visą tą laiką neužėjo į butą?

— Vienąsyk buvo apsilankęs keistas tipelis, vienas iš tokių, kur vis šypsosi, bet jie tik dedasi geručiai. Sakė esąs iš Kriminalinės brigados. Norėjo apžiūrėti buveinę.

— O kam to reikėjo?

Durininke gūžtelėjo pečiais.

— Atsimenate jo vardą?

— Kažin koks inspektorius. Nė nemaniau, kad jis policininkas. Kažkas man nepatiko, suprantate? Asmeniniai dalykai. Todėl pasakiau, kad raktų neturiu, jei nori, tegul kreipiasi į advokatą. Sakė grįšiąs, bet daugiau nepasirodė.

— Gal žinote advokato pavardę ir adresą?

— Šito reikėtų klausti pono Molinso, nekilnojamojo turto administratoriaus. Jo įstaiga visai netoli, Floridablankos gatvėje, 28 name, pirmame aukšte. Pasakykite, kad jus siuntė ponia Aurora, jūsų pašnekovė.

— Labai jums dėkingas. Ponia Aurora, vadinasi, Fortunio butas dabar visiškai tuščias?

— Taip, ir nuo senio mirties tenai niekas neliesta. Kartais net dvokas sklinda. Žinokite, tenai gali būti žiurkių.

— Kaip manote, ar galėčiau į jį žvilgtelėti? Gal rastume ką nors, padedančio suprasti, kas nutiko Chulijanui…

— Ak, negaliu jums šito leisti. Jums reikia pasitarti su tuo ponu Molinsu, nes jis dabar už tai atsakingas.

Šelmiškai jai nusišypsojau.

— Bet, manau, raktą turite jūs, ar ne? Nors tam žmogėnui ir neigėte… Ir nesakykite, kad jums neįdomu, kaip ten viskas atrodo.

Ponia Aurora iš padilbų pažvelgė į mane.

— Jūs tikrai velnio neštas ir pamestas.

Durys sugirgždėjo tarsi atveriamo karsto dangtis, iš vidaus plūstelėjo priplėkęs, sušvinkęs oras. Duris stumtelėjau dar smarkiau ir įžengiau į tamsų koridorių. Nevėdinamos patalpos dvokė drėgme. Palubėse karojo voratinklių ir dulkių gumulai, nutįsę tarsi žilų plaukų sruogos. Suskeldėjusios grindų lentos buvo pasidengusios, kaip atrodė, pelenų sluoksniu. Pastebėjau pėdsakus, vedančius į buto gilumą.

— Švenčiausioji Dievo Motina, — sumurmėjo durininke. — Čia labiau apšnerkšta nei vištidėje.

— Jei neprieštaraujate, galiu eiti pirmas, — pasiūliau.

— Jūs pats norėjote. Ką gi, pirmyn, o aš eisiu iš paskos.

Užvėrėme duris. Keletą akimirkų nejudėdami stovėjome prieškambaryje, kol akys apsiprato su prietema. Girdėjau nervingą durininkės alsavimą ir užuodžiau rūgštoką jos prakaito kvapą. Jaučiausi lyg kapų plėšikas, troškimo ir gašlumo užnuodyta širdimi.

— Paklausykit, kas čia brazda? — išsigandusi paklausė durininke.

Prietemoje, sutrikdytas mūsų buvimo, kažkas suplazdėjo. Man pasirodė, kad koridoriaus gale matau spurdantį blyškų gniutulą.

— Tai balandžiai, — pasakiau. — Matyt, įskrido pro išdaužtą langą ir čia įsikūrė.

— Man šitie gyviai kelia pasidygėjimą, — pasakė durininke. — Dar pridergs mums ant galvų.

— Nusiraminkite, ponia Aurora, jie puola tik tuomet, kai alkani.

Atsargiai patraukėme koridoriumi. Svetainė, kurią užtikome, baigėsi balkonu. Išryškėjo kontūrai išklerusio stalo, apdengto nudriskusia staltiese, panašia į skudurą. Aplink jį stovėjo keturios kėdės, šalia riogsojo kelios indaujos apmūsojusiais stiklais, su pietų servizu, vazų rinkiniu ir arbatos servizu. Kampe — senas Karakso motinos pianinas. Klaviatūra buvo taip pajuodusi, kad po dulkių sluoksniu vargiai įžiūrėjai klavišus. Priešais balkoną stovėjo krėslas nudriskusiu apmušalu. Šalia — kavos stalelis, o ant jo — akiniai ir Biblija blyškios odos viršeliais su aukso apvadais, tokias anuomet dovanodavo Pirmosios komunijos proga. Išliko net žymeklis — plona purpurinė juostelė.

— Štai šiame krėsle rado senį negyvą. Gydytojas nustatė, kad mirtis ištiko prieš dvi dienas. Kaip baisu šitaip numirti — vienišas kaip pirštas. Matot, priėjo liepto galą, ir vis tiek man jo gaila.

Prisiartinau prie pono Fortunio mirties krėslo. Šalia Biblijos buvo dėžutė su juodai baltomis senovinėmis ateljė darytomis fotografijomis. Atsitūpiau ir ėmiau jas apžiūrinėti, būgštaudamas, kad nuo prisilietimo nesuirtų. Galvoje sukosi mintis, kad braunuosi į seno žmogaus prisiminimus, tačiau smalsumas darė savo. Pirmoje fotografijoje įamžinta jauna pora su kokių ketverių metų vaiku. Pažinau jį iš akių.

— Štai jie visi kartu: dar jaunas ponas Fortunis ir ji…

— Chulijanas neturėjo brolių ar seserų?

Durininke patraukė pečiais ir atsiduso.

— Žmonės šnekėjo, kad ji patyrė persileidimą. Tai įvyko per vieną iš vyro pykčio proveržių, tik aš to nežinau. Tiesą pasakius, žmonėms patinka liežuvauti. Vienąsyk Chulijanas vaikams kieme pasakojo, kad turi seserį, kurią tik jis vienas gali matyti, kad ji išeinanti iš veidrodžio lyg rūkas ir gyvenanti su pačiu velniu ežero dugne. Mano Izabelita paskui visą mėnesį sapnavo košmarus. Kartais pasireikšdavo liguisti to vaiko polinkiai.

Žvilgtelėjau į virtuvę. Mažučio langelio į kiemo pusę stiklas buvo išdaužtas, kitapus girdėjosi nervingas balandžių plazdėjimas.

— Ar visi butai vienodi? — paklausiau.

— Visi, kurie yra gatvės pusėje, tik šitas — nes palėpėje — suprojektuotas kitaip, — paaiškino durininke. — Štai tenai — virtuvė ir skalbykla su langeliu. Trys miegamieji ir vonia koridoriaus gale. Patikėkit, įdėjus darbo, butas atrodytų visai mielas. Panašus į Izabelitos, tik dabar šis labiau primena kapines.

— O kuris kambarys buvo Chulijano?

— Pirmas — pagrindinis miegamasis, už jo — mažesnis kambarys. Veikiausiai tas ir bus.

Patraukiau toliau. Atšokęs sienų tinkas išbyrėjęs gabalais. Koridoriaus gale esančios vonios durys pravertos. Iš veidrodžio į mane žvelgė veidas. Jis galėjo būti mano arba sesers, gyvenusios šio buto veidrodžiuose. Pamėginau užeiti į antrą kambarį.

— Jis užrakintas, — pasakiau.

Durininke apstulbusi žiūrėjo į mane.

— Bet duryse nėra spynų, — sumurmėjo.

— Šitose yra.

— Tai gal senis ją įtaisė, nes kituose aukštuose…

Pažvelgęs žemyn pastebėjau, kad pėdsakai ant dulkėtų grindų veda kaip tik į užrakintąjį kambarį.

— Kažkas čia buvo užėjęs, — pasakiau. — Ir visai neseniai.

— Negąsdinkit manęs, — pasakė durininke.

Priėjau prie kitų durų. Šiose spynos nebuvo. Spustelėjau rankeną, ir aprūdijusios durys girgždėdamos įsliuogė vidun. Viduryje stūksojo nepaklota senovinė lova su baldakimu. Patalynė buvo neapsakomai įgeltusi. Virš lovos kabėjo Nukryžiuotasis. Ant komodos — nedidutis veidrodėlis, ropinė ir vaza, šalia — kėdė. Prie sienos stovėjo pravira spinta. Apėjęs lovą prisiartinau prie naktinio stalelio, kur po stiklu gulėjo praeities vaizdai, pranešimai apie laidotuves ir seni loterijos bilietai. Ant stalelio buvo muzikos dėžutė iš lakuoto medžio ir rankinis laikrodis, amžiams sustingęs ties 5.20. Truktelėjau dėžutės virvelę, bet po šešių natų muzika nutilo. Atitraukęs stalelio stalčių radau tuščią akinių dėklą, žirklutes nagams karpyti, dėželę nuo cigarečių ir pakabutį su Lurdo mergelės atvaizdu. Daugiau nieko.

— Kur nors vis tiek turi būti raktas nuo ano kambario, — pasakiau.

— Administratorius tikrai jį turi. Klausykit, manau, mums geriau išeiti, nes…

Akys užkliuvo už muzikos dėželės. Pakėliau dangtelį, o tenai gulėjo blizgantis raktas, neleidęs muzikai skambėti. Paėmiau jį, ir staiga dėželė sutilindžiavo. Atpažinau vieną iš Ravelio melodijų.

— Štai šis ir turėtų būti tas raktas, — nusišypsojau durininkei.

— Bet jei kambarys užrakintas, vadinasi, tam buvo priežasčių. Kad ir iš pagarbos mirusiajam…

— Jei norite, ponia Aurora, galite palaukti manęs apačioje.

— Jūs tikrai velnio neštas ir pamestas. Na, rakinkite gi pagaliau.

16

Kol taikiau raktą, pro spynos ertmę prasiveržė šalto oro gūsis ir lyžtelėjo pirštus. Ponas Fortunis buvo sumanęs įtaisyti užraktą į kadaise sūnaus palikto kambario duris. Ponia Aurora susižavėjusi žiūrėjo į mane, tarsi tuojau atvertume Pandoros skrynią.

— Ar kambario langai išeina į gatvės pusę? — paklausiau.

Durininke papurtė galvą.

— Tėra vienas mažutis langelis orui cirkuliuoti.

Stumtelėjau duris. Buvo tamsu, nors į akį durk. Už mūsų tvyranti prieblanda vargiai leido įžvelgti, kas yra viduje. Langelis į kiemo pusę buvo apklijuotas pageltusiais laikraščiais. Nuplėšiau juos, ir dulkėtas šviesos pluoštas įsiskverbė į prietemą.

— Jėzau, Marija ir Juozapai, — sumurmėjo šalia durininke.

Kambarys buvo pilnutėlis kryžių. Jie sviro virvelėmis nuo pačios palubės iki pat vinimis nukalinėtos sienos. Jų buvo dešimtys. Maža to, kryžių pristatyta pakampėse, peiliu išraižyta ant baldų, išgremžta ant grindų, raudonais dažais išpiešta ant veidrodžių.

Nuo durų vedę pėdsakai baigėsi ties metaliniais griaučiais virtusia sutrūnijusio medžio lova, ant kurios riogsojo vien čiužinys. Vienoje alkovos pusėje, ties langu, stovėjo rašomasis stalas su nuleidžiamu antvožu, pagerbtas trimis metaliniais Nukryžiuotaisiais. Atsargiai jį pakėliau. Pastebėjau, kad medinio viršaus lankstuose nėra dulkių, vadinasi, rašomasis stalas buvo atidarytas visai neseniai. Jame radau šešis stalčius. Visų spynelės išlaužtos. Atidariau kiekvieną. Tušti.

Atsitūpiau prie stalo. Perbraukiau pirštais medinio paviršiaus įbrėžimus. Įsivaizdavau Chulijano rankas, raižančias hieroglifus, kurių prasmę nusinešė laiko tėkmė. Stalo viduje pastebėjau šūsnį sąsiuvinių ir pieštukinę su plunksnakočiais bei pieštukais. Paėmiau pirmą pasitaikiusį ir pavarčiau. Padriki žodžiai ir piešiniai. Kažin kokie skaičiavimai. Pavienės frazės, citatos iš knygų. Nebaigtos eilės. Visuose sąsiuviniuose — panašūs įrašai. Kai kurie piešiniai kartojosi, tik skirtingais niuansais. Mano dėmesį patraukė vyriškio, žengiančio iš liepsnų, atvaizdas. Kitame piešinyje pavaizduotas angelas ar kryžių apsivijęs roplys. Kažkokie keisto dvaro su daugybe vartų ir bažnytinių arkų eskizai. Piešta pasitikint savimi, su polėkiu. Jaunasis Karaksas akivaizdžiai turėjo gabumų dailei, tačiau visi tie vaizdai taip ir liko tik eskizai.

Ketinau paskutinio sąsiuvinio nė nežiūrėti, bet iš jo kažkas išslydo ir nukrito man po kojų. Tai buvo fotografija, kurioje atpažinau merginą iš atvaizdo, apdegusiais kraštais, — ji stovėjo kažkokio pastato fone. Mergina pozavo išpuoselėtame sode, ir nustebau tarp medžių pamatęs tą patį, jaunojo Karakso eskizuose pavaizduotą, namą. Iškart jį pažinau. Tibidabo gatvėje esantys rūmai „EI Frare Blanc“. Kitoje fotografijos pusėje buvo paprasčiausias užrašas

Tave mylinti Penelopė

Įsidėjau nuotrauką į kišenę, uždariau rašomąjį stalą ir nusišypsojau durininkei.

— Radote, ko ieškojote? — pasmalsavo ji, trokšdama sprukti iš čia.

— Beveik, — pasakiau. — Buvote užsiminusi, kad netrukus po Chulijano išvykimo į Paryžių jam atėjo laiškas, bet tėvas liepė išmesti lauk…

Durininke padvejojusi linktelėjo.

— Tą laišką padėjau į komodos stalčių vestibiulyje, jei kartais prancūzė kurią dieną grįžtų. Galimas daiktas, jis vis dar tenai…

Nuėjome prie komodos ir atitraukėme pirmą stalčių. Tarp nebeveikiančių laikrodžių, įvairiausių sagų bei monetų, prieš dvidešimt metų išimtų iš apyvartos, gulėjo rusvas vokas. Paėmiau ir apžiūrėjau.

— Ar skaitėte?

— Kuo mane laikote?

— Neįsižeiskite. Juk nieko bloga, turint galvoje aplinkybes, esą vargšelis Chulijanas miręs…

Durininke nuleidusi akis gūžtelėjo pečiais ir pasuko išėjimo link. Pasinaudojęs proga kyštelėjau laišką į vidinę švarko kišenę ir įstūmiau stalčių.

— Prašyčiau nesuprasti neteisingai… — pradėjo durininke.

— Nieko panašaus. O kas tame laiške rašoma?

— Tai meilės laiškas. Na, per radiją tokius skaito, tik šitas daug liūdnesnis. Jis rodė, kad visa, kas aprašyta, yra tiesa. Žinote, skaitydama tą laišką vos galėjau suturėti ašaras.

— Ponia Aurora, jūs — nors prie širdies dėk.

— O jūs — velnio neštas ir pamestas.

Tos pačios dienos pavakarę, kai atsisveikinau su ponia Aurora ir prisižadėjau pasidalyti su ja žiniomis apie Chulijano Karakso paieškas, išsiruošiau pas nekilnojamojo turto valdytoją. Ponas Molinsas buvo matęs ir geresnių laikų, o dabar glaudėsi purviname Floridablankos gatvės pusrūsio būste. Molinsas buvo malonus aptukęs žmogėnas, nepaleidžiantis iš dantų pusiau surūkyto cigaro, kuris, rodės, priaugęs prie ūsų. Ne išsyk suprasi, ar miega, ar ne, nes šnopavo taip, tarsi knarktų. Riebaluoti, prie kaktos prisiploję plaukai, įžūlios kiaulės akutės. Apsirengęs taip, kad Enkantos turguje už tokią eilutę nė dešimt pesetų neduotum, užtat viską vainikavo įspūdingas tropinių spalvų kaklaraištis. Užmečiau žvilgsnį į jo įstaigą: dabar ji rūpinosi tik prieš Restauracijos metus Barselonoje egzistavusiomis kirvarpomis ir katakombomis.

— Išgyvename reformų laikotarpį, — lyg atsiprašydamas pasakė Molinsas.

Ledams pralaužti tarytum netyčia užsiminiau apie ponią Aurorą, kaip apie seną šeimos bičiulę.

— O, jaunystės metais ji buvo labai trapi, — pasakė Molinsas. — Metams bėgant, tapo apkūni, bet ir aš nesu toks kaip anksčiau. Šitame kvartale jaunystės metais garsėjau kaip gražuolis. Merginos puldavo man po kojų, kad tik atkreipčiau dėmesį ar net padaryčiau vaiką. Sušiktas dvidešimtas amžius. Bet, jaunuoli, kas jus pas mane atvedė?

Sukurpiau daugmaž realią istoriją apie tai, kad esu tolimas Fortunio giminaitis. Po penkių minučių plepalų Molinsas pasivadino mane prie savo archyvo ir davė adresą advokato, tvarkiusio Chulijano motinos Sofi Karaks reikalus.

— Nagi, pažiūrėkime… Chosė Marija Rekechas. Leono XIII gatvė, 59. Nors korespondenciją triskart per metus jam persiunčiame į centrinį Via Lajetanos paštą.

— Ar pažįstate tą poną Rekechą?

— Vienąsyk kalbėjausi telefonu su jo sekretore. Visi reikalai su juo tvarkomi paštu, ir mano sekretorė už tai atsakinga, bet šiandien ji kirpykloje. Šių dienų advokatai neturi laiko formalumams, kaip anksčiau. Neliko šios srities džentelmenų.

Atrodo, nebeliko nė patikimų adresų. Pakako žvilgtelėti į gatvių planą, gulintį ant valdytojo stalo, ir supratau, kad nuojauta manęs neapgavo: menamo advokato Rekecho adresas neegzistavo. Pasakiau tai ponui Molinsui, jis mano pastebėjimą palaikė pokštu.

— Nesukit smegenų, — tarė juokdamasis. — Aš taip ir sakiau. Menkystos.

Valdytojas pasimuistė krėsle ir sušnopavo.

— Tai gal turite pašto dėžutės numerį?

— Kortelėje pažymėtas 2837 numeris, nors aš nelabai suprantu sekretorės sudarytą sistemą, juk žinote, kad moterys nesuvokia skaičių, moterys tinka tik…

— Galima žvilgtelėti į tą kortelę?

— Žinoma. Štai, žiūrėkite.

Padavė kortelę, ėmiau ją tyrinėti. Aiškiai užrašyti skaičiai. Pašto dėžutė 2321. Pasibaisėjau pamanęs, kokio lygio apskaita šioje įstaigoje.

— Ar bendravote su ponu Fortuniu, kai buvo gyvas? — paklausiau.

— Retai. Jis buvo labai šiurkštus žmogus. Pamenu, sužinojęs, kad prancūzė jį paliko, pasikviečiau nueiti kartu pas kekšes, su draugeliais lankydavomės visai neprastame bordelyje, netoli Palomos. Na, kad taip nesisielotų. Nieko bloga neturėjau omeny. Ir ką jūs manote? Nuo to laiko liovėsi su manimi kalbėti, sveikintis gatvėje, tarsi manęs nė nebūtų.

— Taip, įdomu. Ką dar galėtumėte papasakoti apie Fortunio šeimą? Gerai juos prisimenate?

— Buvo kiti laikai, — sumurmėjo apimtas ilgesio. — Pažinojau dar Fortunio senelį, tai jis įkūrė skrybėlių ateljė. Apie sūnų nieko negaliu pasakyti. O ji gyveno įbauginta. Kokia moteris buvo. Garbinga, nepaisant apie ją sklandžiusių gandų…

— Kad Chulijanas nebuvo teisėtas pono Fortunio sūnus?

— O iš kur jūs žinote?

— Jau sakiau — esu tolimas giminaitis. Visi tai žino.

— Niekas nėra to įrodęs.

— Bet kalbos sklido, — skatinau jį.

— Žmonės mėgsta malti liežuviu. Žmogus išsivystė ne iš beždžionės, o veikiau iš vištos.

— O ką žmonės kalbėdavo?

— Gal išlenksit su manimi taurelę romo? Jis iš Igualados, bet skonis — kaip iš Karibų jūros kraštų… Nuostabus dalykas.

— Ne, dėkui, bet kompaniją palaikysiu. O jūs pasakokite…

Antonis Fortunis, kurį visi vadino skrybėlininku, su Sofi Karaks susipažino 1899 metais tiesiog ant Barselonos katedros laiptų. Atėjo duoti įžadų šventajam Eustachijui, kuris tarp daugybės šventųjų buvo laikomas apsukriu ir nesibrangino dėl stebuklų, susijusių su meilės reikalais. Antonis Fortunis, jau perkopęs per trisdešimt, vis dar buvo viengungis, užtat skubiai įsigeidė vesti. Sofi, jauna prancūzaitė, gyveno Riera Altos gatvėje esančiame panelių pensione, vertėsi privačiomis solfedžio ir muzikos pamokomis — mokė garsiausių Barselonos šeimų vaikus skambinti pianinu. Neturėjo nei šeimos, nei kraičio, tik muzikinį išsilavinimą, kurį gavo iš tėvo, Nimo teatro muzikanto, 1886 metais mirusio nuo tuberkuliozės. Antonis Fortunis priešingai — buvo gerai apsirūpinęs, neseniai paveldėjęs iš tėvo garsią skrybėlių ateljė San Antonijo skersgatvyje, perėmė amatą ir svajojo vieną gražią dieną išmokyti to savo sūnų. Sofi Karaks jam pasirodė trapi, graži, jaunutė, paklusni ir tinkanti tapti jo sūnaus motina. Šventasis Eustachijus išklausė maldų ir pažadą tesėjo. Po trijų uolaus asistavimo mėnesių Sofi priėmė pasiūlymą tekėti. Ponas Molinsas, Fortunio senelio draugas, perspėjo Antonį, kad jis veda visai nepažįstamą moterį, nors Sofi atrodė patikima mergina, bet gal yra kokių kliūčių, gal vertėtų bent metus luktelėti… Antonis Fortunis atšovė, kad jau pakankamai gerai pažįsta savo būsimą žmoną. Visa kita jo nedomino. Jiedu susituokė Pino bazilikoje ir trims medaus mėnesio dienoms išvyko į Mongato kurortą. Rytą prieš kelionę skrybėlininkas konfidencialiai paklausė pono Molinso apie miegamojo paslaptis. Šis sarkastiškai patarė pasiklausti žmonos. Sutuoktiniai grįžo iš povestuvinės kelionės po dviejų dienų. Kaimynai sakė, kad kopdama laiptais Sofi raudojo. Jau po kurio laiko Vinsenteta dievagojosi, kad Sofi jai sakiusi, jog skrybėlininkas nė pirštu jos nepalietė, o kai ši mėgino sugundyti, išvadino kekše, tai, ką jam siūlė — gašlybe. Praėjus šešiems mėnesiams Sofi pasakė vyrui nešiojanti įsčiose kūdikį. Nuo kito vyro.

Antonis Fortunis, daugybę kartų matęs, kaip jo tėvas lupdavo motiną, suvokė tai kaip savaime suprantamą dalyką. Jį sulaikė tik mintis, kad pribaigs ją vien prisilietęs. Sofi griežtai atsisakė atskleisti, kas jos vaiko tėvas. Remdamasis savo ribota logika Antonis Fortunis nusprendė, kad jis — pats velnias, nes tai nuodėmės vaisius, o nuodėmė buvo tik vienos kilmės — blogio. Nė kiek neabejodamas, kad jo namuose ir žmonos įsčiose įsitaisė velnias, jis apkarstė namus kryžiais: sienas, kambarių duris ir palubę. Sofi, pamačiusi, kad miegamajame, kurio erdve buvo pasmerkta dalytis, prigrūsta kryžių, su ašaromis akyse paklausė, ar žmogus neišsikraustė iš proto. Pykčio apakintas jis gerokai ją apkūlė. „Kekšė kaip ir visos“ — sušvokštė ir nuspyrė tarsi kamuolį nuo laiptų. Kitą rytą, kai Antonis Fortunis nulipo iš buto žemyn atidaryti skrybėlių ateljė, Sofi tebesėdėjo tenai, kruvina ir drebanti iš šalčio. Gydytojams taip ir nepavyko gerai išgydyti dešinės rankos lūžių. Sofi Karaks jau niekada neskambino pianinu, tačiau pagimdė berniuką ir pavadino jį Chulijanu, — tėvo, kurį prarado pernelyg anksti, kaip ir viską gyvenime, garbei. Iš pradžių Fortunis buvo sumanęs išvaryti ją iš namų, tačiau suprato, kad tai pakenks jo verslui. Niekas nepirks skrybėlių iš vyro, kuriam įtaisyti ragai. Visiškas nesusipratimas. Sofi persikėlė į tamsų šaltą galinį kambarį. Tenai dviem kaimynėms padedant ir pagimdė sūnų. Tris dienas Antonis Fortunis nesirodė namie.“ Tai Dievo tau siųstas sūnus, — pasakė jam Sofi. — Jei nori ką nors nubausti, bausk mane, o ne tą nekaltą būtybę. Vaikui reikia namų ir tėvo. Mano nuodėmės nėra jo nuodėmės. Maldauju tavęs pasigailėti mūsų.“

Pirmieji mėnesiai abiem buvo sunkūs. Antonis Fortunis nusprendė savo žmoną prilyginti tarnaitei. Jiedu nesidalijo nei lova, nei vieta prie stalo, persimesdavo vienu kitu žodžiu apie buities reikalus. Kartą per mėnesį, paprastai per pilnaties vidurnaktį, Antonis Fortunis pasirodydavo Sofi miegamajame ir, netaręs nė žodžio, puldavo žmoną su įkarščiu, tačiau be jausmo. Naudodamasi tomis retomis kariaujančių pusių intymumo progomis, Sofi stengdavosi jam įsiteikti, šnabždėdavo meilius žodžius ir glamonėdavo. Skrybėlininkas nebuvo linkęs į sentimentus, ir geismui patenkinti jam pakakdavo keleto minučių, o kartais ir sekundžių. Kito vaiko jie taip ir nesusilaukė. Po kelerių metų Antonis Fortunis liovėsi lankytis žmonos miegamajame ir atsidavė Šventojo Rašto skaitymams iki paryčių, šitaip stengdamasis pažaboti geismą.

Skaitydamas evangelijas skrybėlininkas norėjo pažadinti savo širdyje meilę gilių akių vaikui, kuriam patiko pokštauti ir įžiūrėti šešėlius ten, kur jų nebuvo. Kad ir kaip stengėsi, negalėjo mažojo Chulijano laikyti savo sūnumi, nei įžvelgti jame savo atvaizdo. Tačiau ir berniukas nerodė didelio susidomėjimo nei skrybėlėmis, nei katekizmu. Per Kalėdas Chulijanui patikdavo žaisti su prakartėlės figūrėlėmis ir kurti nuotykius, kaip kūdikėlį Jėzų pagrobia trys Rytų išminčiai. Netrukus pamėgo piešti angelus vilko dantimis ir kurti istorijas apie gobtuvus dėvinčias dvasias, kurios išlendančios iš sienų ir, žmonėms užmigus, juos suryjančios. Laikui bėgant, skrybėlininkas prarado viltį, kad sūnus paseks jo pėdomis. Tas vaikas nebuvo Fortunio ir niekuomet nebus. Jis nuobodžiavo mokykloje, o sąsiuviniuose knibždėjo nupieštų siaubingų būtybių, sparnuotų gyvačių ir vaikščiojančių pastatų, ryjančių neapdairius praeivius. Jau tada buvo aišku, kad išmonė ir fantazija jį domino daug labiau nei kasdienybė. Iš visų gyvenime tekusių patirti nuoskaudų Antonį Fortunį labiausiai žeidė ši: kad velnias kaip patyčią pasiuntė jam tokį sūnų.

Sulaukęs dešimties metų Chulijanas pareiškė norįs būti dailininku kaip Velaskesas, svajojo nutapyti tokių drobių, kokių didysis maestro nespėjo sukurti, prisipažinęs, kad daug laiko iššvaistė įamžindamas puskvaišius karališkosios šeimos narius. Kai gyvenimas įėjo į šiokias tokias vėžes, Sofi, galbūt norėdama užpildyti vienatvę, o gal tėvui atminti, sumanė vėl mokyti muzikos. Chulijanas dievino muziką, dailę ir kitus žmonių visuomenėje pelno nei privilegijų neteikiančius dalykus ir greitai išmoko harmonijos pagrindus, net nutarė kurti kompozicijas, pagal solfedžio knygos partitūrų pavyzdį, o tai tikrai prieštaravo taisyklėms. Tuomet Antonis Fortunis vis dar manė, kad berniuko protinius trūkumus lėmė mityba, per didelė įtaka prancūziškos virtuvės, taip mėgo motina. Buvo plačiai paplitusi nuomonė, kad sviesto bei grietinėlės perteklius lemia moralinį ištižimą ir lengvabūdiškumą. Jis uždraudė Sofi vartoti sviestą. Rezultatai nebuvo tokie, kokių tikėjosi.

Dvyliktaisiais gyvenimo metais dingo Chulijano susidomėjimas daile ir Velaskesu, tačiau skrybėlininko viltys neišsipildė. Chulijanas atsisveikino su svajonėmis apie Prado [* Didžiausias dailės muziejus Ispanijoje.] muziejų dėl kitų, daug pavojingesnių užmojų. Įniko lankytis Karmen gatvės bibliotekoje ir nuolat laukė progos pasprukti iš tėvo ateljė, atsidurti knygų šventovėje ir atsiduoti romanams, poezijai bei istorijai. Dieną prieš tryliktąjį gimtadienį pareiškė, kad svajoja tapti panašus į įžymųjį Robertą Luisą Stivensoną. Skrybėlininkas atrėžė, kad kažin ar jam pavyks tapti bent akmenskaldžiu. Tada jis galutinai suprato, kad sūnus tikrai niekam tikęs.

Antonis Fortunis dažnai kankinamas nemigos tirtėjo guolyje iš baimės ir pykčio. Tikino save, kad giliai širdyje myli tą berniūkštį. Ir nors pats sau nenorėjo pripažinti, myli ir tą pasileidėlę moterį, kuri jį apgaudinėjo nuo pirmos dienos. Myli juodu visa širdimi, tik savotiškai, kaip jiedu nusipelnė. Jis meldė Dievo nurodyti kelius, kad jie visi trys būtų laimingi, — matyt, laimę irgi suvokė savaip. Prašė Dievo atsiųsti bent kokį ženklą, kuždesį ar kokį menkniekį, patvirtinantį savo egzistavimą. Skendintis žinojimo begalybėje, o gal prislėgtas daugybės nelaimingų žmonių skundų, Dievas ženklo nedavė. Antonis Fortunis ėjo iš proto nuo širdperšos ir sąžinės graužimo, už sienos lėtai nyko Sofi, jausdama, kaip jos gyvenimas skęsta apgaulės, vienatvės ir kankinamo kaltės jausmo bangose. Ji nemylėjo žmogaus, kuriam tarnavo, tačiau jautė jam priklausanti, o galimybė išvykti su sūnumi kitur jai rodėsi neįmanoma. Su kartėliu prisimindavo tikrąjį Chulijano tėvą ir pamažu išmoko jo neapkęsti ir niekinti, prie kitų tai rodyti, bet iš tiesų tik troško šitaip jausti. Sutuoktiniai vienas su kitu ėmė bendrauti tik riksmais. Bute girdėjai vien įžeidinėjimus ir kaltinimus, kurie lėkė tarsi išgaląsti peiliai, kliudantys bet ką, atsiduriantį toje trajektorijoje, dažniausiai tai būdavo Chulijanas. Vėliau skrybėlininkas net gerai neatsiminė už ką mušdavo žmoną. Prisimindavo vien įniršį ir gėdą. Tuomet prisiekdavo, kad tai nepasikartos, o jeigu neišturės, pats pasiduos policijai, kad jį nubaustų.

Su Dievo pagalba Antonis Fortunis suvokė, kad galėtų tapti geresniu žmogumi, nei buvo jo paties tėvas. Tačiau anksčiau ar vėliau jo kumščiai vėl imdavo geisti švelnios Sofi odos, ir ilgainiui jis pajuto — jei negali turėti jos kaip vyras, tai turės kaip budelis. Bėgo metai, o Fortunio šeimos nariai slapčia taip maldė savo širdį ir sielą, kad nekalbėdami net pamiršo žodžius, kuriais išsakomi nuoširdūs jausmai, ir tapo svetimi, besidalijantys ta pačia pastoge, — vieni iš daugelio didžiuliame mieste.

Kai grįžau į knygyną, buvo jau pusė trijų. Įėjęs vidun sugavau sarkastišką Fermino žvilgsnį, mestą į mane nuo kopėčių aukštybių, kur blizgino garsiojo pono Benito Episodios nacionales kolekciją [* Garsaus ispanų rašytojo Benito Peres Galdoso (1848–1920) romanų ciklas.].

— Tebūnie pagarbintos akys. Danieli, jau buvome linkę manyti, kad išvykai atrasti Amerikos.

— Pakeliui užtrukau. O kur tėvas?

— Kadangi nepasirodei, jis pats išėjo pristatyti užsakymų. Prašė perduoti, kad pavakare vyks į Tianą pas kažkokią našlę įvertinti privačios bibliotekos. Jūsų tėvas iš tų, kurie siekia tikslo labai taktiškai. Liepė vakarieniauti be jo.

— Ar labai supyko?

Ferminas papurtė galvą ir vikriai kaip katė ėmė leistis kopėčiomis.

— Ką čia kalbėti, jūsų tėvas — šventas žmogus. Be to, buvo labai patenkintas, kad susiradai merginą.

— Ką?

Ferminas pamerkė man.

— Na ir mažylis, mat koks slapukas. O mergaitė tikrai nepaprasta. Subtili ir išvaizdi. Išsyk matyti, kad geras mokyklas lankiusi, nors jos žvilgsnyje pastebėjau kažką nedora… jei tik mano širdies nebūtų užėmusi Bernarda, — juk taip ir nepapasakojau apie mūsų priešpiečius… patikėkit, viskas aplinkui kibirkščiavo, kaip švento Jono naktį…

— Ferminai, — nutraukiau jį. — Apie ką čia, po velnių, kalbate?

— Apie jūsų merginą.

— Ferminai, aš neturiu jokios merginos.

— Na, gerai, jūs, dabartinis jaunimas, vadinate jas kitaip — „giolfrendėmis“, arba…

— Ferminai, nuleiskite garą. Apie ką šnekate?

Ferminas Romero de Toresas išsiblaškęs pažvelgė į mane ir gestikuliuodamas ėmė aiškinti:

— Vadinasi, taip. Šią popietę, gal prieš valandą ar pusantros, buvo užėjusi panelė ir teiravosi jūsų. Jūsų tėvas su nuolankiu tarnu buvo čia, ir, patikėkite manimi, mergina neatrodė atsitiktinai užklydusi. Galėčiau net jos kvapą apibūdinti. Primena levandą, tik salsvesnis. Lyg ką tik iškepto pyragaičio.

— Ir tas pyragaitis prisistatė kaip mano mergina?

— Ne visai taip, bet šyptelėjusi pasakė, kad penktadienį pavakare lauks jūsų. Mudu išsyk sumetėme, kas yra kas.

— Bėja… — sumurmėjau.

— Ak, tai vis dėlto tokia yra, — su palengvėjimu atsiduso Ferminas.

— Taip, bet ji nėra mano mergina, — pasakiau.

— Tuomet nesuprantu, ko laukiate.

— Ji — Tomo Agilaro sesuo.

— Jūsų išradingojo bičiulio sesuo?

Linktelėjau.

— Juo labiau. Kad ir kieno sesuo ji būtų, paklausykite mano patarimo. Ji nuostabi. Jumis dėtas, tokios progos nepraleisčiau.

— Bėja jau turi sužadėtinį. Leitenantą, kuris dabar kariuomenėje.

Ferminas nepatenkintas atsiduso.

— Ak, štai kaip — kariuomenė. Mūsų kolektyvinio panašumo ydų ir gentinės atsparos mazgas. Dar geriau — be sąžinės graužimo galite įtaisyti jam ragus.

— Ferminai, jūs kliedite. Kai tik baigs tarnybą, Bėja ištekės už jo.

Ferminas drąsindamas mane nusišypsojo.

— Gal jūs taip ir manote, tik man kažkodėl atrodo, kad ne, ji tikrai netekės už tokio.

— Iš kur jūs žinote?

— Apie moteris ir kitus pasaulietiškus reikalus išmanau tikrai daugiau nei jūs. Kaip teigė Froidas, moteris trokšta visai ne to, apie ką galvoja ar kalba, ir tai, gerai pamąsčius, nėra jau taip blogai, nes vyrai, Perogrujo teigimu, pasiduoda genitalijų ir virškinamojo trakto spaudimui.

— Ferminai, nepradėkite pamokslų, jie primena vištos kudakavimą. Nebent norite pasakyti ką nors konkretaus.

— Na gerai, pasakysiu esminį pastebėjimą: ji tikrai nepanaši į tekančias už antpečių.

— Ak taip? Tai į ką gi ji panaši?

Ferminas priartėjo prie manęs kaip sąmokslininkas.

— Ieškančią malonumų, — pareiškė teatrališkai pakeldamas antakius. — Turėkite omeny, kad sakau tai kaip komplimentą.

Kaip visuomet, Ferminas buvo teisus. Nugalėtas priėmiau jo žaidimo taisykles.

— Kad jau užsiminėte apie malonumus, tai verčiau papasakokite apie Bernardą. Judu bučiavotės ar dar ne?

— Danieli, jūs užgaunate mane. Noriu priminti, kad kalbate su mergintoju profesionalu. O bučiniai — tai nuotykių ieškotojų ir neišmanėlių metodai. Tikrai moteriai troškimas kyla palengva. Tai psichologiniai dalykai, lyg puikiai atliktas darbas.

— Vadinasi, atstūmė jus.

— Fermino Romero de Toreso neatstums nė šventasis Rokas. Pagal Froido metaforas, vyriškis įkaista lyg lemputė: tai raudonas, tai jau atšalęs, pakanka tik pūstelėti. Moterys — atvirkščiai, ir tai mokslo įrodyta, įkaista pamažu kaip laidynė, suprantate? Ant lėtos ugnies. Bet jeigu jau užsidegė, niekas jos nesuturės. Lyg kokia aukštakrosnė.

Įvertinau Fermino termodinamines teorijas.

— To jūs ir norite iš Bernardos? — paklausiau. — Kaitinate laidynę?

Ferminas pamerkė.

— Toji moteris — tai ugnikalnis prie išsiveržimo ribos, jos libido — lyg kunkuliuojanti magma, o širdis — kaip šventosios, — šnekėjo su pasimėgavimu. — Man ji labai primena mulatę iš Havanos, toji buvo tokia dievobaiminga. Kadangi esu senamadiškas mergintojas, netykau progų, pasitenkinu kukliu bučiniu į skruostą. Aš niekur neskubu, suprantate? Laukti yra pats geriausias dalykas. Kai kurie tipai mano, kad, jei grybštelėjus moters užpakalį ji nieko nesako, vadinasi, jau yra jo. Mokinukai. Moters širdis — tai subtilybių labirintas, besivaržantis su netašytu gudraus vyro mąstymu. Jei tikrai norite suvilioti moterį, turite mąstyti kaip ji, o pirmiausia reikia perprasti jos sielą. Visa kita — tik saldus purus glaistas, atimantis tau protą ir padorumą, bet yra tik priedas.

Pagyriau jo iškilmingą paskaitą.

— Ferminai, jūs — tikras poetas.

— Ne, aš arčiau Ortegos, ir esu pragmatikas, nes poezija — tai melas, nors ir labai gražus, o tai, ką kalbu aš — tikriau už bet ką. Prašydavau savo mokytojo išmokyti donžuano paslapčių, ir štai dabar pats mokau besiplunksnuojantį paukštytį. Man svarbiausia tai, kas pastovu ir amžina. Jūs tapsite liudytoju, kad iš Bernardos padarysiu tikrą moterį, ne vien dorą, nes ji tokia yra, bet mažų mažiausia — laimingą.

Linktelėjau ir nusišypsojau. Jo entuziazmas veikė kaip užkratas, o faktai — nenuginčijami.

— Ferminai, saugokite ją kaip savo akį. Bernardos širdis beribė, ir jai jau teko pakankamai likimo smūgių.

— Manote, nesuprantu šito? Ką jūs, į ją pažiūrėjęs, išsyk suprasi. Lyg turėtų kokį patronuojančios karo našlės ženklelį. Tai sakau aš, o man pakanka patirties. Mačiau tiek pasileidimo. Man ši moteris — kaip stebuklas, dėl jos padarysiu viską.

— Pažadate?

Jis ištiesė ranką — išdidus kaip riteris. Spustelėjau.

— Fermino Romero de Toreso garbės žodis.

Popietė knygyne praėjo vangiai, užsuko tik vienas kitas žioplinėtojas. Mūsų pokalbio įkvėptas pasiūliau Ferminui laisvą pusdienį.

— Geriau pasikvieskite Bernardą į kiną ar pasižvalgyti į Puertaferistos gatvės vitrinas, jai tai labai patinka.

Ferminas, rodos, tik to telaukė ir nukūrė puoštis į galinį parduotuvės kambarį, kur nedidelėje spintutėje visuomet turėjo nepriekaištingai švarių drabužių pamainą, odekolonų ir tepalų, kurie nepadarytų gėdos bet kuriai poniutei. Kai jį pamačiau, priminė kino artistą, tik trisdešimt kilogramų lengvesnį. Pasipuošė tėvo dovanota eilute ir bent dviem dydžiais per didele fetrine skrybėle, tačiau Ferminas be didelių skrupulų rado išeitį — prikimšo į ją laikraščių gniužulų.

— Beje, Ferminai, kol dar neišėjote… Ketinau jūsų kai ko prašyti. Bet nenorėčiau, kad tėvas žinotų.

— Žinoma. Jūs tik sakykite, juk tam čia ir esu, kad vykdyčiau tamstos įsakymus.

Ir išsišiepė nuo ausies ligi ausies.

— Ak, mažulėli. Tai bus kas nors dėl tos merginos, tiesa?

— Ne, tyrinėjimai ir intrigos. Taigi jūsų sritis.

— Na, apie merginas aš irgi šį tą nutuokiu. Sakau tam, jei kurią dieną kiltų techninių problemų, na, suprantate… Galite visiškai manimi pasitikėti, čia aš — kaip gydytojas. Be juokų.

— Gerai, turėsiu omeny. Dabar man reikėtų žinoti, kam priklauso pašto dėžutė su 2321 numeriu centriniame Via Lajetanos pašte. Būtų šaunu, jei sužinotumėte, kas iš jos pasiima korespondenciją. Ar numesite man gelbėjimosi virvę?

Ferminas užsirašė numerį šratinuku ant kirkšnies po apatiniais.

— Čia ne bėda. Nėra tokio socialinio organizmo, apie kurį nieko nesužinočiau. Duokite man keletą dienų ir pateiksiu jums visą informaciją.

— Bet prisiekite, kad tėvui apie tai — nė žodžio, gerai?

— Nesirūpinkite. Šiuo požiūriu esu lyg Cheopso piramidė.

— Dėkui už viską. O dabar eikite, ir geros kloties.

Atsisveikinau su juo atiduodamas karinę pagarbą ir stebėjau, kaip išeina, pasitempęs ir išdidus lyg gaidys, traukiantis į savo vištidę. Nepraėjo nė penketo minučių nuo Fermino išėjimo, kai suskambėjo durų varpelis, ir aš pakėliau akis nuo skaičių ir žymenų. Įėjo nepažįstamasis pilka uniforma ir fetrine skrybėle. Ploni ūsiukai ir nenatūrali, savimi pasitikinčio žmogaus šypsena. Apgailestavau, kad nėra Fermino, nes jis turėjo talentą visokiais kamparais ir smulkiais niekučiais atbaidyti prekybos agentus, neretai užsukdavusius į knygyną. Atvykėlis nužvelgė mane su dirbtine gličia šypsena, pasiėmė kažkokią knygą iš stirtos, kuri prie durų laukė įvertinimo ir klasifikavimo. Į viską žvelgė su panieka. Pamaniau, kad jis nė „Laba diena“ nesivargins ištarti.

— Kiek rašliavos, ar ne? — tarė.

— Tai knyga, joje tikrai daug prirašyta. Kuo galiu jums padėti?

Nepažįstamasis padėjo knygą į vietą abejingas mano klausimui.

— Aš ir sakau: skaitymas — tai pomėgis žmonių, kurie turi marias laiko ir niekuo neužsiima. Pavyzdžiui, moterys. Tas, kam reikia dirbti, pasakėlėms laiko neturi. Svarbiausia — reikia pramisti. Jūs taip nemanote?

— Tokia jūsų nuomonė. Ieškote ko nors ypatinga?

— Tai ne nuomonė, o faktas. Dėl to šalyje tokia suirutė, kad žmonės nenori dirbti. Daugybė veltėdžių priviso, ar aš neteisus?

— Nežinau, pone. Gali būti. Čia, kaip matote, prekiaujame knygomis.

Priėjo prie prekystalio. Žvilgsnis tyrinėjo viską aplinkui, retsykiais sugaudamas manąjį. Jo povyza ir elgsena kažkodėl atrodė pažįstama, nors negalėčiau pasakyti iš kur. Jame buvo kažkas, kas priminė kortų figūrą, antikvarą ar žiniuonį, drobėje pieštą personažą. Nuo jo trenkė šermenimis ir karščiu, pasirodė tarsi prakeiksmas šventadienio eilute.

— Jei tik turite kokių pageidavimų…

— Veikiau atėjau kai ką pasiūlyti jums. Ar jūs šeimininkas?

— Ne. Mano tėvas čia šeimininkas.

— O vardas?

— Kieno — mano ar tėvo?

Nepažįstamasis įžūliai šyptelėjo.

— Vadinasi, iškaba „Semperė ir sūnus“ susijusi su jumis abiem.

— Jūs labai įžvalgus. Ar galiu pasiteirauti, koks jūsų vizito tikslas, gal domitės kokia nors knyga?

— Mano vizito tikslas — apsilankyti čia ir jus įspėti. Mane pasiekė žinios, kad jūs susidėję su prastos reputacijos žmonėmis: maištininkais ir prieštaraujančiais visuomenės normoms.

Be žado spoksojau į jį.

— Atleiskite, nesupratau.

Nepažįstamasis įsispitrijo į mane.

— Kalbu apie iškrypėlius ir vagis. Tik nesakykite, kad nesuprantate, apie ką.

— Bijau, kad neturiu nė menkiausio supratimo, ką čia šnekate, ir manęs tai nedomina.

Linktelėjo išdidžia ir šalta mina.

— Matyt, būsite priverstas susidomėti. Netikiu, kad nesate girdėjęs apie nusikalstamus piliečio Federiko Flavijos veiksmus.

— Ponas Federikas yra kvartalo laikrodininkas, jis puikus žmogus, ir abejoju, kad galėtų būti nusikaltėlis.

— Kalbėjau apie iškrypėlius. Man rodos, tas menkysta čia dažnai apsilanko įsigyti romaniūkščių ir pornografijos.

— Noriu pasiteirauti, koks jūsų reikalas?

Vietoj atsakymo jis išsitraukė piniginę ir padėjo ją išskleistą ant prekystalio. Murkšliname policininko asmens tapatybės dokumente su nuotrauka tipas atrodė daug jaunesnis. Po apačia perskaičiau: „Inspektorius Chavjeras Fransiskas Fumeras Almunjisas“.

— Jūs, vaikine, būkite mandagesnis, nes galiu apkaltinti jus ir jūsų tėvą platinant bolševikinę literatūrą, ir tada jau niekas negelbės. Sutarta?

Norėjau atsakyti, bet žodžiai įstrigo gerklėje.

— Gerai, išties ne dėl to iškrypėlio čia atėjau. Anksčiau ar vėliau jis bus atvestas į nuovadą, kaip ir visi tokio plauko individai, ir aš pats jį pribaigsiu. Mane jaudina žinios iš patikimų šaltinių, kad jūs įdarbinote prastos reputacijos asmenį, vagišių, žemiausios kategorijos valkatą.

— Ponas inspektoriau, nežinau apie ką čia jūs.

Fumeras vėl nusišiepė gaižia sąmokslininko šypsena.

— Dievas žino, kaip jis dabar pasivadinęs. Prieš daugelį metų vadinosi Vilfredu Kamagvėjumi, kaip mambo dainininkas, ir skelbėsi esąs vudu žinovas, pono Chuano de Borbono šokių mokytojas ir Matos Hari meilužis. Kartais pasivadina ambasadorių, varjetė artistų arba toreadorų vardais. Visų jau nė nepamenu.

— Apgailestauju, bet nepažįstu jokio Vilfredo Kamagvėjaus.

— Žinoma, ne, bet suprantate, apie ką kalbu?

— Ne.

Fumeras nusikvatojo. Manieringas, dirbtinis juokas buvo esminis jo bruožas.

— Jums patinka viską komplikuoti, tiesa? Klausykit, aš tik atėjau draugiškai įspėti, nes tiems, kurie priima į savo namus nusikaltėlį, galiausiai tenka graužti nagus, o jūs manote, kad aš kalbu niekus.

— Anaiptol. Labai dėkingas už apsilankymą ir įspėjimą, bet aš ne…

— Liaukitės malęs tą mėšlą, nes jei įtarimai pasitvirtins, gerokai pašventinsiu, ir dar cypėje pasėdėsite, aišku? Tik šiandien esu gerai nusiteikęs, palieku jus, pakaks įspėjimo. Žinote, ką renkatės į draugus. Jei patinka iškrypėliai ir vagys, vadinasi, pats tokiems prijaučiate. Su manimi nežaisite. Arba einate su manimi, arba prieš mane. Toks gyvenimas. Aišku?

Nepasakiau nė žodžio. Fumeras linktelėjo ir išsišiepė.

— Gerai, Sempere. Pats kaltas. Pažinties pradžia — nekokia. Jei norite rūpesčių — turėsite. Ar žinote, kad gyvenimas — ne romanas. Gyvenime reikia dėtis prie gaujos. Ir jūs pasirinkote labai aiškiai. Tuos, kurie visiškai žlugę.

— Prašau išeiti.

Jis patraukė išėjimo link su ta gaižia šypsenėle.

— Dar pasimatysime. Ir perduokite savo draugeliui, kad inspektorius Fumeras nepaleido jo iš akių ir siunčia daug prisiminimų.

Nelabojo inspektoriaus vizitas ir jo žodžiai sugadino visą pavakarę. Po penkiolikos minučių neramaus vaikštinėjimo pirmyn atgal už prekystalio, pajutęs, kad iš baimės ima sukti vidurius, nutariau uždaryti knygyną valanda anksčiau ir išsiblaškyti. Iš galvos neišėjo grasinimai ir kaltinimai, kuriuos pateikė tas galvažudžių bičiulis. Svarsčiau, ar atskleisti viską tėvui ir Ferminui, bet suvokiau, kad būtent to Fumeras ir siekė — pasėti tarp mūsų abejones, baimę, neaiškumą ir būgštavimus. Nutariau nežaisti pagal jo taisykles. Kita vertus, Fermino praeitis man kėlė nerimą. Net susigėdau, kad keletą minučių tikėjau policininko žodžiais. Vaikštinėdamas be konkretaus tikslo nutariau šį įvykį paslėpti savo atmintyje ir nepaisyti kaltinimų. Pakeliui į namus ėjau pro laikrodžių taisyklą. Nuo prekystalio mane pasveikino ponas Federikas, kviesdamas užeiti vidun. Laikrodininkas buvo malonus, besišypsantis žmogus, niekada nepamirštantis pasveikinti švenčių proga, į jį galėjai drąsiai kreiptis ištikus bėdai, nes visuomet rasdavo išeitį. Net šiurpulys nubėgo nugara pagalvojus, kad pakliuvau į juodąjį inspektoriaus Fumero sąrašą, klausiau savęs, ar privalau įspėti Federiką, nors nelabai suvokiau, kaip galėčiau tai padaryti, juk tektų veltis į aiškinimus apie tai, ką menkai nutuokiu. Baisiausiai sutrikęs įžengiau į krautuvėlę ir nusišypsojau.

— Kas nutiko, Danieli? Visai iš veido išėjęs.

— Prasta diena, — atsakiau. — Kaip sekasi, pone Federikai?

— Visur bėgte. Laikrodžius gamina vis prastesnius, ir aš jau neatsiginu darbo. Jei ir toliau taip bus, teks samdytis padėjėją. Gal tavo išradingasis draugas susidomėtų? Neabejoju, kad tinka tokiam darbui.

Beveik įsivaizdavau, kaip žiūrėtų Tomo Agilaro tėvas į tai, kad sūnus įsidarbino pono Federiko, viešai paskelbto iškrypėliu, krautuvėlėje-taisykloje.

— Paklausiu jo.

— Danieli, gerai, kad prisiminiau. Štai tėvo žadintuvas, kurį paliko prieš dvi savaites. Nežinau, kas jam nutiko, bet verčiau jau tegu nusiperka naują, nei taiso šitą.

Prisiminiau, jog kartais tvankiomis vasaros naktimis tėvas miegodavo balkone.

— Jis nukrito gatvėn.

— Ir aš taip maniau. Tegu tik pasako, kokio jam reikėtų. Galiu gauti „Radiant“ firmos žadintuvą už padorią kainą. Jei nori, štai, paimk, tegu išmėgina. Jeigu patiks, užmokės. O jei ne — atneši atgal.

— Labai ačiū, pone Federikai.

Laikrodininkas ėmė vynioti seną tėvo griozdą.

— Aukšta technologija, — kalbėjo patenkintas. — Tiesa, man labai patiko knyga, kurią anądien pirkau iš Fermino. Grehemas Grinas. Tas Ferminas išmano savo darbą.

Pritariamai linktelėjau.

— Taip, jis puikus darbuotojas.

— Pastebėjau, kad nesegi laikrodžio. Jei neturi, tegul užeina pas mane, ir reikalas bus sutvarkytas.

— Pasakysiu. Dėkui, pone Federikai.

Įdavęs ryšulėlį, laikrodininkas suraukęs antakius įdėmiai pažvelgė į mane.

— Danieli, ar tikrai viskas gerai? Prasta diena, ir nieko daugiau?

Nusišypsojau ir linktelėjau dar kartelį.

— Nieko, pone Federikai. Likite sveiki.

— Ir tu būk sveikas, Danieli.

Grįžęs namo radau tėvą užsnūdusį ant sofos su laikraščiu ant krūtinės. Palikau žadintuvą ant stalo ties rašteliu, kuriame užrašiau: „Nuo pono Federiko: senąjį verčiau mesk lauk“, ir tylutėliai nuslinkau į savo kambarį. Griuvau į lovą ir prietemoje mąstydamas apie inspektorių, Ferminą ir laikrodininką užsnūdau. Kai nubudau, buvo antra valanda nakties. Iškišau galvą į koridorių. Tėvas išėjęs miegoti į savo kambarį, pasiėmęs ir žadintuvą. Butas skendėjo prieblandoje, ir pasaulis man pasirodė dar tamsesnė ir gūdesnė vieta nei vakar. Supratau, kad giliai širdyje niekuomet netikėjau, jog inspektorius Fumeras tikrai egzistuoja. Dabar jis man atrodė vienas iš tūkstančio. Virtuvėje išgėriau stiklinę šalto pieno. Mane kamavo klausimas, ar Ferminui tikrai saugu tame pensione.

Grįžęs į savo kambarį pamėginau nuginti šalin mintis apie policiją. Stengiausi vėl užmigti, bet traukinys jau buvo nuvažiavęs. Užsidegiau šviesą ir nusprendžiau perskaityti Chulijanui Karaksui rašytą laišką, kurį aną rytą nukniaukiau tiesiog poniai Aurorai iš panosės. Jis tebegulėjo švarko kišenėje. Pasidėjau laišką ant rašomojo stalo, po šviesos pluoštu. Pergamentą primenantis voko popierius, kraštai pageltę, net rudi. Išblukęs antspaudas rodė datą „1919 spalio 18“. Smalkos antspaudas atsiklijavęs, matyt, nuo geranoriškų ponios Auroros ketinimų. Jo vietoje teliko rausva dėmelė lyg karmino dažų potėpis, o virš jo perskaičiau siuntėją

Penelopė Aldaja Tibidabo gatvė 32, Barselona

Atplėšiau voką ir išsiėmiau laišką — ochros spalvos lakštą, kruopščiai perlenktą perpus. Žydro rašalo braižas nervingai nudrykęs po keleto žodžių jau buvo geriau įskaitomas. Viskas tame lape rodė senus laikus. Braižas, rašalo pėdsakas, ant šiurkštaus popieriaus plunksna išraizgyti žodžiai, gruoblėtas lapo paviršius. Padėjau laišką ant stalo ir vienu atsikvėpimu perskaičiau:

Brangus Chulijanai,

šįryt iš Chorchės sužinojau, kad tu tikrai palikai Barseloną ir išvykai ieškoti laimės. Visuomet bijojau, kad tavo svajonės niekada neatiduos tavęs nei man, nei kam kitam. Labai norėčiau darsyk tave pamatyti, pažvelgti tau į akis ir papasakoti tai, ko nedrįstu ir nemoku aprašyti popieriuje. Nepavyko padaryti taip, kaip planavome. Tave pakankamai pažįstu ir žinau, kad niekuomet neparašysi, nepraneši savo adreso, nes norėsi tapti kitu žmogumi. Žinau, kad nekęsi manęs už tai, jog tuomet neatėjau tenai, kur buvome sutarę. Manysi, kad išdaviau tave. Kad man pristigo drąsos.

Daug sykių įsivaizdavau tave, vienišą tame traukinyje, neabejojantį, kad apgavau. Daug kartų mėginau ką nors apie tave sužinoti iš Migelio, bet jis tik pasakė, kad tu apie mane nieko nenori girdėti. Chulijanai, kokių tau melagysčių apie mane pripasakojo? Kodėl jomis patikėjai?

Dabar žinau, kad praradau tave visam laikui, kad praradau viską. Ir vis tiek noriu, kad neprapultum ir nepamirštum manęs, noriu patikinti, jog nesmerkiu tavęs, nes aš tai žinojau nuo pat pradžių, žinojau, kad prarasiu tave, ir tu neįžvelgsi manyje to, ką aš įžvelgiau tavyje. Noriu, kad žinotum, jog pamilau tave nuo pirmos dienos, kai pamačiau, ir vis dar myliu, gal net labiau, nors tai mane ir skaudina.

Rašau slapčia, kad niekas nesužinotų. Chorchė prisiekė: jei dar kada tave sutiks, nužudys. Man neleidžiama ne tik išeiti iš namų, bet ir žvilgtelėti pro langą. Nemanau, kad man kada nors bus atleista. Vienas patikimas žmogus prisiekė, kad šis laiškas tave pasieks. Nenoriu jo kompromituoti, todėl neminėsiu kas jis. Nežinau, ar mano žodžiai tave pasieks. Bet jei vis dėlto taip įvyktų ir nuspręstum grįžti pas mane, rasi būdų, kaip tai padaryti. Rašydama įsivaizduoju tave tame traukinyje, apsvaigusį nuo svajonių, apgavystės užnuodyta širdimi, bėgantį nuo mūsų ir savęs paties. Chulijanai, tiek daug norėčiau tau pasakyti, bet parašyti negaliu. Apie dalykus, kurių mes nežinojome, ir geriau bus, jei niekada nesužinosi.

Didžiausias mano troškimas — kad būtum laimingas. Chulijanai, linkiu, kad viskas, kuo tiki, taptų realybe, ir nors laikui bėgant mane pamirši, ateis tokia diena, kai suprasi, kaip stipriai tave mylėjau.

Visada tavo Penelopė

17

Penelopės Aldajos žodžiai, kuriuos tą naktį skaičiau, kol išmokau atmintinai, kaip ranka nuėmė po inspektoriaus Fumero apsilankymo likusį slogutį. Visą naktį išbūdravęs, sukrėstas laiško ir balso, kurį girdėjau skambant savy, namus palikau dar prieš aušrą. Tyliai apsirengiau, koridoriuje ant komodos padėjau tėvui raštelį, kad turiu neatidėliotinų reikalų, o pusę devynių būsiu knygyne. Lauke viskas dar snaudė: gatves gaubė melsvas rūkas, laižantis šešėlius ir per naktį smulkaus lietaus prikrapnotas balas. Susisagsčiau apsiausto sagas iki pat kaklo ir neskubriu žingsniu patraukiau Katalonijos aikštės link. Nuo metro laiptų, liepsnojanti varine šviesa, vilnijo šilta garų drobė. Kasose nusipirkau trečios klasės bilietą iki Tibidabo stotelės. Perėjau vagoną, pilną pasiuntinukų, tarnaičių ir samdomų darbininkų, nešinų į laikraščius įvyniotais pliauskų dydžio sumuštiniais. Nusišalinau į tamsą, įrėmiau apsunkusią galvą į stiklą, stengdamasis neužmigti, o tuo metu traukinys naršė miesto požemiuose artėdamas prie Tibidabo. Kai vėl atsidūriau gatvėje, man pasirodė, kad atradau naują Barseloną. Aušo, purpurinis pjūvis drėskė debesis aptėkšdamas prašmatnias vilas ir namų, išsirikiavusių Tibidabo gatvėje, fasadus. Melsvas tramvajus tingiai šliaužė rūku. Bėgte pasileidau prie jo ir įšokęs vidun sugavau nepatenkintą konduktoriaus žvilgsnį. Mediena išmuštas vagonas buvo apytuštis. Keli vienuoliai ir susigūžusi moteriškaitė apsnūdę lingavo į taktą nematomų žirgų traukiamam vežimui.

— Važiuoju tik iki trisdešimt antrojo numerio, — pasakiau konduktoriui, nusišypsojęs maloniai, kaip tik sugebėjau.

— Man tas pats, — atšovė jis. — Kristaus kariai, ir tie mokėjo už važiavimą. Arba susimokėk, arba žingsniuok pėstute.

Vienuoliai, basnirčia įsispyrę į sandalus, vilkintys kukliais pranciškonų abitais iš rudo maišo, sutartinai linktelėję, parodė rožinės spalvos bilietėlius.

— Ką gi, tuomet lipu, — pasakiau. — Neturiu smulkių.

— Kaip išmanai. Tik palauk, kol sustosime, nelaimingų atsitikimų man nereikia.

Tramvajus sulėtino greitį ir glostydamas medžių šešėlius slinko palei sienas ir sodus su juose gyvenančiomis sielomis rūmų, kuriuose įsivaizdavau gausybę statulų, fontanų, arklidžių ir slaptų koplytėlių. Iškišęs galvą pro langą vienoje pusėje pamačiau iš po medžių kyšantį „El Frare Blanc“ smaigalį. Romano Makajos gatvės sankryžoje tramvajus stabtelėjo. Vairuotojas paskambino varpeliu, ir konduktorius nužvelgė mane tiriamu žvilgsniu.

— Nagi, smarkuoli. Mauk tenai, matai trisdešimt antrąjį numerį?

Iššokau lauk, o tramvajus tolo bilsnodamas bėgiais, kol dingo rūke. Aldajų šeimos rūmus pamačiau kitoje gatvės pusėje. Juos sergėjo geležimi kaustytos kupliomis gebenėmis apaugusios durys. Pro vijoklius buvo galima įžiūrėti aklinai uždarytus vartus. Ant tvoros grotelių, puoštų geležinėmis gyvataitėmis, išraitytas 32 numeris. Stengiausi įžvelgti, kas viduje, tačiau matėsi vien tamsaus statinio briaunos ir skliautai. Rūdžių žymė sruvo krauju nuo vartų užrakto kiaurymės. Atsiklaupęs pažvelgiau į sodą. Matėsi vien sulaukėjusių augalų kuokštai ir kontūrai, kaip man atrodė, fontane arba tvenkinyje stovinčios statulos, į dangų ištiesta ranka. Prireikė kelių sekundžių, kad suvokčiau, jog ranka akmeninė, o fontane — daugiau visokių figūrų, bet nepajėgiau jų įžiūrėti. Suskeldėję nuo laiko ir apaugę piktžolėmis sodo gilumoje bolavo marmuro laiptai. Jau prieš daug metų Aldajų šlovė ir didybė pakeitė adresą. Ši vieta priminė kapines. Pasukau už kampo, norėjau patyrinėti, kas matyti pietinėje namo pusėje. Iš čia pavyko aiškiau įžiūrėti vieną iš dvaro statinių.

Staiga pastebėjau sulysusį, žydru chalatu vilkintį žmogėną, kuris mankštinosi švytruodamas šluota po išdžiūvusius lapus. Į mane žiūrėjo su tam tikru įtarimu, supratau, kad tai vieno iš greta esančių namų kiemsargis. Nusišypsojau profesionaliai, kaip žmogus, dirbantis už prekystalio.

— Laba diena, — mandagiai pasveikinau. — Gal pasakytumėte, kiek metų Aldajų namai tokie apleisti?

Jis nužvelgė mane, lyg klausčiau, koks apskritimo kvadratas. Žmogelis pasikasė barzdelę pageltusiais pirštais, iš kurių galėjai spėti jo silpnybę „Celtas“ cigaretėms be filtro. Gailėjausi, kad neturiu pašnekovui dovanoti tabako. Pasirausiau apsiausto kišenėse, tikrindamas, kuo galėčiau jį pavaišinti.

— Bus jau kokie dvidešimt ar dvidešimt penkeri metai, — prašneko kiemsargis suvargusio, priversto tarnauti kitiems žmogaus balsu.

— Ar seniai čia dirbate?

Žmogelis linktelėjo.

— Pas ponus Miravelius dirbu nuo dvidešimtųjų metų.

— Veikiausiai nežinote, kas ištiko Aldajų šeimą, tiesa?

— Na, jie daug prarado paskelbus Respubliką [* 1931 m.], — tarė. — Nes sėjantis nesantaiką… Mažai žinau, kalbu, ką esu girdėjęs ponų Miravelių namuose, anais laikais jie bičiuliavosi. Vyriausias sūnus Chorchė išvyko į užsienį, į Argentiną. Tenai turėjo fabrikų. Labai turtingi žmonės. Tokie niekada nežlunga. Gal kokiu cigariuku pavaišintumėte?

— Deja, galiu pasiūlyti tik karamelę, kuri, įrodyta, turi tiek pat nikotino kaip „Montecristo“ cigaretė, be to, dar visokių vitaminų.

Kiemsargis akivaizdžiai nepasitikėdamas suraukė antakius, bet sutiko. Atidaviau jam citrininį „Sugus“, nežinia prieš kiek laiko gautą iš Fermino, radau už kišenės pamušalo. Tikėjausi, kad nebus apkartęs.

— Neblogas, — patikino kiemsargis, žiautarodamas guminuką.

— Taip, dabar jūs kramtote nacionalinės konditerijos pramonės pasididžiavimą. Vyriausiasis kariuomenės vadas ryja juos vieną po kito. O, sakykit, ar teko kada girdėti apie Aldajų dukterį Penelopę?

Kiemsargis pasirėmė ant šluotkočio, lyg stačias Rodeno mąstytojas.

— Man rodos, jūs klystate. Aldaja neturėjo dukterų. Vien berniukus.

— Neabejojate? Turiu įrodymų, kad maždaug devynioliktaisiais šiame name gyveno mergina, vardu Penelopė Aldaja, galimas daiktas, kad ji — Chorchės Aldajos sesuo.

— Galimas daiktas. Bet sakiau jums, kad dirbu čia nuo dvidešimtųjų.

— O kam dabar priklauso namas?

— Kiek man žinoma, jį vis dar parduoda, nors sklido kalbos, kad namą griaus ir statys mokyklą. Būtų geras sprendimas, tiesą sakant. Sugriauti iki pamatų.

— Kodėl taip manote?

Kiemsargis dėbtelėjo sąmokslininko žvilgsniu. Jam nusišypsojus, pamačiau, kad viršuje trūksta keturių priekinių dantų.

— Šitie žmonės, Aldajos… Jie nebuvo balti kaip sniegas, juk teko girdėti, kas apie juos kalbama.

— Manau, kad ne. O kas kalbama?

— Negali būti. Triukšmai, visokie garsai… Aš tai netikiu šitais gandais, bet, kalbama, ne vienas kelnes pridėjo pabuvęs viduje.

— Negi norite pasakyti, kad namas užkerėtas, — paklausiau, vos sulaikydamas šypseną.

— Juokitės juokitės… Gandai nebūna iš piršto laužti…

— O jūs pats ką nors matėte?

— Na, taip, kad matyčiau, tai ne. Bet gandų esu girdėjęs daug.

— Gandų? Kokių gandų?

— Štai… neprisimenu prieš kiek metų nakčia lydėjau Choanetą, — bet čia buvo jo sumanymas, nes aš pats tenai viduje nieko nesu pametęs… kaip sakoma. Girdėjau tenai viduje keistus garsus. Tarsi kas verktų.

Kiemsargis vaizdžiai pademonstravo girdėtą verksmą. Man tai priminė švokštimą, tuberkulioze sergančiojo niūniuojamą maldą.

— Gal tai buvo vėjas, — pasakiau.

— Galbūt, bet man net kūnas pagaugais nuėjo. Gal dar saldainiuką turit?

— Leiskite pasiūlyti pastilę „Juanola“. Po saldaus labai tonizuoja.

— Duokit, — linktelėjo kiemsargis, tiesdamas ranką.

Atidaviau jam visą dėželę. Nelauktas dosnumas, matyt, patepė liežuvį, ir jis ėmė porinti intrigų ir neįtikimų peripetijų kupiną Aldajų rūmų istoriją.

— Tarp mūsų kalbant, čia įsipainioję pinigai. Vieną kartą Miravelių sūnus Choanetas, kurio ūgis lenkia jūsiškį du kartus (kitaip tariant, tiktų nacionalinei krepšinio rinktinei)… tai va, kažkokie ponaičio Choaneto bičiuliai išgirdo gandus apie Aldajų namą ir jį sugundė. O šis sugundė mane, kad palaikyčiau jam draugiją, nes kalbėti visi drąsūs, o eiti vienam vis tiek baugu. Žinote pats, ko tie berniūkščiai prisigalvoja. Sumanė nakčia susitikti tenai su mergina ir pasismaginti, bet vos kelnių neprileido. Nes dabar jūs matote namą dienos šviesoje, bet naktį jis atrodo visai kitaip. Choanetas pasakojo užlipęs į antrą aukštą (nes aš griežtai atsisakiau eiti vidun, man rodės, tai prieštarauja įstatymui, nors namas bent dešimtį metų stovėjo tuščias ir apleistas) ir supratęs, kad viduje kažkas yra. Viename iš kambarių tarsi girdėjo balsus, bet, kai panoro užeiti, durys užsitrenkė tiesiog prieš nosį. Ką manote?

— Sakyčiau, skersvėjis, — tariau.

— Ir dar vienas dalykas, — neatlyžo kiemsargis, pritildęs balsą. — Vieną dieną girdėjau per radiją, kad pasaulis pilnas paslaptingų dalykų. Tik pamanykit, šventoji drobulė, pasirodo, atrasta pačiame Sardanjolos centre. Ją nufilmavo, kad paneigtų musulmonų, įrodinėjančių, kad Jėzus Kristus buvo juodaodis, paistalus. Ką pasakysite?

— Nerandu žodžių.

— Aš ir sakau — daugybė paslapčių. Šiuos rūmus reikėtų nugriauti iki pamatų ir sulyginti su žeme.

Padėkojau ponui Remichijui už informaciją ir patraukiau atgal, San Gervasijo link. Pažvelgęs aukštyn mačiau, kaip iš debesų miglos vaduojasi Tibidabo kalnas. Staiga panorau nudumti iki funikulieriaus ir pasikėlęs iki senojo atrakcionų parko pačioje viršūnėje paklaidžioti tarp karuselių, žaidimų automatų salonų, bet buvau pažadėjęs laiku grįžti į knygyną. Pakeliui į metro stotį įsivaizdavau Chulijaną Karaksą, besileidžiantį tais pačiais laiptais, regintį šiuos apsnūdusius namų fasadus, kurie nuo to laiko mažai tepasikeitė, paradinius laiptus ir statulomis puoštus sodus, o galbūt lūkuriuojantį žydro tramvajaus, kylančio į dangų. Gatvės gale išsitraukiau fotografiją su Penelope Aldaja, besišypsančia kiemo fone. Jos akyse atsispindėjo tyra siela ir būsimi laiškai. „Tave mylinti Penelopė.“

Įsivaizdavau bendraamžį Chulijaną Karaksą, laikantį šį atvaizdą savo rankose, gal net to paties medžio paunksnėje, kur dabar rymau aš. Man net pasirodė, kad matau jį besišypsantį, pasitikintį savimi, žvelgiantį į ateitį, kupiną galimybių ir švytintį kaip ši gatvė. Vieną akimirką pamaniau, kad nėra jokių vaiduoklių, vien nebūtis ir praradimai, o man besišypsanti šviesa laikina, ir truks tiek, kiek sugebėsiu išlaikyt ją savo akyse — vieną sekundę, kitą…

18

Grįžęs namo pamačiau, kad Ferminas arba tėvas knygyną jau atidarę. Skubiai užkopiau namo ko nors užkąsti. Tėvas ant virtuvės stalo buvo palikęs man skrebučių, marmelado ir termosiuką kavos. Viską sutvarkęs greičiau nei per dešimt minučių nulipau žemyn į krautuvę. Įėjęs pro galinį kambarį, vedantį tiesiai į laiptinę, prišokau prie savo spintos. Užsirišau prijuostę, kurią dėvėdavau už prekystalio, kad apsaugočiau drabužius nuo dulkėtų dėžių ir lentynų. Giliai spintoje laikiau dėžę, dar kvepiančią „Camprodon“ sausainiais. Joje saugojau visokiausius niekučius, kurių mesti lauk nekilo ranka: laikrodžius ir sugedusius automatinius plunksnakočius, senovines monetas, miniatiūrines figūrėles, stiklinius rutuliukus, šovinių gilzes, rastas Labirintų parke, ir senus, amžiaus pradžios Barselonos atvirukus. Tarp visų šių niekniekių mėtėsi seno laikraščio skiautė, ant kurios Isakas Monfortas buvo užrašęs savo dukters Nurijos adresą tąnakt, kai į Pamirštų Knygų Kapines atėjau paslėpto Vėjo šešėlio. Apžiūrėjau užrašą dulkėtoje šviesoje, srūvančioje tarp lentynų ir krūvomis sukrautų dėžių. Uždengiau dėžę, o skiautę įsidėjau į piniginę. Įžengiau į knygyną pasirengęs mintims ir rankoms duoti bet kokio, kad ir paties banaliausio darbo.

— Labas rytas, — pasisveikinau.

Ferminas apžiūrinėjo iš Salamankos [* Vienas didžiausių Ispanijos miestų, kultūros centras.] kolekcininko gautų dėžių turinį, prie jų sukiojosi ir tėvas, susižavėjęs vokišku liuteroniškų apokrifų katalogu.

— Ir apdovanok mus geresniais vakarais, o Dieve, — dainingai nutęsė Ferminas, su užuomina į mano vėlyvą pasimatymą su Bėja.

Neatsakiau, atimdamas iš jo malonumą, ir nutariau atsiduoti neišvengiamam kiekvieno mėnesio užsiėmimui: dieną skirti apskaitos knygai, surūšiuoti kvitus ir siuntimo raštus, čekius ir mokesčius. Ramią monotoniją trikdė tik radijas, dovanojantis mums ypatingų akimirkų iš repertuaro Antonijaus Mačino, kuris tuo metu buvo labai populiarus. Tėvui Karibų ritmai šiek tiek dirgino nervus, toleravo juos tik dėl Fermino, kuriam ši muzika priminė išsiilgtąją Kubą. Kiekvieną savaitę kartojosi tas pats: tėvas apsišarvuodavo kantrybe, o Ferminas tylutėliai niūniuodavo šokio ritmu, reklaminius intarpus užpildydamas anekdotais apie Havaną. Knygyno durys buvo praviros, ir vidun atsklido šviežios duonos ir kavos kvapai, o tai visada pakelia ūpą. Netrukus prie vitrinos stabtelėjo mūsų kaimynė Mersedita, grįžtanti iš Bokerijos turgaus, ir užėjo vidun.

— Labas rytas, pone Sempere, — sučiulbo švelniu balsu.

Tėvas raustelėjęs nusišypsojo. Man rodės, kad Mersedita jam patinka, bet vienišiaus etika vertė rodyti netrikdomą ramybę. Ferminas susižavėjęs žvilgčiojo jos pusėn vis dar vos judindamas klubus. Mersedita pravėrė popierinį krepšelį ir pavaišino mus obuoliais. Pamaniau, kad jai tebemagėjo įsidarbinti knygyne, ji net nesistengė slėpti antipatijos, kurią kėlė uzurpatorius Ferminas.

— Pažvelkit, koks grožis. Pamačiau juos ir tariau sau: šitie bus ponams Semperėms, — kalbėjo saldžiu balseliu. — Žinau, kad intelektualai mėgsta obuolius, kaip Izaokas Peralis.

— Izaokas Niutonas, pumpurėli, — tuojau patikslino Ferminas.

Mersedita dėbtelėjo žudiko žvilgsniu.

— Atsirado mat gudruolis. Jūs tik džiaukitės, kad ir jums atnešiau obuolį, o ne kokį greipfrutą, kuris jums geriau tiktų.

— Bet, moterie, malonė man iš jūsų dosnių rankų gauti šį gimtosios nuodėmės vaisių, many užsidega viltis, kad…

— Ferminai, būkite malonus, — pertraukė jį tėvas.

— Gerai, pone Sempere, — nuolankiai pasakė Ferminas akivaizdžiai pasiduodamas.

Mersedita rengėsi jam kažką atrėžti, bet lauke pasigirdo sąmyšis. Smalsumas nugalėjo: visi pritilome. Gatvėje girdėjosi erzelynė ir nepasitenkinimo šūksniai. Mersedita susidomėjusi išpuolė lauk. Pro šalį eidami susijaudinę prekeiviai stebėdamiesi kraipė galvas. Netrukus pasirodė ponas Anakletas Olmas, kaimynystėje esančios nekilnojamojo turto agentūros savininkas ir oficialus Karališkosios kalbų akademijos atstovas. Ponas Anakletas Olmas dėstė institute, išėjęs ispanų literatūros ir kitus humanitarinius mokslus, dalijosi butą su septyniomis katėmis. Laisvu nuo dėstytojavimo laiku vertėsi vienai prestižinei leidyklai rašydamas anotacijas ketvirtam viršeliui ir, sklandė gandai, kad Rodolfo Pitono pseudonimu publikavo erotines saulėlydžio eiles. Apskritai ponas Anakletas buvo mielas ir šaunus žmogus, tačiau jautėsi įsipareigojęs atlikti rapsodo [* Klajojantis dainų atlikėjas senovės Graikijoje.] vaidmenį viešoje vietoje ir stulbindavo tokiais posakiais, kurie prilipdė jam Gongorino pravardę.

Tą rytą gerbiamo dėstytojo veidas buvo išraudęs kaip virto vėžio, rankos, laikančios lazdelę dramblio kaulo rankena, pastebimai drebėjo. Susidomėję žiūrėjome į jį.

— Pone Anakletai, kas atsitiko? — pasiteiravo tėvas.

— Manyčiau, Frankas pasimirė, — viltingai pasakė Ferminas.

— Nutilkite, nevidone, — sudraudė Mersedita. — Ir leiskite kalbėti ponui profesoriui.

Ponas Anakletas giliai įkvėpė oro, atgavo išdidžią laikyseną ir su įprasta didybe ėmė pasakoti apie įvykius.

— Bičiuliai, gyvenimas — tai drama, ir net iškiliausi Viešpaties kūriniai patiria kaprizingos ir neklusnios lemties pokštus. Vakar vidurnaktį, miestui palaimingai nugrimzdus į užtarnautą miegą, mūsų gerbiamas kaimynas ponas Federikas Flavija Puchadesas, nusipelnęs kvartalo klestėjimui ir gerovei nepakeičiamu laikrodininko darbu, kuriuo vertėsi dirbtuvėje tik per trejas duris nuo šios vietos — jūsų knygyno, valstybės saugumo pajėgų buvo areštuotas.

Pajutau, kad širdis nusirito į kulnus.

— Jėzau, Marija ir Juozapai, — persižegnojo Mersedita.

Ferminas nusivylęs atsiduso: gavo patvirtinimą, kad valstybės saugumo šefas tebesimėgavo puikia sveikata. Įsikarščiavęs ponas Anakletas įkvėpė oro ir tęsė:

— Remiantis patikimais šaltiniais, — o žinios gautos iš artimų Vyriausiosios policijos valdybai asmenų, — pasižymėjusieji Kriminalinės brigados nariai praėjusį vidurnaktį užklupo poną Federiką persirengusį moterimi ir vienoje iš Eskudijerso gatvės lūšnų deklamuojantį pikantiškas eiles, ir tai ne viskas, auditoriją sudarė vien protinių gabumų stokojantys individai. Šios Dievo užmirštos būtybės, tą patį vakarą pasprukusios iš vieno religinio Kotolengo ordino, įdūkio apimtos buvo nusimovusios kelnes ir plodamos rankomis šėliojo neprisidengusios sužadintų organų ir begėdiškai mergindamosi.

Mersedita vėl persižegnojo, sukrėsta ką tik išgirstų nešvankumų.

— Šių vargšių nekaltų būtybių motinos, informuotos apie nepadorumus, įteikė skundą dėl viešo skandalo, skųsdamosi elementarios moralės stoka. Spauda, tasai iš nelaimių ir nešlovės tarpstantis maitvanagis, netruko užuosti maitą, ir vieno profesionalaus skundiko dėka mažiau nei per keturiasdešimt minučių ant scenos užlipo du atsakingi asmenys, minėtoje užeigoje pasirodė Kikas Kalabugas, dienraščio „EI Caso“ žurnalistas, labiau pažįstamas pravarde Mėšlavabalis, pasirengęs atkapstyti faktus, kad tik jo juodoji kronika pasiektų redakciją dar prieš spausdinant šiandienos numerį, atvirai kalbant, šis šiurpus nutikimas toje užeigoje kvalifikuojamas kaip penas geltonosios spaudos mėgėjams.

— Negali būti, — tarė tėvas. — Tačiau panašu, kad poną Federiką norėjo atvesti į protą.

Ponas Anakletas linktelėjo su ganytojiška aistra.

— Taip, nereikia užmiršti posakių, atspindinčių slapčiausius mūsų jausmus, kurie teigia: „Ožka ir priėdusi bliauna“, ir „Ne vien duona gyvas žmogus“. Tačiau jūs dar neišgirdote paties blogiausio.

— Tai, maestro, greičiau apie reikalą, nes, tokių metaforų įsuktas, pajutau viduriuos maudimą.

— Nekreipkite dėmesio į tą nevidoną, man labai patinka jūsų kalba, — paprotestavo Mersedita.

— Dėkui, dukrele, esu tik paprastas mokytojas. Taigi grįžkim prie esmės, be pilstymų, įžangų ir puošmenų. Pasirodo, laikrodininkas, suėmimo akimirką pasivadinęs artistiniu pseudonimu, kaip teigia viešosios tvarkos sergėtojų kronikos, jau ne kartą buvo areštuotas panašiomis aplinkybėmis.

— Geriau sakykite, įteisintų nusikaltėlių, — pataisė Ferminas.

— Aš nesikišu į politiką. Galiu pasakyti tik tiek, kad ponas Federikas, suimtas pačiame šėlsmo įkarštyje ir dviejų agentų lydimas, buvo nuvestas į Vija Lajetanos areštinę. Kitu atveju apsakytas nutikimas būtų baigęsis linksmai, na, gal žmogelis būtų atsipirkęs keletu antausių ir nedidelėmis patyčiomis, tačiau, nelaimei, aną naktį budėjo garsusis inspektorius Fumeras.

— Fumeras, — sumurmėjo Ferminas, kurį nupurtydavo vien girdint šį vardą.

— Tas pats. Kaip jau minėjau, miesto saugumo vadas, ką tik atlikęs sėkmingą reidą Vigatanso gatvėje įsikūrusiuose nelegaliuose lošimų ir lažybų namuose, buvo informuotas persigandusios motinos berniuko, pasprukusio iš Kotolengo ir laikomo pabėgimo vadeiva, vardu Pepitas Gvardiola. Taigi garsusis inspektorius, vakarienės metu išlenkęs bent dvylika taurelių kavos likerio, nusprendė perimti tyrimą į savo rankas. Išnagrinėjęs sunkinančias aplinkybes, Fumeras nedelsdamas pareiškė gvardijos seržantui, kad šita (ir pavartosiu dabar tą žodyną, kuriam svetimas literatūriškumas, bet dokumentiškumui pabrėžti, — čia esanti panelė man atleis, — jis būtinas) homikų šventė nusipelnė griežtos bausmės, ir laikrodininko, vadinasi, paties Federiko Flavijos Puchadeso, iš Ripoleto kilusio viengungio, bei nemirtingų mongoloidus primenančių vaikiūkščių sielų labui jam teks praleisti naktį rinktinių sukčių draugijoje anksčiau minėtos institucijos požemio bendroje kameroje. Galimas daiktas, kad jums yra žinoma — toji kamera garsi tarp kriminalinių elementų nesvetingumu ir antisanitarinėmis sąlygomis, ir bet kokio padoraus piliečio pasirodymas visuomet tampa motyvu pasilinksminti, nes tai praskaidrina kalėjimo gyvenimo monotoniją.

Po tokios kalbos ponas Anakletas bendrais bruožais nupiešė trumpą, bet mums gerai žinomą slaptą aukos charakterio ypatybę.

— Manyčiau, nėra būtinybės priminti, kad ponas Flavija Puchadesas — subtili ir jautri asmenybė, uolus ir gailestingas krikščionis. Jei kokia muselė įskrenda į jo darbo kambarį, neužtvatys jos šlepete, o atlapos duris ir langus, nes vabzdys — irgi Dievo kūrinys, ir skersvėjis vėl grąžins jį į ekosistemą. Man regis, ponas Federikas, labai pamaldus ir aktyvus parapijos renginių dalyvis, kita vertus, buvo priverstas susigyventi su bauginama tuštuma ir ilgesiu, kurie stūmė jį gatvėn persirengusį moteriške. Jo sugebėjimai remontuoti viską — laikrodžius, grandinėles ir siuvamąsias mašinas — visada laikyti ypatingais, ir jis pats buvo gerbiamas visų, kurie jį pažinojome ir lankydavomės jo buveinėje, neišskiriant nė tų, kurie kreivai žiūrėjo į jo naktinius žygius pasipuošus perukais ir suknelėmis.

— Kalbate apie jį taip, tarsi jau būtų miręs, — be ūpo įsiterpė Ferminas.

— Dėkui Dievui, to dar nenutiko.

Atsidusau su palengvėjimu. Ponas Federikas gyveno su aštuoniasdešimtmete, visiškai kurčia motina, kvartale vadinama La Pepita [* Aukso grūdelis (isp.).], ji garsėjo paprastu sugebėjimu drumstelėti lyg iš kulkosvaidžio taip garsiai, kad apsvaigę žvirbliai šlumštelėdavo nuo jos balkono žemyn.

— Pepitai nė į galvą neatėjo, kad jos Federikas, — tęsė profesorius, — naktį praleido murkšlinoje kalėjimo kameroje, kur nusikaltėlių ir žudikų padermė, išvydusi jo kūningą stotą, kirto lažybų ir paeiliui vožė jam po gerą smūgį, kitiems tuo metu džiaugsmingai šaukiant: „Žydras žydreli, ėski šūdą drugelio“.

Mus apgaubė kapinių tyla. Mersedita sukūkčiojo. Ferminas norėjo paguosti, bet ji ūmai pašoko ir išdūmė.

19

— Daugmaž įsivaizduojate, kaip viskas atrodė, — baigė ponas Anakletas paskaitą visiems nusiminus.

Nutikimo epilogas buvo ne ką geresnis. Rytui išaušus, pilkas nuovados automobilis dengtu kėbulu išmetė poną Federiką prie namų slenksčio. Visas kruvinas, drabužiai sudraskyti į skutus, netekęs peruko ir brangių papuošalų. Matėsi, kad ant jo buvo šlapintasi, veidas subjaurotas mėlynių ir kirčių. Kepyklos savininko sūnus rado jį sėdintį ant priebučio laiptelių, tirtantį ir kūkčiojantį lyg vaikas.

— Nėra pasaulyje teisybės, — mąstė Mersedita, rymanti ties knygyno durimis, toli nuo Fermino rankų. — Vargšelis, taikesnio už jį su žiburiu nerastum, niekam nekliudė. O kad jam patinka dainuoti persirengus faraono žmona, tai kas? Kam tai trukdė? Žmonės dabar kupini blogio.

Ponas Anakletas nunarinęs galvą tylėjo.

— Ne, ne blogio, — pataisė Ferminas. — Kvailybės, nepakantumo. O tai — ne tas pats. Blogis — moralinis apibrėžimas, siekiai ir tam tikras mąstymas. Kvailys arba mulkis nei mąsto, nei svarsto. Veikia instinktyviai, kaip bandos gyvulys, neabejodamas, kad taip reikia, kad jis visada teisus, ir didžiuojasi tuo, jog lipa per kitų lavonus, tų, kurie, jam dingojas, skiriasi nuo jo paties ar odos spalva, ar tikėjimu, ar net kalba, tautybe, ar, kaip pono Federiko atveju — laisvalaikio pomėgiais. Pasauliui reikia daugiau tikrai blogų žmonių, o ne primityvių drausmintojų.

— Nekalbėkite čia „abrakadabrų“. Mums paprasčiausiai stinga krikščioniško gailestingumo ir esame per daug blogai nusiteikę, lyg gyventume blogio šalyje, — pertraukė jį Mersedita. — Galybė lankančių mišias, bet, atrodo, mus jau ir Dievas apleido.

— Mersedita, nepainiok mišių ir visos industrijos, nes tai nėra išeitis, o tik problemos dalis.

— Pamanyk, koks ateistas. O kuo jums pakenkė bažnyčia, jei galima sužinoti?

— Nagi, pakaks, nesibarkite, — įsiterpė tėvas. — O jūs, Ferminai, užeikite pas poną Federiką, pasiteiraukite, gal reikia kokios pagalbos — nubėgti į vaistinę ar nupirkti maisto.

— Gerai, pone Sempere, kaipmat lekiu. Pats žinote, kaip man knieti pasisakyti.

— Jums knieti begėdiški dalykai ir nepagarba, kurią skleidžiate savo kalbomis, — kirste nukirto Mersedita. — Bedievis. Jums vertėtų išsivalyti sielą kokiu chemikalu.

— Mersedita, kodėl man peršasi mintis, kad esate geras žmogus (nepaisant to, kad jūsų akiratis siauras ir esat neišprususi), bet dabar kaimynystėje reikia pagalbos, tenai būtina nukreipti mūsų pajėgas, nes, kitu atveju, aš jums paaiškinčiau keletą esminių dalykų.

— Ferminai! — sušuko tėvas.

Ferminas užsičiaupė ir šaute iššovė pro duris. Mersedita palydėjo jį smerkiamu žvilgsniu.

— Tas žmogus vieną gražią dieną užtrauks jums rūpesčių, minėsite mano žodžius. Jis maištininkas, masonas ir net žydas. Ta jo nosis…

— Nekreipkite į jį dėmesio. Toks jau jo būdas — priešgyniauti.

Mersedita vis dar įširdusi be žodžių linktelėjo.

— Gerai, man jau metas. Turiu galybę darbų, o laikas nelaukia. Geros dienos.

Pagarbiai linktelėjome ir nulydėjome žvilgsniais tolstančią ir negailestingai tvatijančią kulniukais grindinį. Tėvas giliai atsiduso tarsi mėgindamas susigrąžinti sutrikdytą ramybę. Ponas Anakletas vis dar trynėsi šalia, jo veidas buvo išblyškęs, o žvilgsnis skendėjo liūdesy, tarsi rudeniui užklupus.

— Šalis vis giliau grimzta į mėšlą, — tarė nušokęs nuo iškilaus oratoriaus žirgo.

— Pone Anakletai, nusiraminkite. Visais laikais buvo tas pats ir pas mus, ir visur kitur. Visi išgyvena sunkius laikus, o kai negandos užklumpa artimuosius — viskas atrodo juoda. Pamatysite, ponas Federikas atsigaus, nes jis daug tvirtesnis, nei mes manome.

Dėstytojas nelabai tuo tikėjo.

— Tai lyg potvynis ir atoslūgis, suprantate? — tarė eidamas. — Tamsybė, norėjau pasakyti. Atoslūgiui atėjus, manai, kad esi saugus, bet potvynis ir vėl ateina, visuomet grįžta… ir pagaliau pasiglemžia tave. Kasdien tai matau Institute. Apsaugok Viešpatie. Auditorijos pilnos primatų. Patikėkite manimi, Darvinas buvo svajotojas. Kur ta evoliucija? Vienam, bent kiek mąstančiam, kaip priešprieša — devyni orangutanai.

Mums beliko nuolankiai sutikti. Dėstytojas atsisveikindamas mostelėjo ranka ir išėjo, nunarinęs galvą ir pasenęs penkeriais metais. Tėvas atsiduso. Mudu žvilgtelėjome vienas į kitą nežinodami ką sakyti. Mane kankino abejonės, ar vertėjo informuoti jį apie inspektoriaus Fumero apsilankymą knygyne. Supratau, kad tai ženklas. Įspėjimas. Vargšą poną Federiką Fumeras panaudojo kaip telegramą.

— Danieli, ar viskas gerai? Tu išbalęs lyg drobė.

Atsidusau ir nudūriau akis. Nutariau papasakoti jam apie incidentą su inspektoriumi Fumeru ir jo užuominas. Tėvas klausėsi, vos suvaldydamas pyktį, žaižaruojantį akyse.

— Tai mano kaltė, — tariau. — Reikėjo jam pasakyti…

Tėvas nesutiko.

— Ne, Danieli, tu negalėjai žinoti.

— Bet…

— Tik nepradėk savęs kaltinti. Ir Ferminui — nė žodžio. Dievas žino, kaip reaguos išgirdęs, kad Fumeras vėl jį medžioja.

— Bet reikia ką nors daryti.

— Sergėti, kad neįkliūtų į nemalonumus.

Linktelėjau nelabai tuo tikėdamas ir grįžau prie Fermino pradėto darbo, o tėvas ėmėsi korespondencijos. Kartkartėmis vis nužvelgdavo mane. Dėjausi nepastebintis.

— Kaip sekėsi vakar pas profesorių Velaskesą? Ar viskas gerai? — paklausė norėdamas pakeisti temą.

— Taip. Knygomis buvo patenkintas. Sakė, užsiėmęs Franko laiškų paieška, kažkokia knyga…

— A, Matamoros… Juk tai apokrifas [* Abejotinos autorystės arba abejotino autentiškumo veikalas.]… Madariagos juokelis. Ir ką jam pasakei?

— Pasakiau, kad vėliausiai po dviejų savaičių tą kūrinį jam gausime.

— Puiku. Patikėsime tai Ferminui ir parduosim knygą už aukso kainą.

Vėl įsitraukėme į darbus. Tėvas nenuleido akių nuo manęs. Saugokis, pamaniau.

— Vakar čia buvo užėjusi simpatiška mergina. Ferminas sako, ji — Tomo Agilaro sesuo?

— Taip.

Tėvas santūriai linktelėjo, įvertindamas atsakymą požiūriu „Mat kaip“. Davė minutę atsikvėpti prieš kitą puolimą, šįsyk lyg kažką staiga atsiminęs.

— Beje, Danieli, šiandien darbo mažai, tai, sakau, gal norėtum laisvos dienos ir užsiimtum savo reikalais? Man atrodo, pastaruoju metu daug dirbi.

— Viskas gerai, dėkui.

— Maniau, paliksiu tik Ferminą ir patrauksiu su Barselu į Licėjaus teatrą. Šįvakar rodo Tannhauser, jis ir mane kvietė, nes parteryje turi keletą vietų.

Tėvas dėjosi skaitąs korespondenciją. Nekoks iš jo aktorius.

— O nuo kada tau patinka Vagneris?

Gūžtelėjo pečiais.

— Dovanotam arkliui… Su Barselu tas pats kokią operą žiūrėti, nes jis tik komentuoja vaidinimą ir kritikuoja kostiumus. Beje, daug klausinėja apie tave. Gal, sakau, užeitum pas jį į krautuvėlę.

— Gerai, kurią dieną užeisiu.

— Tai, jeigu neprieštarauji, palikim šiandien Ferminą, o mudu šiek tiek atsipūsime, nes jau metas. Jei tau reikia pinigų…

— Tėti, Bėja nėra mano mergina.

— O kas tau ją perša? Aš nieko nesakiau, pats sumąstei. Jei reikės — pasiimk iš kasos, bet nepamiršk įspėti Fermino, kad vakare neišsigąstų.

Pasakęs tai, vėl atrodė atsainus ir plačiai šypsodamasis išnyko galiniame krautuvės kambaryje. Pažvelgiau į laikrodį. Pusė vienuoliktos ryto. Su Bėja sutariau susitikti penktą po universiteto arkomis, ir, mano nelaimei, grėsė ilgesnė diena nei „Broliai Karamazovai“.

Netrukus iš laikrodininko namų parsirado Ferminas ir papasakojo, kad kaimynių būrys sudarė tikrą slaugos armiją prižiūrėti vargšą poną Federiką. Gydytojas nustatė tris šonkaulių lūžius, daugybę galvos sumušimų ir tiesiosios žarnos plyšimą.

— Ką nors nupirkote? — pasiteiravo tėvas.

— Vaistų ir tepalų jau prinešta tiek, kad galima vaistinę steigti, todėl nunešiau tik gėlių, „Nenuco“ odekolono ir tris buteliukus abrikosų gėrimo, kurį ponas Federikas labai mėgsta.

— Gerai padarėte. Paskui atsiskaitysime, — tarė tėvas. — O kaip jis atrodo?

— Sakau nemeluodamas — visiškai nugeibęs. Jau vien pamačius jį lovoje — susigūžusį, inkščiantį, geriau jau būtų miręs, — žinot, mane apėmė aistra žudyti. Kaipmat lėkčiau apsiginklavęs iki dantų į Kriminalinės brigados būstinę ir kaip reikiant pašukuočiau kailį tiems pumpurėliams, pradedant pritvinkusiu pūliniu Fumeru.

— Ferminai, atraskite ramybės džiaugsmą. Griežtai draudžiu griebtis bet kokių veiksmų.

— Kaip pasakysite, pone Sempere.

— O kaip į viską žiūrėjo Pepita?

— Su neapsakoma tvirtybe. Kaimynės palaiko tam tikrą brendžio kiekį jos kraujyje, ir, kai ją mačiau, kaip negyva tysojo ant sofos ir knarkė su tokia jėga, kad braškėjo apmušalų siūlės.

— Tuo ji garsėja. Ferminai, šiandien prašau būti knygyne, nes dabar noriu aplankyti poną Federiką. Paskui esu sutaręs vakaroti su Barselu. O Danielis turi savų reikalų.

Pažvelgęs į juodu pastebėjau apsikeičiant šelmiškais sąmokslininkų žvilgsniais.

— Niekinga piršlių porelė.

Jie tebesijuokė, kai paraudęs lyg žarija nėriau pro knygyno duris.

Šaltas čaižantis vėjas šlavė gatves, palikdamas žiojinčius dryksnius. Švino spalvos saulė nuo gotikinio rajono [* Vienas seniausių Barselonos rajonų, nepakartojamo grožio senamiesčio vieta.] stogų ir varpinių rinkosi varinių atspalvių nuometą. Iki mano susitikimo su Bėja buvo dar keletas valandų, tad nutariau išbandyti laimę ir aplankyti Nuriją Monfort, vildamasis, kad teberasiu ją tuo adresu, kurį kadaise užrašė jos tėvas.

San Felipės Neri gatvelę, pasislėpusią už senovinių romėniškų sienų, gožia gatvių, apraizgiusių gotikinį rajoną, labirintas. Karo metais kulkosvaidžių ugnis apgadino bažnyčios sienas. Tądien tarp nebylių praeitį atmenančių akmenų būrelis vaikų žaidė kareivėliais. Dar jauna moteris, sidabro gijų papuoštais plaukais, sėdėjo ant suolelio su atversta knyga ant kelių ir išsiblaškiusi žiūrėjo į juos. Kaip teigiama raštelyje, Nurija Monfort gyveno viename iš aikštės namų. Ant pajuodusio arkos akmens, puošiančio įėjimą, dar galima buvo įskaityti pastato metus. 1801. Vestibiulis priminė šešėlių buveinę, prietemoje įžvelgiau įvijus, aukštyn vedančius laiptus. Apžiūrėjau skardinių pašto dėžučių korį. Pageltusio kartono skiautelėse ties plyšeliu surašytos gyventojų pavardės.

MIGELIS MOLINERAS / NURIJA MONFORT 3-2

Lipau palengva, baimindamasis, kad, jei žengsiu tvirčiau, mažučiai lyg lėlių namelio laiptai ir visas namas sugrius. Aikštelėse buvo po dvejas duris be numerių ar kitokių žymų. Trečiame aukšte tyliai pabeldžiau į vienas iš durų. Paskui dar kelis kartus, bet anapus buvo tylu. Tada pamėginau laimę prie kitų. Tris kartus padaužiau kumščiu. Viduje girdėjosi radijas, kažkas klausėsi programos „Akimirkos apmąstymai kartu su tėvu Martinu Kalsadosu“.

Duris atvėrė ponia, apsivilkusi languotą chalatą, įsispyrusi į šlepetes, plaukuose styrojo suktukai. Prietemoje buvo panaši į narą. Jai iš paskos atsklido aksominis tėvo Martino Kalsadoso balsas, skyręs keletą gerų žodžių programos vedėjui, „Aurorin“ firmos grožio produktams ir trokštantiems aplankyti Lurdo šventovę.

— Laba diena. Ieškau ponios Monfort.

— Nurietos? Jaunuoli, suklydote. Jos butas šalia.

— Atleiskite. Beldžiau, bet niekas neatidarė.

— Juk nesate agentas, tiesa? — staiga žinovo tonu pasiteiravo kaimynė.

— Ne, atėjau siųstas ponios Monfort tėvo.

— A, tai gerai. Nurieta lauke, skaito. Ar ateidamas nepastebėjote?

Išėjęs gatvėn radau moterį pasidabruotais plaukais su knyga ant kelių tebesėdinčią aikštėje ant suolelio. Atidžiai apžiūrėjau. Nurija buvo ne tik graži moteris, jos tobuli bruožai tiko madų žurnalams arba reklaminėms fotostudijų nuotraukoms, tik jaunystė, rodėsi, palieka jos žvilgsnį. Kažkuo tapybiška trapi figūra priminė tėvą. Jai buvo per keturiasdešimt, žavėjausi pasidabruotų plaukų sruogomis ir linijomis, įsirėžusiomis veide, kuris prieblandoje galėjo atrodyti dešimčia metų jaunesnis.

— Ponia Monfort?

Ji pažvelgė į mane, lyg atsitokėjusi iš transo.

— Aš vadinuosi Danielis Semperė. Jūsų tėvas davė man šį adresą… Gal pasikalbėtume apie Chulijaną Karaksą?

Tai išgirdus, svajingas jos veidas persimainė. Intuityviai jutau, kad tėvą paminėjau neatsitiktinai.

— Ko iš manęs norite?

Pajutau, kad, jei tuojau neužkariausiu jos pasitikėjimo, prarasiu bet kokį šansą. Vienintelis dalykas, kuriuo galėjau lošti — tai kalbėti tiesą.

— Leiskite paaiškinti. Prieš aštuonerius metus, visiškai atsitiktinai, Pamirštų Knygų Kapinėse atradau Chulijano Karakso romaną, jūsų pačios tenai paslėptą nuo žmogaus, pasivadinusio Leinu Kubertu, kuris jas naikindavęs, — pasakiau.

Ji atidžiai pažvelgė į mane, nė nekrustelėjo, lyg bijodama, kad nesugriūtų aplink ją esantis pasaulis.

— Prašau skirti man truputį laiko, — tęsiau. — Pažadu — visai nedaug.

Linktelėjo. Atrodė prislėgta.

— Kaip laikosi mano tėvas? — paklausė vengdama mano žvilgsnio.

— Gerai. Pasenęs. Ilgisi jūsų.

Nurija Monfort leido išsprūsti atodūsiui, kurio negalėjau iššifruoti.

— Geriau eime namo. Nenoriu apie tai kalbėti gatvėje.

20

Nurija Monfort gyveno šešėliuose. Siaurutis koridorius vedė į valgomąjį, kuris buvo ir biblioteka, ir kabinetas. Pastebėjau kuklų, be langų miegamąjį. Mažučiukas vonios kambarys, be dušo ir kitokių patogumų, pilnas įvairiausių kvapų — iš apačioje įsikūrusio baro virtuvės ir praėjusio šimtmečio kanalizacijos vamzdžių. Butas visą laiką skendėjo prieblandoje, iš tamsaus balkono matėsi tik aptrupėję mūrai. Trenkė tabaku, šalčiu ir nebūtimi. Nurija Monfort žiūrėjo į mane, besistengiantį apsimesti nepastebinčiu buveinės skurdumo.

— Skaityti einu laukan, nes bute net šviesos nėra, — tarė ji. — Mano vyras žadėjo grįžęs įtaisyti stalinę lempą.

— Jūsų vyras išvykęs?

— Migelis kalėjime.

— Atleiskite, nežinojau…

— Iš kur galėjote žinoti? Nesigėdiju to sakyti, nes mano vyras nėra nusikaltėlis. Paskutinįsyk jį areštavo už atsišaukimų spausdinimą metalurgijos sindikatui. Jau dveji metai kali. Kaimynai mano, kad išvykęs į kelionę po Ameriką. Tėvas nieko nežino, ir norėčiau, kad nesužinotų.

— Būkite rami. Iš manęs nesužinos.

Įsivyravo slogi tyla, ir supratau, kad prieš save ji vis dar mato įsako šnipą.

— Turbūt nelengva vienai išlaikyti namus, — pamėginau kvailai užpildyti tylos tuštumą.

— Nelengva. Kiek galiu, užsidirbu vertimais, bet to nepakanka turint įkalintą vyrą. Advokatai nulupo devynis kailius, esu paskendusi skolose iki kaklo. Versti taip pat niekinga, kaip rašyti.

Žvilgtelėjo į mane, tarsi laukdama atsakymo. Tik nuolankiai šyptelėjau.

— Verčiate knygas?

— Jau nebe. Dabar ėmiausi blankų ir muitinės dokumentų, už juos daugiau moka. Literatūros vertimai mažai apmokami, nors tiesa, šiek tiek geriau nei pats rašymas. Kaimynų komitetas jau kelis kartus mėgino mane iškraustyti. Pretekstas — vėluoju sumokėti mokesčius. Įsivaizduokite, moku užsienio kalbų, dėviu kelnes. Ne vienas kaltino, kad šiame bute laikau vietą pasimatymams. Štai kokia šlovė…

Tikėjausi, kad prieblanda slepia mano raudoniu užsiplieskusį veidą.

— Atleiskite. Nežinau, kodėl jums apie tai pasakoju. Jums drovu.

— Tai mano kaltė. Pats klausinėju.

Ji prapliupo nervingu juoku. Vienatvė, sklindanti nuo šios moters, tiesiog degino.

— Jūs truputį panašus į Chulijaną, — pasakė netikėtai. — Tas žvilgsnis, gestai. Jis panašiai elgėsi. Tylėdavo, o žvilgsnis toks, kad nesuprasi, apie ką mąsto, ir aš kaip kvaiša pasakodavau jam tokius dalykus, apie kuriuos verčiau tylėti… Gal pasiūlyti jums ko nors? Kavos su pienu?

— Ne, dėkui. Nesivarginkite.

— Koks čia vargas. Ruošiausi virtis kavos.

Kažkas kuždėjo man, kad tas puodelis kavos bus visas jos vidurdienio valgis. Dar kartą mandagiai atsisakiau ir mačiau ją dingstant valgomajame už sienelės, kur laikė elektrinę krosnelę.

— Įsitaisykite patogiai, — pasakė.

Apsižvalgęs aplinkui klausiau savęs: kaip? Nurijos Monfort kabinetas buvo tik rašomasis stalas, užimantis kampą prie balkono. Ant stalo šalia aliejinės lempelės ir lentynos, užverstos žodynais, puikavosi rašomoji mašinėlė „Underwood“. Nesimatė šeimos nuotraukų, tačiau siena ties rašomuoju stalu prismaigstyta atvirukų su matytais vaizdais, negalėjau tiksliai pasakyti iš kur jie — Paryžiaus ar Romos. Rašomasis stalas blizgėjo nepriekaištinga, net pedantiška tvarka. Pieštukai tvarkingai sudėti ir nudrožti iki smailumo. Popieriai ir aplankai gražiai suguldyti trimis simetriškomis eilėmis. Atsisukęs pastebėjau, kad Nurija Monfort stebi mane. Žiūrėjo tylėdama, kaip žiūrima į praeivius gatvėje ar metro. Užsidegė cigaretę ir stovėjo kur stovėjusi, veidas skendėjo žydruose dūmų sūkuriuose. Pagalvojau, kad Nurija Monfort, pati to nesuvokdama, skleidė fluidus fatališkos moters, apgaubtos nerealios šviesos, išnirdavusios tarsi iš rūko ir akindavusios Ferminą Berlyno stotyje, bet gali būti, kad pati bodėjosi savo išvaizdos.

— Nelabai turiu ką pasakoti, — prašneko. — Su Chulijanu susipažinau prieš dvidešimt metų Paryžiuje. Tada dirbau Kabestanio leidykloje. Ponas Kabestanis už kelis durus buvo įsigijęs Chulijano romanų autoriaus teises. Buvau pradėjusi dirbti administracijos departamente, bet ponas Kabestanis, sužinojęs, kad kalbu prancūziškai, itališkai ir šiek tiek vokiškai, patikėjo tvarkyti sandorius su autoriais ir paskyrė asmenine sekretore. Mano darbas buvo susirašinėti su autoriais ir užsienio leidėjais, su kuriais leidykla turėjo bendrų projektų, štai tokiu būdu ir užsimezgė santykiai su Chulijanu Karaksu.

— Jūsų tėvas minėjo, kad buvote geri draugai.

— Tėvas mano, kad leidomės į nuotykius, ar kas nors panašaus. Ar ne? Jo pasiklausius, esu lyg rujojanti kalė, skuodžianti paskui pirmą pasitaikiusį vyriškį.

Tos moters atvirumas ir laisvumas atėmė žadą. Pernelyg ilgai delsiau ruošdamasis ką nors atsakyti. Nurija Monfort tik šyptelėjo ir palingavo.

— Nekreipkite dėmesio. Tėvas įsikalė tai į galvą dėl vienos kelionės į Paryžių trisdešimt trečiaisiais. Vykau tvarkyti pono Kabestanio reikalų su leidykla „Gallimard“. Paryžiuje praleidau savaitę ir Chulijano bute apsistojau dėl paprastos priežasties — ponas Kabestanis norėjo sutaupyti neapmokėdamas viešbučio. Pats suprantate, kokia romantika. Iki tol su Chulijanu Karaksu mus siejo vien susirašinėjimas, autoriaus teisių reikalai, leidinio temos ir tipografiniai lankai. Apie jį žinojau arba įsivaizdavau tik tiek, kiek perskaitydavau iš mums siunčiamų rankraščių.

— Ar jis ką nors pasakojo apie savo gyvenimą Paryžiuje?

— Ne. Chulijanas nemėgo kalbėti nei apie savo knygas, nei apie save. Man neatrodė, kad Paryžiuje jautėsi laimingas, nors, manau, jis iš tų žmonių, kurie niekur nesijaučia laimingi. Tiesą sakant, niekada jo gerai nepažinojau. Nesileido. Buvo labai uždaro būdo, ir kartais man atrodydavo, kad pasaulis ir žmonės jam — nė motais. Ponas Kabestanis laikė jį kukliu ir droviu, o aš manau, kad Chulijanas gyveno praeitimi, savo prisiminimų pasaulyje. Chulijanas gyveno uždaroje erdvėje, paskyręs gyvenimą savo knygoms, jose pats save ir įkalino, lyg prašmatniam viešbuty.

— Kalbate taip, tarsi pavydėtumėte jam.

— Danieli, yra siaubingesnė nelaisvė nei žodžiai.

Tik linktelėjau, gerai nesupratęs, ką nori pasakyti.

— Ar Chulijanas kada nors pasakojo apie Barselonoje praleistus metus?

— Nedaug. Per savaitę, praleistą jo namuose, kai ką sužinojau apie jo šeimą. Motina buvo prancūzų kilmės muzikos mokytoja. Tėvas turėjo skrybėlių ateljė ar kažką panašaus. Labai religingas ir griežtas žmogus.

— Ar Chulijanas pasakojo apie savo santykius su tėvu?

— Žinau, kad jiedu labai nesutarė. Tai tęsėsi nuo seno. Beje, priežastis, dėl ko Chulijanas pabėgo į Paryžių, buvo kariuomenė. Tėvas primygtinai reikalavo, kad sūnus tarnautų. Motina davė žodį, kad anksčiau, nei tai nutiks, išsiveš sūnų kuo toliau nuo to žmogaus.

— Na, tas žmogus galų gale buvo jo tėvas.

Nurija Monfort nusišypsojo, — tik lūpų kampučių virptelėjimas ir liūdnas pavargusių akių spindesys.

— Šiaip ar taip, jis niekada nesielgė kaip tėvas ir todėl niekuomet nelaikė jo tėvu. Vienąsyk prisipažino man, kad prieš santuoką motina patyrė meilės romaną su nepažįstamuoju, kurio vardą laikė paslaptyje. Jis ir buvo tikrasis Chulijano tėvas.

— Tai primena ištrauką iš Vėjo šešėlio. Jūs manote, kad tai tiesa?

Nurija Monfort linktelėjo.

— Chulijanas pasakojo vaikystėje matęs, kaip skrybėlininkas — būtent taip jį vadino — skriaudė ir mušė motiną. Paskui ateidavęs į Chulijano miegamąjį ir kartodavęs jam, kad esąs nuodėmės kūdikis, paveldėjęs apgailėtiną ir silpną motinos būdą, ir kad visą gyvenimą bus nelaimingas nevykėlis, kuriam niekada nesiseks…

— Ar Chulijanas jautė savo tėvui pagiežą?

— Laikas čia geriausias gydytojas. Man neatrodė, kad Chulijanas jo nekęstų. Gal tai būtų buvę net geriau. Bet jis nejautė skrybėlininkui jokios pagarbos. Chulijanas apie jį kalbėjo taip, tarsi tai jam nėmaž nerūpėtų, kaip apie kažkur toli likusią praeities dalelę. Tačiau tokių dalykų niekada neužmiršti. Žodžiai, apnuodiję vaiko širdį, ištarti iš neapykantos ar paniekos, palieka nuosėdas ir anksčiau ar vėliau ima deginti sielą.

Klausiau savęs, ar tik ji nekalba iš savo patirties, ir netikėtai prisiminiau savo draugą Tomą Agilarą, stojiškai kenčiantį gimdytojo priekaištus.

— Kokio amžiaus tada buvo Chulijanas?

— Gal aštuonerių ar devynerių metų.

Atsidusau.

— Vos tik jam sukako tiek, kad galėjo tarnauti kariuomenėje, motina išsivežė jį į Paryžių. Su tėvu gal nė neatsisveikino. Skrybėlininkas niekada nesuvokė, kad šeima gali jį palikti.

— Ar jums teko girdėti, kad Chulijanas minėtų mergaitę, vardu Penelopė?

— Penelopę? Nemanau. Aš atsiminčiau.

— Buvo jo sužadėtinė, kai dar gyveno Barselonoje.

Išsiėmiau Karakso fotografiją su Penelope Aldaja ir ištiesiau jai. Pastebėjau, kaip pamačiusi Chulijaną paauglystės metais nušvito šypsena. Ją užvaldė ilgesys ir netekties jausmas.

— Koks jaunas čia atrodo… Ar čia toji Penelopė?

Linktelėjau.

— Labai graži. Chulijanas visuomet būdavo apsuptas gražių moterų.

Kaip jūs, pamaniau.

— Ar daug jų turėjo?

Vėl šyptelėjo.

— Merginų? Draugių? Nežinau. Atvirai kalbant, niekada negirdėjau minint nė vienos moters. Kartą iš smalsumo paklausiau. Jums veikiausiai žinoma, kad užsidirbdavo skambindamas pianinu viešnamyje. Klausiau, ar nejaučia pagundos, kai aplink dailios lengvo elgesio moterys. Bet mano šmaikštumas jam nepatiko. Atsakė neturįs teisės ką nors mylėti. Pasmerktas vienatvei.

— Nesakė kodėl?

— Chulijanas niekada nesakydavo kodėl.

— Bet vis dėlto, prieš grįždamas į Barseloną 1936-aisiais, ketino vesti.

— Sklido kalbos.

— Jums kelia abejonių?

Patraukė pečiais.

— Jau sakiau, kad per visus metus, kiek buvom pažįstami, nėra minėjęs jokios moters kaip nors ypatingai, juolab kad rengiasi vesti. Gandai apie tariamas jungtuves mane pasiekė daug vėliau. Paskutinis Karakso leidėjas Niovalis papasakojo Kabestaniui, kad nuotaka — pasiligojusi, piniginga našlė, už Karaksą vyresnė dvidešimt penkeriais metais. Pasak Niovalio, ta moteris vienaip ar kitaip visus tuos metus išlaikė Karaksą. Gydytojai buvo numatę jai gyventi šešis mėnesius, daugių daugiausia — metus.

Pasak Niovalio, ji norėjo ištekėti už Chulijano, kad šis paveldėtų jos turtą.

— Bet ceremonija taip ir neįvyko.

— Jei tik kada nors egzistavo toks ketinimas ir tokia našlė.

— Kiek man žinoma, Karaksas buvo įsivėlęs į dvikovą kaip tik tą rytą, kai turėjo įvykti santuokos ceremonija. Gal žinote su kuo ir dėl ko?

— Niovalis tvirtino, kad dėl našlės. Vieną tolimą ir godų giminaitį apėmė nerimas, kad palikimas pateks į kažkokio vargetos užsieniečio rankas. Be visa kita Niovalis spausdino laikraščiuose tęstinius romanus, gal todėl ir sumąstė tokią priežastį.

— Matau, kad netikite nei istorija apie vedybas, nei dvikova.

— Ne. Niekuomet netikėjau.

— O kaip manote, kas nutiko paskui? Kodėl Karaksas grįžo į Barseloną?

Ji liūdnai šyptelėjo.

— Jau septyniolika metų ieškau atsakymo į šį klausimą.

Nurija Monfort prisidegė kitą cigaretę. Pasiūlė ir man. Magėjo paimti, bet susilaikiau.

— Tačiau turite kokių nors įtarimų? — pasmalsavau.

— Kiek man žinoma, 1936-ųjų vasarą, karui įsiplieskus [* Turima galvoje 1936 metų pilietinis karas Ispanijoje.], į leidyklą paskambino savivaldybės lavoninės tarnautojas ir pranešė, kad prieš tris dienas atvežtas Chulijano Karakso kūnas. Jis rastas vienoje Ravalio gatviūkštėje, į skutelius sudraskytais drabužiais ir peršauta širdimi. Prie jo rasta knyga Vėjo šešėlis ir pasas. Antspaudas rodė, kad neseniai, gal prieš mėnesį, buvo pervažiavęs Prancūzijos sieną. Kur jis buvo visą tą laiką — dievai žino. Policija susisiekė su jo tėvu, bet šis atsisakė pasirūpinti kūnu, teigdamas, kad sūnaus neturi. Praėjus dviem dienoms, kai niekas velionio nepasigedo, buvo palaidotas bendrame kape Montijuko kapinėse. Net gėlių jam negalėjau nunešti, nes niekas nežinojo, kur jo kapas. Lavoninės darbuotojui, priglaudusiam rastą knygą, po kelių dienų atėjo mintis paskambinti į Kabestanio leidyklą. Taip viską ir sužinojau. Niekaip nesupratau: Chulijanas Barselonoje galėjo kreiptis tik į mane. Ar bent jau į poną Kabestanį. Buvome vieninteliai jo draugai, tačiau jis nepranešė apie grįžimą. Sužinojome apie tai tik po jo mirties…

— Ar po gauto pranešimo paaiškėjo dar kas nors?

— Ne. Tai nutiko pirmomis karo dienomis, ir Chulijanas nebuvo vienintelis, dingęs be žinios. Dabar jau niekas apie tai nekalba, bet tokių bevardžių kapų kaip Chulijano — daugybė. Klausinėti buvo tas pat, kaip daužyti galvą į sieną. Ponas Kabestanis, kuris tuomet jau sunkiai sirgo, padėjo kreiptis į policiją, ir aš patikrinau visus galimus šaltinius. Vienintelis atsakymas — vizitas jauno inspektoriaus, arogantiško ir niūraus žmogaus, kuris įspėjo, kad man metas liautis klausinėti ir susitelkti prie pozityvesnės veiklos, nes šalis apimta karo. Tokie buvo jo žodžiai. Jis vadinosi Fumeras, tai viskas, ką prisimenu. Atrodo, dabar tapo tikru didvyriu. Dažnai minimas laikraščiuose. Veikiausiai teko apie jį girdėti.

Pajutau kartėlį.

— Vargiai.

— Apie Chulijaną neturėjau jokių žinių, kol vienas asmuo susisiekė su leidykla ir susidomėjo sandėlyje likusiais Karakso romanais.

— Leinas Kubertas.

Nurija Monfort linktelėjo.

— Numanote, kas jis toks?

— Kilo vienas įtarimas, bet nesu tikra. 1936-ųjų kovą, — prisimenu, nes kaip tik ruošėmės leisti Vėjo šešėlį, — kažkoks žmogus skambino į leidyklą prašydamas jo adreso. Prisistatė kaip senas draugas ir norėjo aplankyti jį Paryžiuje. Padaryti staigmeną. Jį nukreipė pas mane, bet atsakiau, kad suteikti šios informacijos neturime įgaliojimų.

— Pasakė vardą?

— Kažkoks Chorchė.

— Chorchė Aldaja?

— Galbūt. Chulijanas nesyk apie jį kalbėjo. Rodos, kartu mokėsi Švento Gabrieliaus kolegijoje ir kartais minėdavo kaip geriausią draugą.

— Ar žinote, kad Chorchė Aldaja buvo Penelopės brolis?

Nurija Monfort nustebusi kilstelėjo antakius.

— Ir jūs pasakėte Aldajai Chulijano adresą Paryžiuje? — paklausiau.

— Ne. Kažkodėl man tai sukėlė įtarimą.

— O ką jis atsakė?

— Ėmė iš manęs šaipytis, sakė susirasiąs jį kitais būdais ir padėjo ragelį.

Atrodė, kažkas jai neduoda ramybės. Ėmiau įtarti kur link mus veda šis pokalbis.

— Bet vėliau jums dar teko apie jį išgirsti?

Ji nervingai linktelėjo.

— Kaip jau minėjau, netrukus po Chulijano dingimo į Kabestanio leidyklą atėjo žmogus. Ponas Kabestanis tuomet jau negalėjo dirbti, o leidybos reikalus tvarkė jo vyriausias sūnus. Leinas Kubertas, taip pasivadino atvykėlis, pasiūlė nupirkti visus likusius Chulijano romanus. Maniau, kad tai nevykęs pokštas. Leinas Kubertas buvo vienas Vėjo šešėlio personažų.

— Velnias.

Nurija Monfort linktelėjo.

— Ar matėte Leiną Kubertą?

Papurtė galvą ir prisidegė trečią cigaretę.

— Ne. Tačiau dalį pokalbio, vykusio pono Kabestanio kabinete, nugirdau.

Nutilo, tarsi nežinodama ar baimindamasi, kaip tai suformuluoti.

— Jo balsas buvo tas pats, kaip ir prisistačiusiojo Chorchė Aldaja. Kabestanio sūnus, tas arogantiškas kvaiša, panūdo išplėšti daugiau pinigų. Kubertas pasakė, kad derėtų pagalvoti apie nuolaidą. Tą pačią naktį Pueblo Nueve esantis leidyklos sandėlis supleškėjo iki pamatų su visomis Chulijano knygomis.

— Išskyrus tas, kurias išgelbėjote ir paslėpėte Pamirštų Knygų Kapinėse.

— Taigi.

— Gal numanote, kodėl kažkas norėjo sudeginti visas Chulijano Karakso knygas?

— Dėl ko deginamos knygos? Iš kvailumo, iš neapykantos, neišprusimo… Kas gali žinoti?

— O kaip manote jūs?

— Chulijanas gyveno savo knygose. Kūnas, baigęs kelionę lavoninėje, buvo tik jo dalis. Siela liko parašytose istorijose. Sykį nutaikiusi progą paklausiau, iš kur semiasi įkvėpimo savo personažams, ir jis atsakė, kad iš niekur, — visi personažai yra jis pats.

— Vadinasi, jei kažkas nori jį sunaikinti, turi sunaikinti visas jo istorijas ir personažus, ar ne taip?

Ji vėl pražydo pavargusia, sutrikusia šypsena.

— Jūs man primenate Chulijaną, — pasakė. — Kai dar nebuvo nusivylęs.

— Kuo?

— Viskuo.

Prieblandoje prisiartino prie manęs ir paėmė už rankos. Tylėdama glostė delną, tarsi norėtų suprasti linijų vingius. Ranka virpėjo nuo jos prisilietimo. Nustebau, kai vaizduotė ėmė piešti jos nuogą kūną po palaikiais drabužiais. Troškau liesti ją, pajusti po oda tvinksintį pulsą. Mūsų žvilgsniai susitiko, ir suvokiau, kad supranta, apie ką mąstau. Jaučiau, kad yra labai vieniša. Pažvelgęs sutikau ramų žvilgsnį.

— Chulijanas mirė vienišas, neabejodamas, kad niekas neprisimins nei knygų, nei jo paties ir kad jo gyvenimas buvo nieko vertas, — pasakė. — Jam patiktų žinoti, kad kam nors jo reikėjo gyvo, kad jį kas atsimena. Sakydavo, kad egzistuojame tol, kol mus kas nors atsimena.

Mane apėmė beveik skausmingas noras pabučiuoti tą moterį, troškimas, kurio dar niekuomet neteko patirti, net prisiminus Klaros Barselo šešėlį. Ji suprato mano mintis.

— Danieli, jau vėlus metas, — sukuždėjo.

Dalis manęs norėjo pasilikti, nugrimzti su nepažįstamąja į keistą prieblandos intymumą ir klausytis, kaip mano gestai ir neištarti žodžiai jai primena Chulijaną Karaksą.

— Taip, — sumurmėjau.

Linktelėjo ir netarusi nė žodžio palydėjo iki durų. Koridorius atrodė niekuomet nesibaigs. Atrakino duris, ir atsidūriau laiptinėje.

— Jei pamatysite tėvą, perduokite jam, kad man viskas gerai. Pameluokite.

Pusbalsiu atsisveikinau, dėkodamas už man skirtą laiką ir nuoširdžiai spausdamas ranką. Nurija Monfort neatsakė į mano formalų gestą. Ji suėmė mano rankas ir pabučiavo į skruostą. Tylėdami žiūrėjome vienas į kitą, tuomet aš surizikavau ir beveik virpėdamas ėmiau siekti jos lūpų. Man pasirodė, kad jos prasivėrė, o rankos jau ieško mano veido. Bet paskutinę akimirką Nurija atsitraukė ir nuleido akis.

— Danieli, manau, bus geriau, jei išeisit, — sušnabždėjo.

Atrodė, tuoj pravirks, bet, man nespėjus nieko atsakyti, užtrenkė duris. Stovėjau laiptinėje ir jaučiau ją anapus durų — sustingusią ir klausiančią, kas vis dėlto atsitiko. Kitoje laiptų aikštelės pusėje mirktelėjo kaimynės durų akutė. Pamojavau atsisveikindamas ir nubildėjau žemyn. Išėjęs į gatvę dar jaučiau veidą, balsą ir kvapą, užvaldžiusius man širdį. Ant odos likusią jos lūpų drėgmę ir alsavimą nešiausi per gatves, pilnas beveidžių žmonių, besiveržiančių iš kontorų ir parduotuvių. Kai pasukau į Kanudos gatvę, persmelkė šalto vėjo gūsis ir užgožė tą šurmulį. Dėkodamas gaiviam veidą glostančiam vėjui, traukiau universiteto link. Kirtau Ramblaso alėją ir pasukau Tajerso gatve, kur vėl teko panirti į ankštą prieblandos tarpeklį. Mąsčiau, kad galėjau likti tame niūriame valgomajame, kur įsivaizdavau dabar esančią Nuriją Monfort ašarų pilnomis akimis, — vieną su savo tyliais prisiminimais, savo pieštukais ir aplankais.

21

Vakaras užklupo netikėtai, alsuodamas vėsa, ir viską apgaubė purpurine mantija, plevenančia gatvėse. Paspartinau žingsnį, ir po dvidešimties minučių lyg laivo smaigalys iš tamsos išniro rusvas universiteto fasadas. Filologijos fakulteto durininkas savo būdelėje skaitinėjo šiuo metu garsiausius Ispanijos rašytojus paskutiniame El Mundo deportivo numeryje. Nesimatė nė vieno studento. Tik mano žingsnių aidas sekė iš paskos koridoriais ir kiemeliais, kol pasiekiau uždarą galeriją, kur gelsvos šviesos atspindžiai dar žaidė su prietema. Šmėstelėjo mintis, kad Bėja apgavo mane ir paskyrė pasimatymą tokiu metu norėdama atsiteisti. Apelsinmedžių lapeliai aplink galeriją virpėjo lyg sidabro ašaros ir po arkomis buvo girdėti fontano vandens čiurlenimas. Apžvelgiau kiemelį tramdydamas neviltį, o gal net apimtas baimingo palengvėjimo. Ji buvo ten. Atpažinau siluetą šalia fontano, žvilgsnis klaidžiojo galerijos skliautais. Sustojau, norėjau stebėti ją, ir akimirką pasivaideno, kad matau Nuriją Monfort, atviromis akimis sapnuojančią ant suolelio aikštėje. Šalia nesimatė nei aplanko, nei knygų, gal tą popietę jai nebuvo paskaitų. Gal atėjo čionai vien tam, kad susitiktų su manimi? Pasiryžau prisiartinti. Mane išdavė žingsnių aidas, Bėja nustebusi šyptelėjo ir pažvelgė taip, tarsi mano pasirodymas čia ir dabar būtų grynas atsitiktinumas.

— Maniau, neateisi, — pasakė.

— Ir aš taip maniau, — atsakiau.

Sėdėjo suglaudusi kelius, tiesi kaip nendrė. Klausiau savęs, ar įmanoma jaustis tokiam tolimam šalia esančiam žmogui ir suprasti kiekvieną jo lūpų judesį.

— Danieli, atėjau norėdama įrodyti, kad esi neteisus dėl to, ką anądien man sakei. Aš ištekėsiu už Pablo ir nesvarbu, ką šiandien parodysi, — vis tiek išvyksiu į Ferolį, kai tik jis baigs tarnybą.

Žiūrėjau į ją, tarsi lydėdamas nuvažiuojantį traukinį. Supratau, kad dvi dienas skrajojau padebesiais, ir štai dabar pasaulis dūžta man po kojų.

— O aš maniau, kad atėjai, norėdama su manimi pasimatyti, — sukaupęs jėgas nusišypsojau.

Pamačiau, kaip jos veidą užliejo raudonis.

— Tai buvo pokštas, — pamelavau. — Juk žadėjau parodyti miestą, kurio dar nepažįsti. Bent jau turėsi priežastį prisiminti mane ar Barseloną, kad ir kur išvyktum.

Bėja liūdnai šyptelėjo ir nuleido akis.

— Žinai, vos susilaikiau nenuėjusi į kiną. Kad išvengčiau susitikimo su tavimi, — pasakė.

— Kodėl?

Tylėdama žiūrėjo į mane. Gūžtelėjo pečiais, pakėlė akis aukštyn, tarsi mėgindama suturėti žodžius, kurie baudėsi išsprūsti.

— Nes bijojau, kad gali būti teisus, — ištarė pagaliau.

Atsidusau. Mus apgaubė tamsa ir ta vienatvės tyla, siejanti nepažįstamuosius. Pasijutau galįs pasakyti bet ką, nors tai būtų paskutinis kartas.

— Tu jį myli, ar ne?

Tik šyptelėjo lūpų kampučiais.

— Ne tavo reikalas.

— Žinoma, — atsakiau. — Tai svarbu tik tau.

Žvilgsnis užgeso.

— O kodėl tau rūpi?

— Ne tavo reikalas, — atšoviau.

Nešyptelėjo. Tik suvirpėjo lūpos.

— Mane pažįstantys žmonės žino, kad labai gerbiu Pablą. Mano šeima ir…

— Bet aš esu beveik nepažįstamas, — nutraukiau. — Ir noriu išgirsti iš tavęs.

— Ką išgirsti?

— Kad jį myli. Kad ištekėsi ne vien tam, jog pabėgtum iš namų, paliktum Barseloną ir savo šeimą, kur niekas tavęs nenuskriaus. Kad palieki, o ne bėgi.

Jos akyse suspindo pykčio ašaros.

— Danieli, neturi teisės su manimi taip kalbėti. Tu manęs nepažįsti.

— Pasakyk, kad klystu, ir išeisiu. Ar myli jį?

Mudu ilgai žiūrėjome viens į kitą. Tylėjome.

— Nežinau, — sumurmėjo galiausiai. — Nežinau.

— Kažkas yra pasakęs, kad tą akimirką, kai susimąstai, ar tikrai žmogų myli, jau liaujiesi jį mylėjęs, — pasakiau.

Bėja tikėjosi mano veide įžvelgti ironiją.

— Kas taip pasakė?

— Toks Chulijanas Karaksas.

— Jis tavo draugas?

Net nustebau, kad linktelėjau.

— Galima sakyti ir taip.

— Turėsi mane su juo supažindinti.

— Šiąnakt, jei tik norėsi.

Palikome universitetą po tamsia dangaus mėlyne. Patraukėme neaiškia kryptimi, veikiau derindamiesi prie vienas kito žingsnių, nei turėdami tikslą pasiekti tam tikrą vietą. Slėpėmės už vienintelės temos, kuri mudu siejo — jos brolio Tomo. Bėja pasakojo apie jį lyg apie svetimą, kurį mylinti, nors beveik nepažįstanti. Vengė mano žvilgsnio ir kartkartėmis nervingai nusijuokdavo. Jaučiau, kad gailisi to, ką man pasakė universiteto galerijoje, kad ją vis dar žeidžia ištarti žodžiai, kad jai neramu.

— Klausyk, dėl to, ką tau anksčiau pasakiau… — tarė staiga nutraukusi pasakojimą. — Juk nepasakysi Tomui, ar ne?

— Žinoma, ne. Niekam nesakysiu.

Nervingai nusijuokė.

— Nesuprantu, kas man pasidarė. Neįsižeisk, bet kartais daug lengviau viską pasipasakoti svetimam nei žmonėms, kurie tave pažįsta. Kažin kodėl?

Gūžtelėjau pečiais.

— Galbūt svetimi mato mus tokius, kokie esame, o ne tokius, kokie apsimetame.

— Tai irgi Chulijano Karakso žodžiai?

— Ne, ką tik sumąsčiau norėdamas padaryti tau įspūdį.

— O kokia aš tau atrodau?

— Paslaptinga.

— Tai keisčiausias komplimentas, kokį esu kada nors girdėjusi.

— Tai ne komplimentas, o grasinimas.

— Kaip suprasti?

— Paslaptis reikia atskleisti, išsiaiškinti, kas už jų slypi.

— Gali būti, kad išsiaiškinęs nusivilsi.

— Arba nustebsiu. Tu irgi.

— Tomas nesakė, kad esi toks įžūlus.

— Jei ir turiu įžūlumo, tai visą perleidžiu tau.

— Kodėl?

Todėl, kad mane gąsdini, pamaniau.

Užėjome į seną kavinę prie „Poliorama“ teatro. Atsisėdome už stalelio prie lango, užsisakėme užkandžių su vytintu kumpiu ir po puodelį balintos kavos, norėjome bent kiek apšilti. Netrukus prie stalelio prisiartino perkaręs, į šlubą velnią panašus padavėjas labai rimta mina.

— Ar judu užsakėte užkandėlės su kumpiu?

Linktelėjome.

— Direkcijos vardu drįstu pranešti, kad kumpio nebeliko. Galiu pasiūlyti kraujinės, baltos dešros, maltinių arba žlėgtainio. Labai skanu, šviežutėlis patiekalas. Turiu sardinių su eskabeče [* Marinatas iš acto, aliejaus, lauro lapų ir kitokių prieskonių.], jei dėl religinių įsitikinimų draudžiama vartoti mėsą…

— Man pakaks ir balintos kavos, tikrai, — atsakė Bėja.

Jaučiausi alkanas kaip vilkas.

— O jei paprašytume pjausnių? Ir duonos?

— Tučtuojau, ponaiti. Jūs jau dovanokite, kad tokia menka pasiūla. Paprastai turiu visko, net bolševikų ikrų. Bet šiandien popiet vyko Europos taurės pusfinalis, užtat buvo daug lankytojų. Kokios buvo rungtynės…

Ir nušlubčiojo ceremoningai skėsčiodamas rankomis. Bėja susidomėjusi jį stebėjo.

— Kokia tarme jis šneka? Chajeno?

— Santa Koloma de Gramaneto — patikslinau. — Tu retai važinėji metro, tiesa?

— Tėvas sako, kad metro šlaistosi padugnės, ir jei keliausiu viena, prikibs čigonai.

Norėjau atsakyti, bet nutylėjau. Bėja susijuokė. Kai tik atnešė kavą ir valgį, pamiršęs visas manieras ir pretenzijas, kibau į maistą. Bėja atsisakė valgyti. Tik abiem rankomis suėmusi garuojantį puodelį iš padilbų stebėjo mane ir šypsojosi lūpų kampučiais. Lyg iš nuostabos, lyg iš smalsumo.

— Ir ką ruošiesi šiandien parodyti tokio, ko dar nesu mačiusi?

— Įvairių dalykų. Beje, tai, ką noriu parodyti — vienos istorijos dalis. Anądien minėjai, kad mėgsti skaityti.

Bėja suraukusi antakius linktelėjo.

— Taigi, o ši istorija kaip tik apie knygas.

— Apie knygas?

— Užkeiktas knygas ir jas parašiusį žmogų, apie personažą, pasprukusį iš romano puslapių, kad jas sudegintų, apie išdavystę ir prarastą draugystę. Tai istorija apie meilę, neapykantą ir vėjo šešėlyje likusias svajones.

— Danieli, kalbi lyg pigių romanų žodžiais.

— Gal dėl to, kad dirbu knygyne, ir daug jų pereina per mano rankas. Tačiau ši istorija tikra. Kaip tikra tai, kad mums atnešta duona kepta prieš tris dienas. Ir kaip visos tikros istorijos ji prasideda ir baigiasi kapinėse, nors ne visai tokiose, kokias tu įsivaizduoji.

Ji nusišypsojo kaip vaikas, kuriam pažadamas burtininko pokštas arba mįslė.

— Labai įdomu.

Greitai išgėriau kavą ir tylėdamas žiūrėjau į ją. Galvojau apie tai, kad trokštu paskęsti tame baikščiame žvilgsnyje, kuris gąsdino savo skaidrumu ir begalybe. Apie vienatvę, kuri užklups mane šiąnakt, kai su ja atsisveikinsiu, kai nebeliks nei pokštų, nei istorijų, pasakojamų tik tam, kad išlaikyčiau ją šalia. Tiek mažai galiu jai pasiūlyti, o kiek daug norėjau gauti iš jos.

— Danieli, atrodai keistas, — pasakė ji. — Ką sumanei?

Pasakoti pradėjau nuo to tolimo rytmečio, kai pakirdęs iš sapno negalėjau prisiminti motinos veido, ir nesustojau tol, kol nepriėjau šešėlių pasaulio, kurį tos pačios dienos rytą instinktyviai pajutau Nurijos Monfort namuose. Bėja klausėsi tylėdama, atidžiai, nei pritardama, nei smerkdama. Papasakojau apie pirmą apsilankymą Pamirštų Knygų Kapinėse ir apie tai, kaip per naktį perskaičiau Vėjo šešėlį. Papasakojau apie susitikimą su beveidžiu nepažįstamuoju ir Aldajos pasirašytą laišką, kurį visuomet nešiojausi, pats nesuprasdamas kodėl. Pasakojau, kad niekada taip ir nepabučiavau Klaros Barselo nei jokios kitos moters, ir apie rankų virpesį Nurijai Monfort lūpomis palietus man odą vos prieš kelias valandas. Kalbėjau, kol suvokiau, kad tai vienišų žmonių istorija, kupina netekčių ir praradimų, galbūt todėl visas pasinėriau į ją, supainiojęs su savo gyvenimu, lyg žmogus, pabėgęs nuo realybės į knygos puslapius, nes tie, kuriuos nori mylėti, tėra šešėliai, tūnantys nepažįstamojo sieloje.

— Nieko nesakyk, — sukuždėjo Bėja. — Tiesiog nuvesk mane tenai.

Artėjo pusiaunaktis, kai atsidūrėme Teatro Arkos gatvės šešėlyje priešais Pamirštų Knygų Kapinių duris. Suėmęs velniūkščio rankeną tris kartus pabeldžiau. Švilpavo šaltas vėjas, persismelkęs anglies kvapu. Lūkuriavome prie įėjimo užsislėpę arkos užuovėjoje. Netikėtai vos už kelių centimetrų nuo savęs susidūriau su Bėjos žvilgsniu. Ji šypsojosi. Tuojau pasigirdo lengvi prie durų besiartinantys žingsniai, ir sergėtojas išvargusiu balsu paklausė:

— Kas ten?

— Isakai, tai aš, Danielis Semperė.

Man pasigirdo, kad jis tylutėliai nusikeikė. Tada ėmė traškėti ir dejuoti tūkstantis kafkiško užrakto spynų. Galiausiai durys kelis centimetrus prasivėrė, ir aliejinės lempelės apšviestas kyštelėjo vanagiškas įsako Monforto veidas. Pamatęs mane sergėtojas sudejavo ir užvertė akis į dangų.

— Net nežinau, kodėl klausiau, — pasakė. — Kas dar galėtų belstis tokiu metu?

Isakas ant pečių buvo užsimetęs keistą drabužį: lyg chalatą, lyg apsiaustą, lyg rusų armijos milinę. Minkštos šlepetės puikiai derėjo prie languotos vilnonės kepurės su kutu.

— Tikiuosi, nepakėliau jūsų iš lovos, — tariau.

— Taigi. Jau buvau pradėjęs melstis.

Jis dėbtelėjo į Bėją taip, lyg būtų išvydęs dinamito pripildytą paketą, kuris tuoj pat sprogs jam prie kojų.

— Jumis dėtas, aš to nedaryčiau, — pagrasino.

— Isakai, čia mano draugė Beatričė, ir, jums leidus, norėčiau parodyti jai šią vietą. Būkit ramus, ja galima pasitikėti.

— Sempere, pažinojau pienburnių, kurie turėjo daugiau sveiko proto.

— Mes labai trumpai.

Isakas piktai suprunkštė ir priekabiai lyg policininkas nužvelgė Bėją.

— Jūs tikriausiai žinote, kaip pavojinga draugauti su bepročiais? — pasiteiravo jos.

Bėja maloniai nusišypsojo.

— Pradedu manyti, kad taip.

— O dieviškas naivume. Taisyklės jums žinomos?

Bėja linktelėjo. Isakas tik palingavo abejodamas ir, kaip visuomet, pasiklausęs šešėlių gatvėje, įleido mus.

— Aplankiau jūsų dukterį Nuriją, — pasakiau nerūpestingai. — Ji gerai laikosi. Daug dirba, bet visa kita gerai. Siunčia linkėjimų.

— Taip, ir užnuodytų strėlyčių. Sempere, jūs nemokate meluoti. Bet pastangos pagirtinos. Nagi, eikite toliau.

Kai pagaliau buvome viduje, ištiesė man dagtį ir pradėjo rakinti spynas.

— Kai nusibos, žinote, kur mane rasti.

Prietemoje slėpėsi pamėkliški įspūdingo knygų labirinto kampai. Lempelė ties mūsų kojomis rideno virpantį šviesos kamuolį. Bėja apstulbusi stabtelėjo ties labirinto pradžia. Šyptelėjau, pamatęs jos veide tą susižavėjimo jausmą, ir pamaniau, kad prieš daug metų tėvas mano veide turbūt įžvelgė tą patį. Pasileidome labirinto galerijomis ir koridoriais. Žymės, kurias palikau paskutinio apsilankymo metu, tebebuvo.

— Eikš, noriu tau kai ką parodyti, — pakviečiau Bėją.

Vis dėlto ne išsyk radau savo paties pažymėtą kelią. Naršėme erdvę ieškodami paskutinio ženklo. Mano atminties kompasas kuždėjo, kad iš kelio išklydome spiralinių perėjimų koridoriuje, vedančiame į labirinto gilumą. Galų gale koridorių ir galerijų raizgalynėje pavyko rasti pradinį kelią, iš jo patekome į siaurą takelį tarp lentynų, jis vedė į tirštą tamsą. Pritūpiau ties apatine lentyna ir susiradau savo seną bičiulę, paslėptą šalia tomų, užklotų sidabro dulkėmis, lempelės šviesoje primenančiomis šerkšną. Paėmiau knygą ir ištiesiau Bėjai.

— Pristatau Chulijaną Karaksą.

— Vėjo šešėlis, — perskaitė Bėja, glostydama viršelyje atspaustas raides.

— Ar galiu ją pasiimti? — paklausė.

— Bet kurią, tik ne šitą.

— Bet tai neteisinga. Kai šitiek papasakojai, noriu būtent šios.

— Gal kada nors vėliau. Tik ne šiandien.

Paėmiau iš jos knygą ir paslėpiau.

— Ateisiu viena ir pasiimsiu, o tu net nesužinosi, — tarė įsižeidusi.

— Tūkstantį metų jos nerasi.

— Tai tu taip manai. Mačiau tavo žymes, be to, ir aš žinau pasakojimą apie Minotaurą.

— Isakas tavęs neįleis.

— Klysti. Patikau jam labiau nei tu.

— Iš kur gali žinoti?

— Moku suprasti žvilgsnius.

Savo nelaimei, patikėjau ir nuleidau akis.

— Išsirink kokią kitą knygą. Štai ta neblogai skamba: Nežinomas plokščiakalnių meitėlis: iberiškų lašinių kilmės beieškant. Parašyta Anselmo Torkemados. Esu tikras, kad parduota daugiau egzempliorių už Chulijano Karakso. Iš kiaulės visuomet turėsi naudos.

— Ne, man labiau patinka ana.

— Tess d’Ubervilles. Tai originalas. Ar išdrįsi Tomą Hardį skaityti angliškai?

Ji dėbtelėjo į mane.

— Vadinasi, nuspręsta.

— Argi nematai? Ji tarsi lauktų manęs dar nuo tada, kai nebuvau gimusi.

Apstulbęs pažvelgiau į ją. Bėja šyptelėjo.

— Ką bloga pasakiau?

Nesusilaikiau jos nepabučiavęs — švelniai, vos liesdamas lūpas.

Kai priėjome Bėjos namų laiptinę, buvo jau beveik vidurnaktis. Visą kelią atgal tylėjome, nedrįsdami išsakyti vienas kitam savo minčių. Žingsniavome atokiai vienas nuo kito, tarsi slėpdamiesi. Bėja supykusi skubėjo, Tess po pažastimi, aš per žingsnį už jos, vis dar jausdamas jos skonį ant lūpų. Mąsčiau apie šnairuojantį įsako žvilgsnį, kuriuo išeinant iš Pamirštų Knygų Kapinių mane pervėrė. Gerai supratau tą žvilgsnį, prisimenu tūkstantį kartų taip žiūrėjusį tėvą, — žvilgsnis, klausiantis, ar bent nutuokiu, ką, velniai griebtų, darau? Paskutinės valandos prabėgo lyg kitame pasaulyje, erdvėje nesuprastų prisilietimų, žvilgsnių, įveikusių sveiką protą ir gėdos jausmą. Dabar, grįžus į realybę, tykojusią naujų rajonų šešėliuose, kerai sklaidėsi, ir man beliko vien skausmingas troškimas ir nerimas, kuriam įvardyti stigo žodžių. Pakako vieno Bėjos žvilgsnio, kad suprasčiau, jog mano pastangos buvo tik pūstelėjimas, palyginti su joje siautusia audra. Prie laiptinės sustojome ir žiūrėjome vienas į kitą be jokios apgaulės. Gatve neskubėdamas artinosi naktinis sargas, niūniuodamas bolero, švelniai pritariant raktų skimbčiojimui.

— Turbūt bus geriau, jei daugiau nesimatysime.

— Danieli, aš nežinau. Ar nori to?

— Ne. Žinoma, ne. O tu?

Ji tik patraukė pečiais ir liūdnai nusišypsojo.

— O ką tu manai? Žinai, kai susitikome, melavau tau…

— Ką?

— Kad šiandien nenorėjau su tavimi susitikti.

Sargas praėjo pro mus, šyptelėjo, galbūt visai nesureikšmindamas mano pirmojo atsisveikinimo prie laiptinės ir šnabždesių, kurie jo patirties žmogui galėjo pasirodyti banalūs ir prasti.

— Dėl manęs — galit neskubėti, — pasakė. — Eisiu surūkyti cigaretę, o judu mane pakviesite.

Palaukiau, kol nueis.

— Kada vėl tave pamatysiu?

— Nežinau, Danieli.

— Rytoj?

— Dėl Dievo, Danieli. Nežinau.

Palenkiau galvą. Ji paglostė man veidą.

— Dabar bus geriau, jeigu eisi.

— O tu žinai, kur mane rasti.

Linktelėjo.

— Aš lauksiu.

— Ir aš.

Nenuleisdamas nuo jos žvilgsnio pradėjau eiti. Sargas, tokių įvykių ekspertas, atskubėjo atrakinti paradinių durų.

— Kokia puiki, — sumurmėjo man susižavėjęs. — Tikras saldainiukas.

Luktelėjau, kol Bėja įeis į vidų, ir nužingsniavau neskubėdamas, nuolat atsigręždamas. Pamažu mane apėmė paikas jausmas, kad viskas įmanoma, net ištuštėjusios gatvės ir priešiškas vėjas padvelkė viltimi. Priėjęs Katalonijos aikštę centre pastebėjau nemažą būrį susispietusių balandžių. Jie dengė taką lyg baltų, tyliai plazdančių sparnų apklotas. Norėjau apeiti juos, tačiau būrys, visai nesiruošdamas skristi, prasiskyrė. Patraukiau tuo taku, stebėdamasis kelią duodančiais paukščiais, kurie man praėjus vėl spietėsi į būrį. Aikštės centre išgirdau katedros varpus skelbiant vidurnaktį. Staiga sustojau vidury galybės sidabrinių paukščių ir pamaniau, kad šiandien buvo pati keisčiausia ir puikiausia mano gyvenimo diena.

22

Eidamas pro knygyno vitriną mačiau viduje degančią šviesą.

Maniau, tėvas iki vidurnakčio tvarkė korespondenciją ar susigalvojo kitą priežastį manęs sulaukti ir iškvosti apie susitikimą su Bėja. Bet pastebėjęs perkarusią ir nervingą povyzą supratau, kad knygas eilėmis rūpestingai dėlioja Ferminas. Krumpliais negarsiai pabeldžiau į stiklą. Ferminas atsisuko, akivaizdžiai nudžiugęs, ir ženklais parodė eiti per tarnybinį įėjimą.

— Ferminai, iki šiol dirbate? Jau vėlus metas.

— Jei atvirai, tai marinuoju laiką, — nutariau pabudėti prie vargšo pono Federiko. Su Elojumi, kuris dirba optikoje, sudarėme grafiką. Juk aš ilgai nemiegu. Daugiausia dvi tris valandas. Jūs, Danieli, matau, irgi ne miegalius. Jau po pusiaunakčio, dėl to drįstu manyti, kad pasimatymas su ta mažule buvo puikus.

Gūžtelėjau pečiais.

— Pats nežinau, — tariau suglumęs.

— Jus prisileido?

— Ne.

— Geras ženklas. Nepasitikėkite tomis, kurios išsyk prisileidžia. Bet užvis labiau nepasitikėkite tokiomis, kurioms reikia kunigo palaiminimo. Geriausia aukso viduriukas. Na, jei skersai kelio gulsis, žinoma, nebūkite stuobrys ir naudokitės proga. Bet, jeigu ieškote rimtų santykių, kaip aš su Bernarda, nepamirškite šios auksinės taisyklės.

— O su Bernarda… rimta?

— Labiau nei rimta. Nežemiška. O kaip toji mergina, Beatričė? Kaip enciklopediškai ją įvardysime: ar yra iš tų, kurios įsimyli, ar tik apsuka nepatyrusiems jaunuoliams galvą?

— Neįsivaizduoju, — tariau. — Sakyčiau — ir taip, ir taip.

— Danieli, patikėkite manimi, čia kaip sustojus skrandžiui. Ar čionai, viršuje, kur skrandis, ką nors jaučiate? Lyg koks sunkumas? Ar tik bendras temperatūros pakilimas?

— Veikiau sunkumas, — pasakiau, nors karščiavimo negalėjau nejausti.

— Vadinasi, reikaliukai rimti. Jūsų žodžiai — Dievui į ausį. Eikite šen, sėskitės, užplikysiu jums liepžiedžių arbatos.

Mudu patogiai įsitaisėme prie stalo galiniame knygyno kambaryje, aplinkui viešpatavo tik knygos ir tyla. Miestas skendėjo palaimingame sapne, o knygynas priminė ramiame ir ūkanotame uoste prisišvartavusį laivelį. Ferminas ištiesė puodelį garuojančio gėrimo ir droviai nusišypsojo. Kažkas jam nedavė ramybės.

— Danieli, ar galiu jums užduoti asmeninio pobūdžio klausimą?

— Žinoma.

— Tik prašau atsakyti nuoširdžiai, — tarė kimiu balsu. — Kaip manote, ar aš galėčiau būti tėvu?

Mano veide turbūt atsispindėjo nuostaba, nes jis suskubo pridurti:

— Aš nekalbu apie biologinę tėvystę, tam gal atrodau per silpnas, bet, dėkui Dievui, apvaizda panoro apdovanoti mane nepaprasta potencija ir vyriškumu. Aš turiu galvoje kitokio pobūdžio tėvystę. Na, jūs žinote, kas yra geras tėvas…

— Geras tėvas?

— Taip. Toks kaip jūsiškis. Protingas ir geras žmogus, didele širdimi. Kuris moka išklausyti, patarti ir gerbti mažą būtybę ir neskiepyti jai savo trūkumų. Kad sūnus jį mylėtų ne vien todėl, kad jis — jo tėvas, bet gerbtų kaip asmenybę. Kad ilgainiui pats norėtų tapti į jį panašus.

— Ferminai, kodėl manęs klausiate? Maniau, nebetikite santuoka ir šeima. Sakėte, tai jungas, ir panašiai. Pamenate?

Ferminas linktelėjo.

— Žinote, visa tai — tik diletantizmas. Šeima ir santuoka yra tai, ko mes iš jų tikimės, ne daugiau. Jei to nėra — tebūna masalas veidmainiams. Išėdos ir tuščiažodžiavimas. Tačiau, jei žmones tikrai sieja meilė, ne ta, apie kurią šaukiama į visas puses, o ta, kurią jauti ir pats rodai…

— Ferminai, rodos, tapote nauju žmogumi.

— Taip ir yra. Bernarda pažadino manyje troškimą tobulėti.

— O kas toliau?

— Noriu pelnyti jos palankumą. Galbūt jums dabar tai ne visai suprantama, nes esate jaunas. Laikui bėgant suprasite, kad kartais svarbu ne kas duodama, o ko atsižadama. Mudu su Bernarda daug kalbėjomės. Ji labai motiniška, turbūt žinote. Nesakė, bet manau, didžiausia laimė, kokią galėtų patirti — tai tapti motina. O man ta moteris patinka labiau už viską pasaulyje. Galiu pasakyti, kad po trisdešimt bažnytinės abstinencijos metų dėl jos esu pasirengęs melstis šventajam Serafinui ar kam tik reikės.

— Ferminai, jūs ne juokais ja kliedite. Dar neseniai susipažinote…

— Danieli, mano amžiaus arba pradedi aiškiai suvokti lošimą, arba lieki ant ledo. Gyvenimą verta nugyventi dėl kokių trijų ar keturių dalykų, visa kita — tik trąšos. Taip, esu iškrėtęs galybę kvailysčių, o dabar žinau, kad labiau už viską noriu padaryti Bernardą laimingą ir vieną dieną numirti ant jos rankų. Noriu tapti gerbiamu žmogumi. Ne dėl savęs, — man nusišvilpt į tą beždžionių chorą, vadinamą žmonija, — o tik dėl jos. Nes Bernarda tais dalykais tiki: radijo novelėmis, kunigais, Lurdo mergelės garbingumu. Ji tokia, ir myliu ją tokią, nereikia keisti nė vieno plaukelio. Todėl noriu, kad manimi galėtų didžiuotis. Tegul mano: Ferminas — šaunus vyrukas, toks kaip Keris Grantas, Hemingvėjus ar Manoletis.

Svarsčiau jo žodžius.

— O su ja kalbėjote apie visa tai? Apie vaiką, kurio susilauktumėt?

— Ne, dėl Dievo. Kuo mane laikote? Gal manote, kad keliauju po pasaulį ir pasakoju moterims, kaip trokštu, kad jos nuo manęs pastotų? Ir ne todėl, kad nenorėčiau. Tai kvaišai Merseditai kaipmat užtaisyčiau ir taptų romi kaip avelė, tačiau…

— Ar bent užsiminėte Bernardai, kad trokštate sukurti šeimą?

— Danieli, tokių dalykų nebūtina sakyti. Juos perskaitai akyse.

Linktelėjau.

— Ką gi, tuomet, jei mano nuomonė ką nors reiškia, manau, būsite pavyzdingas tėvas ir sutuoktinis. Nors niekada negali aklai tikėti tokiais dalykais, nes jie — kaip loterija.

Jo veidas nušvito iš džiaugsmo.

— Tikrai taip manote?

— Žinoma.

— Jūsų dėka nuo pečių nusimečiau neregėtą naštą. Nes vos prisimenu savo gimdytoją ir įsivaizduoju, kad būsiu toks tėvas, koks jis buvo, man kyla noras sterilizuotis.

— Ferminai, neperlenkite lazdos. Be to, nėra priemonės, kuri palaužtų jūsų tvirtybę.

— Taip, tiesa, — atsakė jis. — Gerai, eikite miegoti, ilsėkitės, nenoriu daugiau jūsų varginti.

— Ferminai, visai nevarginate. Nujaučiu, kad vis tiek bluosto nesudėsiu.

— Maloni kančia… beje, dėl tos abonentinės dėžutės pašte, pamenate?

— Ką nors išsiaiškinote?

— Juk sakiau — paveskite tai man. Šią popietę buvau užsukęs į paštą ir kalbėjau su vienu ten dirbančiu pažįstamu. 2321 pašto dėžutė užsakyta advokato Chosė Marija Rekecho vardu, jo kontora įsteigta Leono XIII gatvėje. Pamėginau patikrinti abonento adresą, ir manęs nė kiek nenustebino, kad tokio adreso nėra, nors tą turbūt jau žinote. Iš dėžutės korespondenciją jau daug metų pasiima tas pats žmogus. Sakau tai todėl, kad kai kurie nekilnojamojo turto agentūrą pasiekiantys siuntimai neišduodami be asmens dokumento ir parašo.

— Kas jis? Advokato Rekecho kontoros darbuotojas?

— Na, tiek mano tyrimas nesiekė, bet turbūt ne. Arba aš klystu, arba menamas advokatas toks realus, kaip Fatimos mergelė. Galiu tik pasakyti jums asmens, paimančio korespondenciją, vardą: Nurija Monfort.

Išbalau kaip kreida.

— Nurija Monfort? Ferminai, jūs neabejojate?

— Savo akimis mačiau keletą čekių. Ant kiekvieno pavardė ir asmens dokumento numeris. Iš to, kad išbalote kaip numirėlis, sprendžiu, jog mano atradimas jus šokiravo.

— Pakankamai.

— Leiskite paklausti, kas toji Nurija Monfort? Tas darbuotojas gerai ją prisimena, nes prieš kelias savaites buvo atėjusi atsiimti korespondencijos, ir, pasak jo, atrodė gerai, standesnių krūtų nei Milo Venera. Neturiu pagrindo juo nepasitikėti, nes prieš karą dėstė estetikos katedroje. Kadangi yra tolimas Largo Kabajero giminaitis, dabar turi manytis už grašius…

— Kaip tik šiandien buvau pas tą moterį namie, — sumurmėjau.

Ferminas apstulbęs žiūrėjo į mane.

— Pas Nuriją Monfort? Danieli, pasirodo, neįvertinau jūsų. Esate pakankamai trenktas.

— Ferminai, jūs klystate…

— Ką gi, nepraleiskite progos. Aš jūsų metų gyvenau intensyviai.

Pažvelgiau į tą perkarusį, kaulėtą žmogelį — tik nosis ir pageltusi oda — ir suvokiau, kad jis tampa geriausiu mano draugu.

— Ferminai, ar galiu jums šį tą papasakoti? Tai jau seniai neduoda man ramybės.

— Žinoma. Ką tik norite. Ypač jei nešvanku ir susiję su ta moterimi.

Ir tą pačią naktį jau antrąsyk ėmiau pasakoti Ferminui Chulijano Karakso istoriją ir apie jo paslaptingą mirtį. Ferminas klausėsi susikaupęs, kai ką pasižymėdavo sąsiuvinėlyje ir retkarčiais pertraukdavo, kad pasitikslintų vieną ar kitą detalę, kurią pamiršdavau paminėti. Klausydamasis pats savęs ėmiau suvokti kai kurias tamsias šios istorijos dėmes. Nesupratau, — ir ta mintis nedavė man ramybės, — kodėl Nurija Monfort man melavo. Ką reiškė tai, kad ji metų metais ėmė korespondenciją neegzistuojančios advokatų kontoros, atseit tvarkančios Fortunio-Karakso buto reikalus, vardu? Nė nepajutau, kaip ėmiau savo abejones reikšti balsu.

— Dar negalime suprasti, kodėl ta moteris jums melavo, — pasakė Ferminas. — Bet galime spėti, kad jeigu tai padarė dėl anksčiau minėtų dalykų, tai galėjo taip pasielgti ir dėl daugelio kitų priežasčių.

Jaučiausi visai sutrikęs.

— Ferminai, ką siūlote?

Ferminas Romero de Toresas filosofiškai atsiduso.

— Pasakysiu, kaip galėtume elgtis. Jeigu neprieštaraujate, šį sekmadienį galime apsilankyti Švento Gabrieliaus kolegijoje ir pasidomėti apie draugystę, siejusią Karaksą su kitu vaikinuku, turtuoliuku…

— Aldaja.

— Pamatysite, aš su kunigais greit randu bendrą kalbą, nesvarbu, kad esu varganos išvaizdos. Pameilikauju, ir jie — mano saujoje.

— Kaip suprasti?

— Vyruti, užtikrinu — pragys kaip paukšteliai ir išklos mums visa, ką žino.

23

Šeštadienį leidau mąstydamas ir ramstydamas prekystalį viltingai laukiau Bėjos. Kaskart, suskambus telefonui, aplenkdamas tėvą ir Ferminą puldavau kelti ragelio. Po pusiaudienio, atsiliepęs gal dvidešimčiai klientų, nuo Bėjos nesulaukęs nė ženklo, ėmiau manyti, kad pasauliui ir mano egzistencijai artėja galas. Tėvas išėjo į San Gervasijų apžiūrėti vienos kolekcijos, o Ferminas, pasinaudojęs proga, davė man dar vieną pamoką apie meilės intrigų sunkumus.

— Nusiraminkite, nes prisišauksite kokią ligą, — patarė jis. — Merginimas primena tango: kvailystės ir viliojimas. Bet juk esate vyras, ir iniciatyva priklauso jums.

Tai atrodė labai liūdnai.

— Iniciatyva? Man?

— O ko jūs norite? Galimybė šlapintis stovint irgi turi savo kainą.

— Bet pati Bėja leido suprasti, kad užsuks.

— Danieli, jūs menkai pažįstate moteris. Kertu lažybų, kad ta paukštytė dabar ilgesingai, lyg dama su kamelijomis, žvelgia pro langą namie ir laukia nesulaukia, kada atvyksite išgelbėti iš žiauraus tėvo priespaudos ir pulsite su ja į nevaržomą nuodėmės ir aistros sūkurį.

— Tikrai?

— Moksliškai pagrįsta.

— O gal ji nusprendė daugiau su manimi nesimatyti?

— Danieli, moterys, — žinoma, yra išimčių, kaip jūsų kaimynė Mersedita, — protingesnės už mus ir dažnai daug nuoširdesnės, prisipažindamos sau, ko nori. Kitas dalykas — ar jos tai pasako balsu. Danieli, susidūrėte su didžiausia gamtos mįsle. Moteris — sumaištis ir labirintas. Jei leisite jai galvoti — jūs žuvęs. Atminkite: karšta širdis ir šaltas protas. Štai gundytojo kodeksas.

Ferminas buvo pasišovęs plačiai nušviesti man gundymo meno ypatybes ir techniką, bet suskambo durų varpelis, ir pamatėme įeinantį mūsų draugą Tomą Agilarą. Man suspurdėjo širdis. Apvaizda sulaikė Bėją, tačiau atsiuntė jos brolį. Liūdnąjį pasiuntinį, pamaniau. Tomas atrodė be ūpo, jo veidą temdė rūpesčių šešėlis.

— Tomai, atrodote kaip žemę pardavęs, — prašneko Ferminas. — Juk išgersite su mumis kavutės?

— Nesakau, kad ne, — atsakė Tomas su jam būdingu santūrumu.

Ferminas suskubo iš savo termoso pilstyti gėrimą, nuo kurio įtartinai padvelkė cheresu.

— Ar kas negerai? — pasiteiravau.

Tomas patraukė pečiais.

— Nieko nauja. Šiandien tėvas namie, tai nusprendžiau pasivaikščioti.

Širdis daužėsi kaip pašėlus.

— O dėl ko taip?

— Ką aš žinau? Vakar Bėja parsirado jau po vidurnakčio. Tėvas lūkuriavo, nėjo miegoti ir buvo įširdęs kaip niekad. Ji atsisakė paaiškinti, kur ir su kuo leido laiką, ir tėvas ne juokais perpyko. Iki keturių ryto šūkavo ir barėsi, išvadino kekše ir grasino atiduoti į vienuolyną, o jei pasigaus kokį benkartą — išmes gatvėn.

Ferminas suklusęs dėbtelėjo į mane. Pajutau, kaip nugara ritasi įkaitę prakaito lašai.

— Bėja, — tęsė pasakojimą Tomas, — užsidarė savo kambaryje ir visą dieną nerodė akių. Tėvas įsitaisęs valgomajame skaitė savo ABC [* Laikraštis Ispanijoje.] ir visu garsu per radiją klausėsi operečių. Neapsikentęs išėjau, nes, maniau, išprotėsiu.

— Jūsų sesuo tikriausiai buvo pasimatyme su vaikinu, ar ne? — įgėlė Ferminas. — Juk gali taip būti.

Slapčia kumštelėjau jį po prekystaliu, bet katino lankstumo dėka jam pavyko išvengti smūgio.

— Jos vaikinas atlieka tarnybą, — paaiškino Tomas. — Grįš atostogų tik po kelių savaičių. Be to, kai išeina su juo, namo grįžta vėliausiai aštuntą valandą.

— Ar nenutuokiate, kur ir su kuo ji buvo?

— Ferminai, juk sakė, kad nežino, — nekantriai pertraukiau jį, trokšdamas pakeisti temą.

— Ir tėvas nenutuokia? — azarto pagautas nepasidavė Ferminas.

— Ne, bet pasiryžęs išsiaiškinti ir gerai aplamdyti jam šonus.

Buvau priblokštas. Ferminas neklausęs šliūkštelėjo man į puodelį iš termoso. Vienu mauku išlenkiau gėralą. Skonis priminė pašildytą gazolį. Tomas, tamsus kaip debesis, tylėdamas stebėjo mane nepermanomu žvilgsniu.

— Žinote, staiga pajutau baisų alkį. Nulėksiu į artimiausią duoninę užkąsti, ar judu neprieštarausite, jei paliksiu trumpai vienus? Dabar nepasakosiu, kad kepykloje įsidarbino atvykėlė iš Reuso, tikras saldainiukas. Ji vardu Marija Virtudes [* Dorybės (isp.). ], bet mergaitė turi silpnybių… Tai aš palieku judu, pasišnekėkite.

Ferminas dingo per dešimt sekundžių, nuskuodė apsėstas minčių apie užkandžius ir mergaitę. Mudu su Tomu, slegiami tylos, likome dviese.

— Tomai, — prašnekau perdžiūvusia gerkle. — Vakar naktį tavo sesuo buvo su manimi.

Jis žiūrėjo į mane nemirksėdamas. Širdis nusirito į kulnus.

— Nagi, pasakyk ką nors, — tariau.

— Tau galvoje pasimaišė.

Praėjo minutė. Tylą trikdė vien gatvės garsai. Tomas tebelaikė puodelį kavos, kurios nė neparagavo.

— Tikrai? — paklausė.

— Tik vienąsyk su ja mačiausi.

— Tai ne atsakymas.

— O tu prieštarauji?

Jis gūžtelėjo pečiais.

— Tu žinai, ką darai. Ar nesimatytum su ja, jeigu aš to prašyčiau?

— Taip, — sumelavau. — Bet geriau neprašyk.

Tomas panarino galvą.

— Tu nepažįsti Bėjos, — sumurmėjo.

Nutylėjau. Keletą minučių be žodžių stebėjome pilkas, pro vitriną šmėsčiojančias figūras, širdy trokšdami, kad nors viena užeitų vidun ir išlaisvintų mus iš tos nuodingos tylos. Netrukus Tomas padėjo puodelį ant prekystalio ir patraukė prie durų.

— Jau eisi?

Linktelėjo.

— Gal rytoj trumpai susibėgtume? — paklausiau. — Galėtume kaip anksčiau kartu su Ferminu nueiti į kiną.

Visai prie durų stabtelėjo.

— Danieli, įspėju tave pirmą ir paskutinį kartą: nedrįsk skaudinti mano sesers.

Išeidamas prasilenkė su Ferminu, grįžtančiu su krūva garuojančių pyragėlių. Ferminas žvilgsniu nulydėjo jį, dingstantį tamsoje. Padėjo ant prekystalio pyragėlius ir pasiūlė pasivaišinti. Atsisakiau. Negalėčiau nuryti nė kąsnelio.

— Danieli, jam praeis. Pamatysite. Draugams visko pasitaiko, tai normalu.

— Nežinau, — sumurmėjau.

24

Sekmadienį pusę aštuonių ryto susitikome „Canaletas“ kavinėje, Ferminas pasikvietė mane išgerti kavos su sviestainiais, kurie, nors ir užtepti sviestu, veikiau priminė akmenį. Mus aptarnavo padavėjas siauručiais ūseliais, didžiuodamasis savo atlape šviečiančia Falangos emblema. Nepaliaudamas niūniavo, o pasiteiravus, kokia jo puikios nuotaikos priežastis, atsakė, kad vakar tapo tėvas. Nuoširdžiai pasveikinome, užtat padovanojo mums po „Faria“ cigarą, kad surūkytume už jo pirmagimio sveikatą. Prižadėjome būtinai tai padaryti. Ferminas, suraukęs antakius, iš padilbų žvilgčiojo į jį, supratau, jog kažką rezga.

Pusryčiaujant Ferminas paslaptinga mina pateikė savo detektyvinio tyrimo rezultatus.

— Viskas prasideda nuo paprastos dviejų berniukų — Chulijano Karakso ir Chorchės Aldajos — draugystės. Jiedu nuo pat vaikysies mokėsi vienoje klasėje, kaip judu su Tomu. Keletą metų viskas klojasi puikiai. Neišskiriami iki mirties. Tačiau atsiranda nesutarimų, dėl kurių draugystė nutrūksta. Perfrazuojant dramaturgus, konfliktas įsiplieskia dėl moters, jos vardas Penelopė. Homeriška, ar ne? Klausotės?

Iškart prisiminiau paskutinius vakar knygyne ištartus Tomo Agilaro žodžius: „Nedrįsk skaudinti mano sesers“. Mane pykino.

— 1919 metais, kaip antikinis Odisėjas, Chulijanas Karaksas išvyksta į Paryžių, — tęsė pasakojimą Ferminas. — Penelopės rašytas laiškas, niekada jo nepasiekęs, rodo, kad tuo metu mergina įkalinama savo pačios namuose, dėl neaiškių priežasčių ji tampa šeimos kaline, o Aldajos ir Karakso draugystė nutrūksta. Ir ne vien tai. Kaip matyti iš Penelopės laiško, jos brolis Chorchė prisiekė, jei dar sykį sutiks seną draugą Chulijaną — nužudys. Svarūs žodžiai draugystės pabaigai. Nereikia būti išradėju, kad suvoktum, jog šis kivirčas — Penelopės ir Karakso santykių pasekmė.

Šaltas prakaitas išmušė kaktą. Jaučiau, kaip kava ir keturi suvalgyti sviestainiai įstrigo gerklėje.

— Taigi galime daryti išvadą, kad Karaksas taip ir nesužinojo apie Penelopės padėtį, nes laiškas jo nepasiekė. Jo gyvenimą apgaubė Paryžiaus migla. Blaškėsi nugrimzdęs į vaiduoklišką egzistenciją — naktinis muzikantas viešnamyje ir nesėkmingas, taip ir nepripažintas, rašytojas. Paryžiuje praleisti metai tebėra paslaptis. Visa, kas buvo paskui — pamirštas literatūros kūrinys, vėliau paslaptingai dingęs. Žinoma, kad buvo nusprendęs sudaryti santuoką su kažkokia turtinga, dukart už jį vyresne dama. Tokia santuoka, jei remsimės liudijimais, veikiau panėšėjo į ligos patale gulinčios damos gailestingumo ar draugiškumo aktą nei romantišką ryšį. Globėja, baimindamasi dėl finansinės globotinio ateities, nusprendžia palikti jam savo turtą ir atsisveikinti su šiuo pasauliu, mesdama iššūkį. Tokie jau tie paryžiečiai.

— Galbūt tai tikrai buvo meilė, — paprieštaravau, pats vos girdėdamas savo balsą.

— Danieli, kas jums? Išbalot kaip drobė ir prakaitas žliaugia upeliais.

— Viskas gerai, — sumelavau.

— Tuomet einam toliau. Tokia yra meilė — viskas turi savo vietą ir vaidmenį. Karaksas yra pareiškęs, kad nėra vertas meilės, be to, jo buvimo Paryžiuje metu nėra užfiksuota jokio romantiško ryšio. Gal dirbant viešnamyje geismai ir troškimai taip ir liko jo ir įstaigos darbuotojų paslaptis, lyg labdara, ar, tiksliau sakant, Kalėdų siurprizas. Grįžkime prie to momento, kai paskelbiamos Karakso vedybos su jo globėja. Štai tuomet šio keisto spektaklio scenoje pasirodo Chorchė Aldaja. Žinome, kad jis galiausiai susisiekia su Karakso leidėju Barselonoje, kad sužinotų apie rašytojo gyvenamąją vietą. Netrukus, savo vedybų rytą, Chulijanas Karaksas įsivelia su nepažįstamuoju į dvikovą Per Lašezo kapinėse ir dingsta. Vestuvės taip ir neįvyko. Nuo šios vietos viskas labai supainiota.

Ferminas padarė dramatišką pauzę ir išdidžiai pažvelgė į mane.

— Galimas daiktas, kad Karaksas pervažiavo sieną ir, darsyk įrodydamas savo tikėjimą, pasitaikius progai, 1936 metais grįžo į Barseloną, tiesiog į pilietinio karo sūkurį. Žinios apie jo apsistojimo vietą ir veiklą per tas kelias savaites abejotinos. Manome, kad beveik mėnesį praleido mieste ir nesusitiko nė su vienu pažįstamu žmogumi. Nei su tėvu, nei su Nurija Monfort. Vėliau jo peršautas kūnas rastas gatvėje. Gana greitai sužinojome apie pasirodymą nelemtojo Leino Kuberto, pasivadinusio personažo iš paskutinio Karakso romano vardu. Šis menamas velnias pasirengęs nušluoti nuo žemės paviršiaus visa, kas liko po Karakso mirties, sunaikinti visas jo knygas. Kad baigtų melodramą, pasirodo kaip žmogus, liepsnos sužalotu veidu, su kauke. Lyg iš gotikos stiliaus operos pasprukęs nenaudėlis, kurio balsą tikina atpažinusi Nurija Monfort, o kad viskas taptų dar painiau, ji sako, kad tai Chorchė Aldaja.

— Primenu jums, kad Nurija Monfort man melavo, — pasakiau.

— Taip, bet jei Nurija Monfort jums melavo, tai gal iš nepasitikėjimo ar norėdama nuo visko atsiriboti. Argumentų kalbėti tiesą visai nedaug, o meluoti — daugybė. Klausykit, ar jums tikrai viskas gerai? Jūsų veide neliko nė lašo kraujo.

Paknopstom puoliau tiesiog į išvietę.

Palikau tenai visus pusryčius, vakarienę ir gerą dalį manyje susitvenkusio pykčio. Lediniu vandeniu iš čiaupo nusiprausiau veidą ir įsistebeilijau į rūškaną atvaizdą veidrodyje, kurio kampe kažkas pieštuku buvo išvedžiojęs „Žironas [* Prancūzijos revoliucijos veikėjas.] — ožys“. Grįžęs atgal radau Ferminą, stovintį prie baro, jis sumokėjo už pusryčius ir diskutavo su mūsų padavėju apie futbolą.

— Jau geriau? — pasiteiravo.

Linktelėjau.

— Veikiausiai nukrito kraujospūdis, — pasakė Ferminas. — Imkit „Sugus“ ledinuką, tai vaistas nuo visų ligų.

Išėjus iš kavinės, Ferminas primygtinai siūlė iki Švento Gabrieliaus kolegijos važiuoti taksi, metro tebus kitam kartui. Jo argumentas buvo nepaprastai šviesus rytas — į tunelius tik žiurkės lenda.

— Už taksi iki Sarijos paklosim gerą sumelę, — prieštaravau.

— Mokės kvailių savišalpos kasa, — nenusileido Ferminas. — Tas žioplys atidavė per daug grąžos, o jums dabar netinka keliauti po žemėmis.

Nelegalaus fondo pamaloninti patraukėme į skersgatvį ties Katalonijos alėja ir lūkuriavome taksi. Keletą jų praleidome, nes Ferminas pareiškė, jeigu važiuosime automobiliu, tai tik „Studebaker“. Ketvirtį valandos teko laukti, kol pasirodė jo trokštama mašina, kurią Ferminas pasitiko su džiugia nuostaba. Jis panūdo sėsti į priekį, tai suteikė galimybę užmegzti su vairuotoju pašnekesį apie Maskvą ir Josifą Staliną, kurį šis laikė stabu ir tolimu dvasiniu vadu.

— Šiame šimtmetyje buvo trys iškiliausios asmenybės: Doloresa Ibaruri, Manoletis ir Josifas Stalinas, — pareiškė taksistas, pasiruošęs išsamiai nušviesti mums garsiojo draugo biografiją.

Važiavau patogiai įsitaisęs ant galinės sėdynės ir į jų diskusijas nesikišau, — mėgavausi gaiviu oru pro atidarytą langelį. Ferminas patenkintas, kad važiuoja „Studebaker“, vis erzino taksistą, kuris žodžiais puošė tarybinio vado portretą, pateikdamas abejotinų istoriografinių faktų.

— Kiek žinau, jis turi bėdų dėl prostatos, mat kartą neatsargiai prarijo sedulos kauliuką, nuo to laiko pajėgia šlapintis, jei giedamas Internacionalas, — pasakė Ferminas.

— Fašistinė propaganda, — kirste nukirto taksistas. — Draugas Stalinas meža kaip jautis. Norėčiau įsigyti didžiulę „Volgą“.

Tokie ir panašūs pokalbiai vyko per visą Vija Augustą į aukštutinę miesto dalį. Įsidienojo, ir švelnus vėjelis nuskaidrino dangų iki akinamo mėlio. Ties Ganduksero gatve vairuotojas pasuko dešinėn ir pamažu leidomės Bonanovos alėjos link.

Švento Gabrieliaus kolegija stūksojo medžių paunksnėje, tuo miškeliu ir baigėsi siauras, vingiuotas nuo Bonanovos atsišakojęs keliukas. Mūrinė siena nusagstyta apvaliais langais, pro kuriuos matėsi gotikinis raudonų plytų statinys su arkomis ir kvadratiniais bokšteliais, kyšančiais virš gausiai puoštos katedros kupolų. Atsisveikinę su taksistu patraukėme pro fontanėlius su pelėsiais apėjusiais cherubinais, per vešlų sodą, išraizgytą tarp medžių vinguriuojančių akmenimis grįstų takelių. Žingsniuojant paradinio įėjimo link, Ferminas suskubo nušviesti man šios institucijos praeitį.

— Nors dabar tai primena Rasputino mauzoliejų, bet kadaise Švento Gabrieliaus kolegija buvo viena garsiausių ir labiausiai privilegijuotų mokslo įstaigų Barselonoje. Respublikos laikais jos prestižas smuko, nes tuometiniai naujieji turčiai, pramonininkai ir bankininkai, kurių atžaloms dėl žemos kilmės ši mokslo įstaiga ilgai buvo nepasiekiama, nutarė įkurti savo mokslo įstaigas, kur joms būtų rodoma derama pagarba ir kur negalėtų mokytis kitų sluoksnių vaikai. Pinigai panašūs į virusą: pas ką jų prisikaupia, to siela ima pamažu pūti, būtina perpilti kraują. Ar pavardės dabar gyvuoja amžius? O kadaise, tarkime, nuo l880 iki 1930 metų Švento Gabrieliaus kolegija surinkdavo visus kilmingos ir turtingos grietinėlės palikuonis. Aldajų kompanija į šią niūrią vietą pakliuvo per savo ryšius, trokšdama susibroliauti su panašiais į juos, klausytis mišių ir pasimokyti istorijos, kad, progai pasitaikius, galėtų sublizgėti savo žiniomis.

— Bet Chulijanas Karaksas jiems neprilygo kilme?

— Kartais tokios garsios įstaigos savo krikščioniškam kilnumui ir didybei pademonstruoti įsteigia keletą nemokamų vietų sodininko ar batų valytojo vaikams, — postringavo Ferminas. — Veiksmingas būdas nukenksminti vargšus ir įskiepyti vaikams troškimą tapti turtingiems. Tai nuodas, kuriuo kapitalizmas apakina ir…

— Ferminai, dabar nesivelkit į socialinių prieštaravimų doktriną, nes, jei kuris iš kunigų išgirs, išmes mudu lauk, — pasakiau griežtai, rodydamas į kelis smalsiai ir paslapčia mus stebinčius vienuolius, lūkuriuojančius ties paradinio įėjimo vartais. Tikėjausi, kad jie nenugirdo mūsų pokalbio.

Vienas nutaisęs malonią šypseną patraukė prie mūsų, pamaldžiai susidėjęs rankas ant krūtinės. Galėjo būti penkiasdešimties, o dėl liesumo ir resvų plaukų buvo panašus į vanagą. Skvarbus žvilgsnis, odekolono ir naftalino kvapas.

— Laba diena. Aš esu tėvas Fernandas Ramosas, — prisistatė. — Kuo galiu pagelbėti?

Ferminas ištiesė ranką, kurią vienuolis, prisidengęs ledine šypsena lyg skydu, pasvarstęs spustelėjo.

— Esu Ferminas Romero de Toresas, „Semperė ir sūnus“ knygininkas asesorius, maloniai sveikinu jūsų ekscelenciją. Štai čia mano bendradarbis ir geras draugas Danielis, labai gabus ir dievobaimingas jaunuolis.

Tėvas Fernandas įdėmiai žiūrėjo į mudu. Norėjau skradžiai žemę prasmegti.

— Ką gi, ir man malonu jus pasveikinti pone Romero de Toresai, — nuoširdžiai atsakė. — Ar galiu pasiteirauti, kas judu atvedė į mūsų kuklią įstaigą?

Nutariau nedvejodamas įsiterpti, kol Ferminas neleptelėjo vienuoliui ko nederama ir mūsų neišprašė lauk.

— Tėve Fernandai, mus domina du buvę Švento Gabrieliaus kolegijos auklėtiniai: Chorchė Aldaja ir Chulijanas Karaksas.

Tėvas Fernandas sučiaupė lūpas ir suraukęs antakius mąstė.

— Chulijanas pasimirė daugiau nei prieš penkiolika metų, o Aldaja išvyko į Argentiną, — tik tiek pasakė.

— Ar pažinojote juos?

Prieš atsakydamas dvasininkas mudu po vieną pervėrė aštriu žvilgsniu.

— Mokėmės vienoje klasėje. Ar galėčiau sužinoti, kodėl jus tai domina?

Mąsčiau, ką čia atsakius į klausimą, bet Ferminas mane aplenkė.

— Matote, į mūsų rankas pakliuvo tam tikra korespondencija, kuri, — teisinės vingrybės čia supainiotos, — priklauso ar priklausė minėtiems asmenims.

— O kokia gi tos korespondencijos kilmė, jei klausimas nepasirodys įžūlus?

— Jūsų malonybe, prašyčiau mūsų tylėjimo nepalaikyti blogu tonu, nes Dievas apdovanojo mus materija, sąmone ir paslaptimi, o tai neturi nieko bendra su tariamu pasitikėjimu, paslaugumu ir kilniaširdiškumu, kuriais jūsų ekscelencija mus apgaubėte, — vienu atsikvėpimu išpoškino Ferminas.

Tėvas Fernandas žiūrėjo į mus akivaizdžiai apstulbęs. Surizikavau vėl įsiterpti į diskusiją, kol Ferminas neužbėgo už akių.

— Straipsniai, kuriuos minėjo ponas Romero de Toresas, susiję su šeimos reikalais, prisiminimais ir sentimentaliąja prasme brangintomis vertybėmis. Tėve, mes norėtume prašyti, jei tai nebus pernelyg daug, papasakoti, ką prisimenate apie Chulijaną ir Aldają, apie tuos laikus, kai drauge mokėtės.

Tėvas Fernandas vis dar nepatikliai žiūrėjo į mudu. Supratome, kad mūsų paaiškinimų, pateisinančių tokį susidomėjimą ir likintis jo pagalbos, nepakanka. Sutrikęs pažvelgiau į Ferminą, melsdamas, kad suregztų kokią gudrybę ir palenktų dvasininką į savo pusę.

— Ar žinote, kad jūs šiek tiek panašus į Chulijaną jaunystėje? — netikėtai paklausė tėvas Fernandas.

Ferminui sublizgėjo akys. Na, štai, pagaliau, pamaniau sau.

— Tėve, jūs aiškiaregys, — pareiškė Ferminas, apsimetęs nustebęs. — Jūsų įžvalgumas mus visai nuginklavo. Jūs daug pasieksite, neabejoju — būsit kardinolu arba popiežiumi.

— Ką turite omeny?

— Argi neakivaizdu, šviesiausiasis?

— Tiesą sakant, nesuprantu…

— Ar galime pasitikėti jumis kaip per išpažintį?

— Bet čia juk sodas, ne klausykla.

— Mums pakaks jūsų, kaip bažnyčios tarno, diskretiškumo.

— Jūs gavote jį.

Ferminas lengviau atsiduso ir svajingai pažvelgė į mane.

— Danieli, mes negalime meluoti šiam šventam Kristaus kareiviui.

— Žinoma, ne… — sumikčiojau galutinai sutrikęs.

Ferminas priėjo prie dvasininko ir paslaptingai sukuždėjo:

— Tėve, mes turime svarių motyvų įtarti, kad mūsų draugas Danielis yra velionio Chulijano Karakso sūnus. Todėl mums maga sužinoti apie jo praeitį ir prikelti prisiminimus apie į kitą pasaulį išėjusįjį, kurį mirtis atskyrė nuo šio vargo kūdikio.

Tėvas Fernandas apstulbęs įsistebeilijo į mane.

— Tai tiesa?

Linktelėjau. Ferminas susigraudinęs patapšnojo man per petį.

— Pažvelkit į jį, vargšelį, ieškantį savo gimdytojo, klaidžiojantį atminties ūkanose. Ar teko regėti ką nors liūdnesnio? Švenčiausia prakilnybe, padėkite jam.

— Ar turite kokių įrodymų, patvirtinančių jūsų teiginius?

Ferminas suėmė mano smakrą ir pasiūlė veidą, kaip įrodymą.

— Nerasčiau svaresnių įrodymų, šventenybe, negu šis veidas, nebylus liudytojas ir akivaizdus tėvystės ženklas.

Dvasininkas atrodė apniktas dvejonių.

— Tėve, ar pagelbėsite man? — įsidrąsinau paprašyti.

Tėvas Fernandas kiek sutrikęs nusileido.

— Galiausiai nematau čia nieko bloga, — nusprendė jis. — Kas jus domina?

— Viskas, — atsakė Ferminas.

25

Tėvas Fernandas pasakojo prisiminimus pamokslininko tonu. Sakinius jungė kruopščiai, su pamokomu santūrumu, lyg pabrėždamas tai, kas, rodos, turėjo būti paskatinimu aukotis, tačiau buvo neįgyvendinta. Profesūros metai išugdė tvirtą, didaktišką kalbos manierą žmogaus, pratusio, kad jo klausomasi, tik kažin ar tikrai isgirstama.

— Jei atmintis manęs neklaidina, Chulijanas Karaksas į Švento Gabrieliaus kolegiją buvo priimtas 1914 metais. Greitai susipažinau su juo, nes mudu priklausėme būreliui mokinių, kilusių iš nepasiturinčių šeimų. Mus vadino Mortsdegana [* Savižudžiai.] komanda. Kiekvieno iš mūsų istorija buvo nepaprasta. Aš savo nemokamą vietą mokykloje gavau per tėvą, dvidešimt penkerius metus dirbusį šios įstaigos virtuvėje. Chulijanas buvo priimtas tarpininkaujant ponui Aldajai, kuris siūdinosi skrybėles Chulijano tėvo Fortunio ateljė. Žinoma, buvo kiti laikai, galybė anuomet telkėsi šeimose ir dinastijose. Dabar visa pražuvę, paskutiniuosius reliktus pasiglemžė Respublika, manyčiau, tai — į gera, iš anų laikų beliko vien vardai ir įstaigų, bankų, beveidžių susivienijimų liudijimai. Kaip ir visi seni miestai, Barselona tėra griuvėsių liekanos. Didžiosios šlovės laikai, kuriuos rodo daug kas — rūmai, fabrikai, paminklai, — buvusios galybės ženklai, su kuriais susitapatiname, bet jie tėra negyvi kūnai, žuvusios civilizacijos reliktai.

Čia tėvas Fernandas padarė iškilmingą pauzę, atrodė, lyg tikisi išgirsti kokią lotynišką sentenciją ar skaitinį iš Šventojo Rašto.

— Amen, šventasis tėve. Didi tiesa kalba jūsų lūpomis, — pasakė Ferminas, nutraukdamas nejaukią tylą.

— Jūs pasakojote apie pirmuosius tėvo metus kolegijoje, — mandagiai priminiau.

Tėvas Fernandas pritariamai linktelėjo.

— Jau tuomet jis vadinosi Karaksas, nors jo pirmoji pavardė buvo Fortunis [* Ispanai paprastai turi dvi pavardes: pirmoji – tėvo, antroji – motinos mergautinė.]. Iš pradžių kai kurie berniūkščiai dėl to iš jo šaipėsi, na, ir dėl to, kad jis iš Mortsdeganos. Patyčių neišvengiau ir aš, juk buvau virėjo sūnus. Žinote, kokie tie vaikai. Dievas pripildė jų širdis kilnumo, tačiau jie kartoja tai, ką girdi namie.

— Angelėliai, — pritarė Ferminas.

— O ką prisimenate apie tėvą?

— Na, viskas buvo taip seniai… Tuomet geriausias jūsų tėvo draugas buvo ne Chorchė Aldaja, o berniukas, vardu Migelis Molineras. Migelis buvo kilęs iš tokios pat turtingos šeimos kaip Aldaja, ir drįstu teigti, kad tai buvo pats ekstravagantiškiausias mokinys, koks tik kada nors čia mokėsi. Rektorius laikėsi nuomonės, kad jį apsėdęs velnias, nes per mišias berniukas vokiškai cituodavo Marksą.

— Neginčijamas apsėdimo ženklas, — pritarė Ferminas.

— Migelis su Chulijanu labai gerai sutarė. Kartais visi trys susitikdavome vidurdienio pertraukos metu, ir Chulijanas mums pasakodavo istorijas. Kartais pasakodavo apie savo ir Aldajų šeimas.

Atrodė, vienuolis kažkodėl abejoja.

— Net ir baigę mokyklą mudu su Migeliu dar ilgai palaikėme ryšius. Chulijanas jau buvo išvykęs į Paryžių. Žinau, kad Migelis labai jo ilgėjosi, dažnai kalbėdavo apie jį, dalydavosi prisiminimais, kurie juodu siejo senais laikais. Vėliau, kai įstojau į seminariją, Migelis juokais pasakė man, kad tapau jo priešu, bet mudu išties atitolome.

— Ar teko girdėti, kad Migelis susituokė su tokia Nurija Monfort?

— Vedė? Migelis?

— Ar jus tai stebina?

— Manau, neturėtų, bet… Nežinau. Tiesą sakant, apie Migelį jau daug metų nieko nežinau. Nuo tada, kai prasidėjo karas.

— Ar jis niekada neminėjo Nurijos Monfort vardo?

— Ne, niekada. Nei apie vedybas, nei kad turi sužadėtinę… Klausykit, nežinau, ar turėčiau jums viską pasakoti. Ką man pasakojo Chulijanas su Migeliu — pernelyg asmeniška, savaime suprantama, prašyčiau, kad viskas liktų tarp mūsų.

— Negi nesuteiksite jo sūnui vienintelės galimybės ką nors sužinoti apie tėvą? — nusistebėjo Ferminas.

Tėvą Fernandą apniko abejonės, bet, kaip man pasirodė, ir troškimas prisiminti, sugrįžti į praėjusius laikus.

— Ką gi, manau, po šitiek metų jau nebesvarbu. Prisimenu tą dieną, kai Chulijanas papasakojo mums apie pažintį su Aldajomis ir kaip tai netikėtai pasuko jo gyvenimą kita kryptimi…

…1914 metų spalį prie Fortunio skrybėlių ateljė San Antonijaus skersgatvyje sustojo mašina, kuri daugeliui priminė ratuotą panteonų. Iš jos išlipo iškili, didinga ir arogantiška pono Rikardo Aldajos figūra. Tai buvo vienas turtingiausių ne tik tuometinės Barselonos, bet ir visos Ispanijos žmonių kurio tekstilės pramonės imperija apėmė visą Kataloniją. Jo apsukriose rankose susitelkė visi bankai ir vidurio provincijos teritorinė nuosavybė. Grėsmingas, visuomet aktyvus, lyg marionetes valdė deputatus, savivaldybę, ministerijas, vyskupiją ir uosto muitinės tarnybą.

Tą popietę būtybei vešliais ūsais, kupliomis žandenomis ir nepridengta galva, — tai aplinkinius šiek tiek trikdė, — prireikė skrybėlės.

Jis užėjo į pono Antonio Fortunio ateljė, iš padilbų apžiūrėjo skrybėlininką su jaunu padėjėju Chulijanu ir tarė: „Mane pasiekė garsas, kad čia gaminamos geriausios skrybėlės Barselonoje. Artėja ruduo, ir man reikės šešių cilindrų, dvylikos skrybėlių, kepurės medžioklei ir ko nors, tinkamo lankytis Madrido teisme. Jūs žymitės, ar laukiat, kad pakartočiau?“ Tokia buvo pelną žadanti darbo proceso pradžia, kai tėvas su sūnumi suvieniję pastangas ėmė vykdyti pono Rikardo Aldajos užsakymą. Chulijanas apie Aldają žinojo iš dienraščių ir tarė sau negalįs nuvilti tėvo lemtingiausių jo verslui metu. Nuo tos akimirkos, kai galingasis įžengė į jų ateljė, skrybėlininkas tapo išskirtinis. Aldaja pažadėjo: jei bus patenkintas darbu, rekomenduos ateljė savo pažįstamiems. O tai reiškė, kad Fortunio skrybėlių ateljė, iki šiol siuvusi garbingiems, tačiau kukliai gyvenantiems miestelėnams, pakils į aukštesnes sferas. Ji aprūpins skrybėlėmis deputatus, merus, kardinolus ir ministrus. Ta savaitė pralėkė ypač greitai. Chulijanas nėjo į mokyklą, nes ateljė dirbo po aštuoniolika-dvidešimt valandų per parą. Tėvas, entuziazmo pagautas, dažnai jį apkabindavo, o kartais, nė pats nepajutęs, net pabučiuodavo sūnų. Viską vainikavo tai, kad pirmąsyk per keturiolika metų savo žmonai Sofi padovanojo suknelę ir batelius. Skrybėlininko negalėjai pažinti. Vieną sekmadienį net pamiršo nueiti į mišias, ir tą pačią popietę, išdidumo kupinas, apkabino Chulijaną ir su ašaromis akyse tarė: „Senelis mumis didžiuotųsi“.

Vienas sudėtingiausių dalykų gaminant skrybėles — galvos matavimas. Chulijano žodžiais tariant, pono Rikardo Aldajos kiaušas priminė netaisyklingos foimos melioną. Skrybėlininkas vos žvilgtelėjęs į to didžiavyrio galvą suprato, koks atsakingas darbas laukia. Jis pritarė Chulijanui, pajuokavusiam, kad tai ne galva, o masyvus kalnas.“ Tėve, su derama pagarba primenu jums, kad matuoti man sekasi geriau nei jums, nes jūs labai susijaudinate. Leiskite tai atlikti man.“ Skrybėlininkas mielai sutiko, ir kitą dieną, kai Aldaja išlipo iš „Mercedes Benz“, jį pasitikęs Chulijanas nusivedė į ateljė. Supratęs, kad matuos keturiolikos metų berniūkštis, Aldaja ne juokais supyko: „Kas čia dabar? Vaikėzas? Jūs tyčiojatės iš manęs?“ Chulijanas gerai žinojo, koks jis garsus žmogus, tačiau nėmaž nesutriko ir atsakė: „Pone Aldaja, tyčiotis iš jūsų nelabai yra dėl ko: jūsų plaukai smarkiai slenka, atrodo, lyg karūna juostų aikštę, ir jeigu jums greitai nepasiūsime skrybėlių, vaizdas gali būti panašus į Serta lygumą Išgirdęs tokius žodžius Fortunis manė prasmegsiąs skradžiai. Aldaja apstulbęs įsistebeilijo į Chulijaną. Ir tuomet, didžiausiai visų nuostabai, prapliupo tokiu juoku, kokiu seniai nebuvo juokęsis.

„Fortūnatai, tas jūsų berniūkštis toli eis“ — pareiškė Aldaja, dar nespėjęs gerai įsiminti skrybėlininko pavardės.

Štai tokiu būdu išaiškėjo, kad ponas Rikardas Aldaja irgi smarkiai praplikęs, bet aplinkiniams varo baimę, žmonės jam pataikauja ir lankstosi iki žemės. O padlaižių jis nepakentė, taip pat bailių ir visų, kurie pasižymėjo bet kokiu silpnumu: fiziniu, protiniu ar psichiniu. Susitikęs su vargšu berniuku, dar tik mokiniu, išdrįsusiu pasišaipyti iš jo, Aldaja pamanė, kad pasirinko tinkamą ateljė, ir padidino užsakymą. Visą savaitę kasdien eidavo matuotis siuvamų modelių, leisdavo matuoti galvą būsimoms skrybėlėms ir susitikdavo su Chulijanu puikiai nusiteikęs. Antonis Fortunis apstulbęs stebėjo, kaip katalonų visuomenės pažiba leipdavo juoku nuo istorijų, pasakojamų to jam nepažįstamo sūnaus, su kuriuo pats niekada nebendravo, nes jau daug metų neigė turįs bet kokį humoro jausmą. Savaitės pabaigoje Aldaja pasivedė skrybėlininką nuošaliau, norėdamas su juo šnektelėti akis į akį.

— Fortūnatai, jūsų sūnus nepaprastas, jūs dusinate jį savo mažutėje dulkinoje ateljė.

— Pone Rikardai, tai geras verslas, ir vaikinukas rodo susidomėjimą, nors aktyvumo jam ir stinga.

— Plepalai. Kokią mokyklą jis lanko?

— Na, tą…

— Tai darbininkų kalvė. Talentas ir gabumai, jeigu jų nepuoselėji jaunystėje, gęsta ir žlugdo žmogų. Jam reikia kryptingo išsilavinimo. Paramos. Fortūnatai, ar suprantate, ką turiu galvoje?

— Klystate, manydami, kad mano sūnus talentingas. Neįžiūriu jame nieko panašaus. Vos ne vos ištempė patenkinamą geografijos pažymį… Mokytojai skundžiasi, kad jam galvoje vėjai švilpauja, nepavyzdingai elgiasi, tuo atsigimė į motiną, na, o čia jis visuomet turės garbingą verslą…

— Fortūnatai, jūsų kalbos nuobodžios. Jau šiandien nueisiu pasikalbėti su Švento Gabrieliaus kolegijos valdžia, kad jūsų sūnų priimtų į tą pačią klasę, kaip mano pirmagimį Chorchę. Tai mažiausia, ką dėl to vaiko galiu padaryti.

Skrybėlininkas išplėtė akis iš nuostabos. Švento Gabrieliaus kolegija buvo aukštuomenės palikuonių šiltnamis.

— Bet, pone Rikardai, aš negalėsiu padengti tokių išlaidų…

— Niekas ir nesako, kad jums tai kainuos. Aš pasirūpinsiu berniuko išmokslinimu. Tereikia jūsų, kaip tėvo, sutikimo.

— Na, žinoma, aš sutinku, tiesiog…

— Vadinasi, sutarėme. Reikia tik pasiklausti Chulijano nuomonės.

Tuo metu iš pagalbinių patalpų nešinas manekenu pasirodė Chulijanas.

— Pone Rikardai, kai tik jūs pasakysite…

— Chulijanai, ką veiki šiandien popiet? — pasiteiravo Aldaja.

Chulijanas klausiamai žvilgtelėjo į tėvą, paskui į pramonininką.

— Žadėjau padėti tėvui ateljė.

— O ką dar?

— Norėjau eiti į biblioteką…

— Tau patinka skaityti, ar ne?

— Taip, pone.

— Ar esi skaitęs Konradą? „Tamsiąją širdį“?

— Tris kartus.

Skrybėlininkas visiškai sutrikęs pasidomėjo:

— O kas tasai Konradas?

Aldaja nutildė jį rankos mostu, kaip veikiausiai tildydavo savo akcininkus.

— Chulijanai, turiu biblioteką su keturiolika tūkstančių tomų. Kai buvau jaunas, skaičiau su užsidegimu, bet dabar jau nebėra tam laiko. Prisiminiau, kad turiu tris egzempliorius su Konrado autografu. Mano sūnus Chorchė neužsuka į biblioteką net stumiamas, ūk vienas žmogus namie dar mąsto ir mėgsta skaityti — tai mano duktė Penelopė, taigi visos tos knygos tarsi pasmerktos. Ar norėtum jas pamatyti?

Chulijanas be žodžių linktelėjo. Skrybėlininkas sceną stebėjo su nepaaiškinamu nerimu. Tuos vardus jis girdėjo pirmą kartą. Manė, kad romanus skaitydavo vien moterys ir tinginiai. „Tamsioji širdis“ jam nuskambėjo kaip mirtina nuodėmė.

— Fortūnatai, jūsų sūnus važiuoja su manimi, noriu, kad susipažintų su mano sūnumi Chorchė. Nesirūpinkite, parvešime jį namo. Nagi, vaikine, sakyk, ar sėdėjai kada „Mercedes Benz“ automobilyje?

Chulijanas sumetė, kad veikiausiai taip vadinasi karališkoji pramonininko mašina. Žinoma, ne, niekada nesėdėjo.

— Ką gi, patirsi tai. Jausmas, lyg būtum rojuje, tik numirti nereikia.

Antonis Fortunis žiūrėjo į juos, sėdančius į karietą atviru stogu, o širdį gniaužė liūdesys. Kai tą vakarą su Sofi sėdėjo prie stalo (ji pasipuošusi nauja suknele ir bateliais, nei mėlynių, nei randų jau beveik nesimatė), klausė savęs, kur jis dabar suklydo. Vos Dievas grąžino sūnų, Aldaja pasiėmė jį.

— Persirenk, nes primeni kekšę. Ir kad to vyno daugiau ant stalo nematyčiau. Pakanka to, kuris praskiestas vandeniu. Išlaidavimas pražudys mus.

Chulijanas niekuomet nebuvo lankęsis kitoje Diagonalės gatvės pusėje. Medžių alėjos, dvarai ir pilaitės, lūkuriuojančios miesto, buvo tarsi draudžiama zona. Palei Diagonalės gatvę driekėsi gyvenvietės, kalvos ir paslaptingos, turtingos, sakmėmis apipintos vietovės. Pakeliui Aldaja pasakojo jam apie Švento Gabrieliaus kolegiją, apie naujus, niekada nematytus draugus ir ateitį, kurios vizija Chulijanui netilpo galvoje.

— Chulijanai, o kokios tavo svajonės? Apie gyvenimą, noriu pasakyti.

— Nežinau. Kartais manau, kad norėčiau būti rašytoju. Novelistu.

— Kaip Konradas? Žinoma, tu dar labai jaunas. O bankininkystė tavęs nežavi?

— Nežinau, pone. Niekada apie tai negalvojau. Nėra tekę matyti daugiau nei trijų pesetų vienoje vietoje. Finansinės operacijos man — tamsi naktis.

Aldaja nusikvatojo.

— Chulijanai, tenai nėra nieko tamsaus. Gudrybė ta, kad dedi ne tris pesetas prie trijų, o tris milijonus prie trijų milijonų. Tenai nėra jokių mįslių. Jokios Švenčiausiosios Trejybės.

Tą vakarą, atsidūręs Tibidabo gatvėje, Chulijanas manė patekęs į rojų. Katedras primenantys dvarai šmėsčiojo abiejose kelio pusėse. Kiek pavažiavus, vaimotojas padarė posūkį ir įriedėjo pro vieno iš jų vartus. Visa armija tarnų ir tarnaičių puolė pasitikti grįžusio pono. Chulijanas atsidūrė priešais didingą rūmą. Jam niekada neatėjo į galvą, kad tokiuose gali gyventi realūs žmonės. Buvo vedamas vestibiuliu, perėjo skliautuotą salę, aksomu uždengtais marmuriniais laiptais pakilo į kitą, didžiulę, salę, ten pasieniuose nuo grindų ligi nematomo viršaus puikavosi knygos.

— Na, ką pasakysi? — paklausė Aldaja.

Chulijanas nė neišgirdo.

— Damianai, pasakyk Chorchei, kad tučtuojau ateitų į biblioteką.

Tarnai sukiojosi apie savo šeimininką be jokio garso lyg beveidės šmėklos, pasirengusios ištikimai pildyti bet kokį jo norą.

— Chulijanai, atrodo, reikės parūpinti tau dar vieną eilutę. Ne veltui sakoma, pagal drabužį sutinka… Tu būk ramus, pasakysiu Chasintai, kad viskuo pasirūpintų. Ir bus geriau, jei neužsiminsi tėvui, kam jam papildomi rūpesčiai? Štai, ateina Chorchė. Chorchė, noriu supažindinti tave su šauniu berniuku, kuris greitai bus tavo klasės draugas. Tai Chulijanas Fortu…

— Chulijanas Karaksas, — pertraukė šis.

— Chulijanas Karaksas, — patenkintas pakartojo Aldaja. — Man patinka šis derinys… Čia — mano sūnus Chorchė.

Chulijanas ištiesė ranką ir Chorchė Aldaja spustelėjo. Šiltas, bet vangus prisilietimas. Veidas išblyškęs lyg porcelianas, veikiau priminė ne gyvą žmogų, o lėlę. Dėvėjo tokius drabužius ir avėjo tokiais bateliais, kokių Chulijanui niekada neteko regėti. Jo žvilgsnis rodė aroganciją ir pasitikėjimą savimi, žiūrėjo iš aukšto, su dirbtiniu mandagumu. Chulijanas jam nuoširdžiai nusišypsojo, nors po iškilminga povyza matė baikštumą, nepasitikėjimą savimi ir tuštybę.

— Ar tiesa, kad nesi perskaitęs nė vienos knygos iš čia?

— Knygos man varo nuobodulį.

— Knygos — kaip veidrodis: jose atrandi tai, ką turi savyje, — atkirto Chulijanas.

Ponas Rikardas Aldaja vėl nusikvatojo.

— Gerai, man metas, palieku judu, kad geriau susipažintumėte. Pamatysi, Chulijanai, kad Chorchė nėra toks pasipūtęs ir išlepęs, koks dedasi, nekvailas berniukas, kai ką paveldėjo ir iš tėvo.

Matėsi, kad šie žodžiai žeidė berniuką lyg kumščių smūgiai, nors šypsena neblėso. Chulijanas pasigailėjo taip pasakęs, jis pajuto nuoširdžią užuojautą.

— Tu tikriausiai skrybėlininko sūnus, — be menkiausios paniekos ištarė Chorchė. — Pastaruoju metu tėvas nesiliauja apie tave kalbėjęs.

— Man tai naujiena. Tikiuosi, neįžeidžiau tavęs. Po ta visažinio kauke, kurią dėviu, nesu visai kvailas, nors gal taip atrodau.

Chorchė nusišypsojo. Chulijanas pamanė, kad taip — su dėkingumu — šypsosi žmonės, kurie neturi draugų.

— Eikš, parodysiu namus.

Išėję iš bibliotekos jiedu patraukė prie paradinių durų, tiesiog į sodelį. Žingsniuodamas per salę, prieš pat laiptus pakėlė akis ir pastebėjo šmėstelint kažkieno siluetą, ranką, švelniai braukiančią turėklu. Jis išvydo miražą. Mergaitei galėjo būti dvylika ar trylika metų. Ją lydėjo pagyvenusi, nedidutė moteristai rodė, kad ji — auklė. Mergaitė vilkėjo žydra šilkine suknele. Jos plaukų spalva priminė migdolus, o pečiai ir laibas kaklas atrodė lyg peršviečiami. Stabtelėjo laiptų aikštelės aukštybėse ir staiga atsigręžė. Jų žvilgsniai sekundę susitiko, ir ji vos pastebimai šyptelėjo. Paskui auklė, apkabinusi mergaitės pečius, nusivedė koridoriumi, ir juodvi dingo už kolonos. Nuleidęs akis Chulijanas vėl susitiko Chorchės žvilgsnį.

— Tai mano sesuo Penelopė. Dar susipažinsi. Keistoka. Kiauras dienas skaito. Eikš, noriu parodyti požeminę koplyčią. Virėjos sako, kad ji užburta.

Chulijanas klusniai žingsniavo paskui naująjį draugą, bet žemė siūbavo jam po kojomis. Ir tik dabar, nuo įsėdimo į pono Rikardo Aldajos „Mersedes Benz“ suprato, kad daugybę kartų jos ilgėjosi, svajojo apie tuos laiptus ir tą žydrą suknelę, ir tą pelenų spalvos akių žvilgsnį, nė nenutuokdamas, kas ji tokia ir kodėl jam šypsosi. Sode sutiko eiti su Chorchė iki pat ratinės, kur laikomos karietos, iki už jų esančių teniso aikštelių. Ir tik tada atsisuko ir vėl pamatė ją, žiūrinčią pro savo kambario langą antrame aukšte. Vos galėjo įžvelgti siluetą, bet žinojo, kad šypsosi jam ir kad kažkokiu būdu irgi jį atpažino.

Tas efemeriškas nuo laiptų siųstas Penelopės Aldajos ženklas nedavė jam ramybės Švento Gabrieliaus kolegijoje bent keletą savaičių. Naujas pasaulis atskleidė daugybę dviprasmybių, ir ne viskas jam patiko. Švento Gabrieliaus auklėtiniai elgėsi tarsi kilmingi, arogantiški princai, o mokytojai priminė klusnius, išmintingus tarnus. Pirmas, su kuriuo Chulijanas susidraugavo, neminint Chorchės Aldajos, buvo Fernandas Ramosas, vieno iš kolegijos virėjų sūnus, nė neketinęs vilkėti sutanos ir dėstyti tose pačiose auditorijose, kuriose kadaise mokėsi. Fernandą kiti pravardžiavo Krosniuku ir laikė už tarną. Nors jis buvo sumanus berniukas, bet draugų tarp mokinių neturėjo. Vienintelis bičiulis buvo ekstravagantiškasis Migelis Molinėms. Laikui bėgant, jis taps geriausiu Chulijano draugu. Migelis Molineras, kuriam Dievas nepagailėjo proto, bet pašykštėjo kantrybės, pasitelkęs didaktinius žaidimus skelbdavo savo mokytojų pareiškimus abejotinais, tuo, žinoma, užsitraukdamas jų rūstybę. Visi kiti vengė jo kandaus liežuvio, laikė jį kitos padermės, tokiems verčiau trauktis iš kelio. Nors Migelis elgėsi bohemiškai, o su aristokratiškumu neturėjo nieko bendra, jis buvo sūnus beprotiškai turtingo pramonininko, susikrovusio turtus iš ginklų gamybos.

— Tu Karaksas, tiesa? Girdėjau, tavo tėvas siuva skrybėles, — pasakė, kai Fernandas Ramosas juodu supažindino.

— Draugams — tiesiog Chulijanas. Girdėjau, tavo tėvas gamina patrankas.

— Prekiauja. Jis nemoka daryti nieko, išskyrus pinigus. Mano draugai — Nyčė ir prieš mus stovintis Fernandas Ramosas — vadina mane Migeliu.

Migelis atrodė liūdnas vaikinukas. Jį buvo apsėdęs nesveikas potraukis į viską, kas susiję su mirtimi, kapinėmis, tam skirdavo daugiausia laisvalaikio ir apmąstymų. Jo motina prieš trejus metus žuvo keistomis aplinkybėmis, kurias kažkoks gydytojas įvardijo kaip savižudybę. Būtent Migelis rado jos kūną šeimos vasarnamio fontane. Kai pasisekė virvėmis ją ištraukti iš vandens, pasirodė, kad skenduolės kišenės buvo pilnos akmenų. Taip pat rado vokiškai — jos gimtąja kalba — parašytą laišką, tačiau ponas Molineras, kuris niekada nesivargino tos kalbos išmokti, iškart, niekam neleidęs skaityti, be skrupulų sudegino laišką. Migelis Molineras mirtį regėjo visur: nurudusiuose medžių lapuose, iš lizdų iškritusiuose paukščiukuose, senių veiduose ir lietuje, kuris nuplauna visus pėdsakus. Turėjo didelių gabumų tapybai ir dažnai valandų valandas skirdavo tik angliai ir popieriui, kuriame visada atsirasdavo lyg rūke, lyg tuščiame paplūdimyje klaidžiojanti dama, matyt, simbolizavusi jo motiną.

— Migeli, kuo svajoji būti suaugęs?

— Aš niekada nebūsiu suaugęs, — mįslingai atsakydavo jis.

Be piešimo ir prieštaravimo bet kokiai gyvai būtybei, didžiausia jo aistra tapo paslaptingo austrų mediko Zigmundo Froido veikalai. Velionės motinos dėka Migelis Molineras laisvai kalbėjo ir skaitė vokiškai, turėjo ne vieną austrų gydytojo tomelį. Jo mėgstamiausia sritis buvo sapnų interpretacija. Klausinėdavo žmonių, ką jie sapnavę, kad vėliau lyg pacientui nustatytų diagnozę. Dažnai sakydavo, kad mirs jaunas ir tai nėmaž jo nejaudina. Chulijanui atrodė, kad po tiek apmąstymų mirties tema Migeliui buvo prasmingesnė už gyvenimą.

— Chulijanai, tą dieną, kai numirsiu, viskas liks tau, — sakydavo jis. — Išskyrus sapnus.

Be Fernando Ramoso, Molinero ir Chorchės Aldajos, Chulijanas greitai susibičiuliavo su vienu nedrąsiu ir nedraugingu berniuku, vardu Chavjeras, vienturčiu Švento Gabrieliaus kolegijos sargo sūnumi. Jie gyveno kukliame namelyje šalia kolegijos sodų. Į Chavjerą, kaip ir į Fernandą, kiti berniukai žiūrėjo iš aukšto, nedraugiškai, kaip į nepageidaujamą tarną, o šis vengė bendrauti, tenkinosi sodu ir vidiniu savo namų kiemeliu. Nuolat klaidžiojant po kolegiją jam tapo pažįstamas kiekvienas jos kampas, požeminiai takai, įėjimai į bokštus ir užkaborius, apie kuriuos jau niekas nė nenutuokė. Tai buvo jo paslaptis ir prieglobstis. Visada nešiojosi nedidelį peiliuką, matyt, nudžiautą iš tėvo, ir jo pomėgiu tapo drožinėjimas iš medžio, o savo darbelius slėpė kolegijos balandinėje. Jo tėvas, sargas Ramonas, buvo Kubos karo veteranas, netekęs rankos ir (sklido pikti gandai) dešiniosios sėklidės nuo šūvio, kurį paleido patsai Teodoras Ruzveltas. Neabejodamas, jog dykinėjimas — visų blogybių priežastis, Ramonas Vienkiaušis (taip jį pravardžiuodavo mokiniai) liepdavo sūnui grėbti iš pušynėlio ir fontanais puošto kiemo sudžiūvusius lapus ir grūsti juos į maišus. Ramonas buvo neblogas žmogus, sakytum netašytas ir pasmerktas susidėti su prastomis kompanijomis. Tačiau jo žmona buvo siaubinga. Vienkiaušis buvo vedęs princesės užgaidomis garsėjančią tamsuolę, kuri mėgo peršviečiamais drabužiais staipytis ne tik sūnaus, bet ir visų mokinių akivaizdoje, tai, žinoma, davė pagrindo pajuokai ir apkalboms. Krikštyta Marijos Kraponsijos vardu, visiems prisistatydavo Ivona, nes jai atrodė, kad taip prašmatniau. Ivona turėjo silpnybę kamantinėti sūnų, kaip sekasi bendrauti, kokie ryšiai su Barselonos aukštuomenės palikuonimis. Neabejojo, kad jos sūnus užmezgęs juos. Klausinėdavo apie vieno ar kito mokinio gyvenimą, turtus ir įsivaizduodavo save, apsigaubusią šilkais ir kviečiamą arbatėlės su pyragaičiais į aukštuomenės salonus.

Chavjeras stengėsi kuo mažiau užsibūti namie, su džiaugsmu kibo į sunkius tėvo skiriamus darbus. Sutikdavo su viskuo, kad tik būtų vienas, kad galėtų pabėgti į savo susikurtą pasaulėlį ir drožti figūrėles iš medžio. Kartais, iš tolo jį pamatę, kai kurie mokiniai imdavo šaipytis, o kiti net svaidyti akmenis. Kartą Chulijanas, sukrėstas vaizdo, kai akmuo praskėlė Chavjerui kaktą ir šis nusirito ant sąšlavų krūvos, puolė padėti jam ir pasiūlė draugystę. Iš pradžių Chavjeras manė, kad Chulijanas visų besikvatojančiųjų akivaizdoje ruošiasi jį pribaigti.

— Aš esu Chulijanas, — ištarė tiesdamas jam ranką. — Su draugais einame į pušynėlį, sulošime keletą partijų šachmatais, gal ir tu norėtum eiti?

— Nemoku žaisti šachmatais.

— Ir aš prieš dvi savaites nemokėjau. Bet Migelis tikrai geras mokytojas.

Vaikinukas su nepasitikėjimu dėbsojo, laukdamas pašaipų ar smūgių.

— Nežinau, ar tavo draugai nori, kad prie jų prisidėčiau…

— Toks jų sumanymas. Ką pasakysi?

Nuo tos dienos Chavjeras kartais būdavo su jais pasibaigus pamokoms. Visuomet tylus, tik klausydavosi kitų ir stebėdavo. Aldaja ne juokais jo bijojo. Fernandas, kuris savo kailiu patyrė patyčias ir žeminimus, mėgino maloniai kalbinti keistąjį vaikinuką. Migelis Molineras, paaiškinęs šachmatų pagrindus ir stebėjęs gydytojo akimis, labiausiai nepasitikėjo Chavjeru.

— Jis trenktas. Medžioja kates ir balandžius, skrodžia juos, o paskui laidoja pušynėlyje. Kaip smagu!

— Iš kur žinai?

— Pats man pasakojo, kai anądien aiškinau apie ėjimą žirgu. Dar pasakojo, kad kartais jo motina naktimis įlenda pas jį į lovą ir glamonėja.

— Jis tave mausto.

— Nemanau. Chulijanai, tam vaikinui ne juokais pasimaišęs protas. Suprantu, kad čia ne jo kaltė.

Chulijanas nekreipė dėmesio į Migelio įspėjimus ir pranašystes, tačiau jam buvo nelengva susidraugauti su sargo sūnumi. Ypač Ivona nemėgo nei Fernando Ramoso, nei Chulijano. Jiedu buvo vieninteliai jaunuoliai, kišenėse švilpavo vėjai. Sakydavo, kad Chulijano tėvas — tik paprastas krautuvininkas, o motina, nesugebėjusi pasiekti nieko daugiau, tebėra tik muzikos mokytoja.“ Tie žmonės nieko neturi: nei pinigų, nei padėties visuomenėje, nei elegancijos, branguti, — aiškino mama. — Iš jų tau geriausiai tinka Aldaja, nes yra iš labai geros šeimos“ —“ Taip, mama, — atsakydavo jis, — kaip pasakysiteLaikui bėgant, atrodė, kad Chavjeras ėmė pasitikėti savo naujaisiais draugais. Kartais praverdavo burną, o Migeliui Molinerui, kaip padėką už pamokas, drožinėjo naują šachmatinių figūrų komplektą. Vieną gražią dieną, niekam nė nesitikint ar mažiausiai to tikintis, berniukai pamatė, kad Chavjeras moka šypsotis, kad jo juokas skaidrus ir gražus tarsi vaiko.

— Matai, jis — normalus vaikinas, — pareiškė Chulijanas.

Bet Migelis Molineras laikėsi savo ir keistąjį berniuką stebėjo atidžiai, beveik su mokslininko įtarumu.

— Chulijanai, Chavjeras žavisi tavimi, — pasakė vieną dieną. — Jis daro viską, kad tik pelnytų tavo palankumą.

— Kokios nesąmonės. Tam juk turi tėvą su motina. Aš tik jo draugas.

— Esi nesupratingas, taigi. Jo tėvas sunkiai dirba, o motina — harpija blusos proteliu — kiauras dienas pušinėja, vaizduodamasi, kad ji — aukštuomenės ponia arba dar kas nors, ko geriau neminėsiu. Suprantama, berniokas ieško, kas juos pakeistų, ir štai tu — angelas gelbėtojas nukrinti tiesiog iš dangaus ir ištiesi jam ranką. Šventasis Chulijanas, atstumtųjų ir varguolių globėjas.

— Migeliy daktaras Froidas tau visai sumaišė protą. Visiems mums reikia draugo. Tau irgi.

— Tas vaikinas draugų neturi ir niekada neturės. Jo siela kaip voro. O jei ne, tai ilgainiui tokia taps. Man įdomu, ką jis sapnuoja…

Migelis Molineras nė neįtarė, kad Fransisko Chavjero sapnai buvo panašūs į jo draugo Chulijano sapnus. Prieš keletą mėnesių, kai Chulijanas dar nesimokė kolegijoje, sargo sūnus grėbė lapus kiemelyje su fontanais. Tada privažiavo prašmatnusis pono Rikardo Aldajos automobilis. Pramonininkas tą popietę atvyko ne vienas. Jį lydėjo apreiškimas, šilkais pasipuošęs šviesos angelas, kuris, rodės, nusileido tiesiai iš dangaus. Tas angelas buvo jo dukra Penelopė. Ji išlipo iš mersedeso ir, plazdėdama kaspinais, patraukė tiesiai prie fontano, ranka pataškė fontano vandenį ir prisėdo šalimais. Kaip visuomet, jai iš paskos atskubėjo auklė Chasinta, pasirengusi paklusti menkiausiam mergaitės judesiui. Chavjerui nerūpėjo, galėjo net pulkas auklių sekti iš paskos, jo akys matė tik mergaitę. Bijojo net sumirksėti, kad vizija nedingtų. Lyg užburtas, nekvėpuodamas spoksojo į ją. Netrukus, tarsi pajutusi jo buvimą ir slaptą žvilgsnį, mergaitė pakėlė akis. Žiūrėdamas į tą gražų veidą pajuto kažką nepakeliamai skausminga. Jam pasirodė, kad ji šyptelėjo. Sukrėstas pasileido tekinas į bokštą, į balandinę, į savo mėgstamą slėptuvę. Jo rankos tebevirpėjo, kai pasiėmęs drožinėjimo įrankį pradėjo naują figūrėlę, kurioje troško įamžinti ką tik regėtą veidą. Tąnakt, grįžęs į sargo namus vėliau nei paprastai, pusnuogę motiną rado įpykusią nuo laukimo. Vaikinukas nudyrė akis, vengdamas motinos žvilgsnio, tarsi jo akyse galėjo išvysti mergaitę prie fontano ir suprasti mintis.

— Kur šlaistaisi, prakeiktas šikniau?

— Atleiskite, mama. Pasiklydau.

— Tu klaidžioji nuo pat tos akimirkos, kai išvydai pasaulį.

Po daugelio metų, kaskart kišdamas kaliniui į gerklę revolverio vamzdį, policijos inspektorius Fransiskas Chavjeras Fumeras prisimindavo tą dieną, kai netoli senos „Las Planas“ užkandinės motinos kiaušas ištiško lyg pernokęs arbūzas, o jis nepajuto nieko, vien pasišlykštėjimą, kurį kelia negyvėliai. Policija, apie šūvį perspėta vietos budėtojo, rado berniuką, rymantį ant uolos ir laikantį dar neataušusį ginklą. Jis abejingai žiūrėjo į sustingusį, vabzdžiais apėjusį Marijos Kraponsijos, pasivadinusios Ivona, Išvydęs patrulius išsitiesė, o veidas, lyg raudonuke apsirgusiojo, nusėtas smulkučiais raudonais kraujo lašeliais. Išgirdę gailų sriūbavimą, policijos darbuotojai už kokių trisdešimties metrų rado dilgėlėse į kamuoliuką susirietusį Ramoną Vienkiaušį. Jis tirtėjo kaip vaikas, buvo toks sukrėstas, kad nieko nesuvokė. Po ilgų tyrimų policijos viršininkas konstatavo tai kaip tragišką atsitikimą, raporte taip ir buvo parašyta: sąmonės aptemimas. Vaikinuko paklausė, kuo galima jam padėti, ir Fransiskas Chavjeras Fumeras pasiteiravo, ar jie negalėtų pasaugoti to seno šautuvo, nes užaugęs jis nori tapti kareiviu…

— Pone Romero de Toresai, ar gerai jaučiatės?

Netikėtas Fumero atsiradimas tėvo Fernando pasakojime mane lyg šaltu vandeniu perliejo, tačiau Ferminą tai paveikė triuškinamai. Jis išbalo, rankos drebėjo.

— Nukrito kraujospūdis, — vos girdimai teisinosi Ferminas. — Katalonijos klimatas iš pietų kilusius žmones mirtinai išsekina.

— Gal vandens stiklą? — sunerimęs pasiteiravo vienuolis.

— Jei, šviesybe, tai jūsų nevargins. Gal dar kokį šokoladėlį, kad papildyčiau gliukozės atsargas…

Dvasininkas padavė jam stiklinę, ir ją Ferminas išgėrė vienu mauku.

— Turiu tik karamelių su eukaliptu. Ar tiks?

— Dievas jums atlygins.

Ferminas susižėrė visą saują karamelių ir netrukus atgavo pirmykštę veido spalvą.

— Ar vaikinukas, nukentėjusio sargo sūnus, tikrai vadinosi Fumeras, Fransiskas Chavjeras Fumeras?

— Žinoma. Pažįstate jį?

— Ne, — atsakėme duetu.

Tėvas Fernandas susimąstė.

— Nieko keista. Fransiskas Chavjeras — liūdnai pagarsėjęs personažas.

— Ne visai jus suprantame…

— Puikiai mane suprantate. Fumeras — Barselonos kriminalinės brigados vyriausiasis inspektorius ir jo reputacija gerai žinoma net tiems, kurie su juo nesusidūrė. O jūs, pastebėjau, išgirdę jo vardą, kaipmat susigūžėte.

— Dabar, kai šitai pasakėte, šviesybe, atrodo girdėta…

Tėvas Fernandas nužvelgė mus iš padilbų.

— O vaikinukas nėra Chulijano Karakso sūnus. Juk tiesa?

— Eminencija, jis dvasinis sūnus, tai moraline prasme daug svarbiau.

— Į ką judu įsipainioję? Kieno siųsti?

Tada supratau, kad iš dvasininko buveinės galime būti išginti lauk, ir, parodęs Ferminui ženklą tylėti, darsyk pamėginau lošti garbingai.

— Tėve Fernandai, jūs visiškai teisus. Chulijanas Karaksas nėra mano tėvas. Tačiau mūsų niekas nesiuntė. Prieš keletą metų į mano rankas atsitiktinai pateko Karakso knyga, kuri buvo laikoma dingusia, ir nuo tada mėginu ką nors apie jį sužinoti, išsiaiškinti jo mirties aplinkybes. Ponas Romero de Toresas maloniai pasisiūlė man padėti.

— Apie kokią knygą kalbate?

— Vėjo šešėlis. Skaitėte?

— Esu perskaitęs visus Chulijano romanus.

— Gal kartais juos turite?

Vienuolis papurtė galvą.

— Gal galiu paklausti, kur jie?

— Prieš kelerius metus kažkas įsibrovė į mano kambarį ir knygos sudegė.

— Neturite jokių įtarimų?

— O kaipgi! Fumeras. Ar ne dėl to pas mane apsilankėte?

Mudu su Ferminu susižvalgėme.

— O kodėl Fumerui prireikė deginti knygas?

— O todėl, kad paskutiniais mokslo metais Fransiskas Chavjeras mėgino nušauti Chulijaną tėvo ginklu. Jei Migelis nebūtų jo sulaikęs…

— O kodėl kėsinosi nušauti? Juk Chulijanas buvo vienintelis jo draugas.

— Fransiskas Chavjeras ėjo iš proto dėl Penelopės Aldajos. Niekas to nežinojo. Manau, net pati Penelopė nekreipė į vaikinuką nė menkiausio dėmesio. Jis metų metais saugojo savo paslaptį. Panašu, kad Chulijanui nežinant visur jį sekė. Manau, vienąkart pamatė juodu bučiuojantis. Nežinau. Bet žinau, kad vidury baltos dienos kėsinosi jį nušauti. Migelis Molineras, kuris visada į Fumerą žiūrėjo įtariai, paskutinę akimirką sukliudė. Dar ir dabar ties įėjimu matyti šūvio palikta skylė. Kaskart, eidamas pro šalį, tai prisimenu.

— Kas nutiko Fumerui?

— Jis ir jo šeima buvo išprašyti iš čia. Atrodo, Fransiskas Chavjeras kurį laiką gyveno internate. Apie jį išgirdome tik prieš keletą metų, po nelaimingu atsitikimu laikytos motinos mirties. Tai nebuvo nelaimingas atsitikimas. Migelis jau iš pradžių buvo teisus. Fransiskas Chavjeras Fumeras — žmogžudys.

— Jei tik jūs žinotumėte… — sušnabždėjo Ferminas.

— Pageidaučiau, kad atskleistumėte nors kiek tiesos.

— Galime tvirtinti, kad ne Fumeras sudegino jūsų knygas.

— Tuomet kas?

— Turime faktų, kad tai žmogus ugnies sužalotu veidu, pasivadinęs Leinu Kubertu.

— Ar tik jis ne?..

Linktelėjau.

— Tai vienas iš Karakso personažų. Velnias.

Tėvas Fernandas atsilošė kėdėje. Atrodė toks pat sutrikęs kaip ir mudu.

— Kaskart darosi vis aiškiau, kad viso šio rato centre sukasi Penelopė Aldaja, tik apie ją žinome mažiausiai, — pasakė Ferminas.

— Nemanau, kad galėsiu jums padėti. Vos du ar tris kartus mačiau ją ir tik iš tolo. Apie ją žinau tiek, kiek pasakojo Chulijanas, ir lai nėra daug. Kartą girdėjau, kad Chasinta Koronado minėjo Penelopės vardą.

— Kas ta Chasinta Koronado?

— Penelopės auklė. Ji užaugino Chorchę su Penelope. Kartais ateidavo pasiimti Chorchės po pamokų, nes ponas Rikardas Aldaja nenorėjo, kad vaikai bent sekundę liktų be priežiūros. Chasinta buvo jiems lyg angelas sargas. Sužinojusi, kad mudu su Chulijanu gyvename kukliai, kaskart atnešdavo priešpiečių, manydama, kad badaujame. Kartodavau jai, kad neverta vargintis, juk mano tėvas dirba virėju, ir maisto man tikrai nestigo. Bet ji laikėsi savo. Aš jos laukdavau, kartais kalbėdavomės. Ji buvo reto gerumo moteris, neteko sutikti kitos tokios. Neturėjo nei vaikų, nei sužadėtinio. Pasauly buvo viena kaip pirštas ir pasiaukojo Aldajos vaikams. Penelopę mylėjo visa siela. Dar ir dabar apie ją tebekalba…

— Ar matotės su Chasinta?

— Retkarčiais aplankau ją Santa Liusijos prieglaudoje. Neturi nė vieno artimo žmogaus. Viešpats, neatskleisdamas priežasčių, ne visada mus apdovanoja šiame gyvenime. Chasinta dabar — garbaus amžiaus moteriškė, ir, kaip anksčiau, tebėra vienut vienutėlė.

Mudu su Ferminu susižvalgėme.

— O Penelopė? Niekuomet jos neaplanko?

Tėvo Fernando žvilgsnis priminė tamsaus šulinio gelmes.

— Niekas nežino, kas nutiko Penelopei. Mergaitė buvo visas Chasintos gyvenimas. Kai Aldajų šeima emigravo į Ameriką, ji prarado mergaitę, prarado viską.

— O kodėl jos nesivežė kartu? Ar Penelopė irgi išvyko į Argentiną su kitais šeimos nariais?

Dvasininkas gūžtelėjo pečiais.

— Nežinau. Po 1919 metų neteko apie Penelopę girdėti nei jos regėti.

— Tais metais Chulijanas išvyko į Paryžių, — priminė Ferminas.

— Turite man prižadėti, kad netrikdysite tos vargšės senutės ramybės, skaudūs prisiminimai telieka užmaršty.

— Kuo mus laikote? — įsižeidė Ferminas.

Suprasdamas, kad nieko daugiau iš mūsų nepeš, vienuolis primygtinai prašė, jei sužinosime ką nauja, pranešti ir jam. Ferminas prisiekė Naujuoju Testamentu, gulinčiu ant rašomojo stalo.

— Palikite Evangeliją ramybėje. Pakaks man ir jūsų žodžio.

— Jūs, tėve, tikrai įžvalgus.

— Eime, palydėsiu iki vartų.

Nulydėjo per sodą iki pinučių ir stabtelėjęs atsargiai apžvelgė gatvę, vedančią į realų pasaulį, tarsi žengęs dar bent vieną žingsnį bijotų prasmegti skradžiai. Šmėstelėjo mintis: kažin kada paskutinįsyk tėvas Fernandas buvo išėjęs už Švento Gabrieliaus kolegijos vartų.

— Labai krimtausi, kad Chulijanas pasimirė, — tarė lediniu balsu. — Nepaisant to, kas atsitiko paskui, — nesvarbu, kad nutolome, — Migelis, Aldaja, Chulijanas ir aš buvome geri draugai. Net Fumeras. Maniau, būsim neišskiriami, bet gyvenimas — mįslė, kurią ne visada įminsi. Daugiau tokių gerų draugų neradau ir nemanau, kad rasiu. O jūs, Danieli, tikiuosi, rasite tai, ko ieškote.

26

Jau visai įdienojus pasiekėme Bonanovos alėją, žingsniavome paskendę savo mintyse. Nė neabejojau, kad Ferminą kankino paslaptingas inspektoriaus Fumero atsiradimas šioje istorijoje. Iš padilbų stebėjau ir supratau, kad jį kamuoja nerimas, veide matyti neviltis. Tamsių debesų šydas kaip kraujo dėmė uždengė spalvingą lapų šviesą.

— Jei nepaskubėsime, permirksime iki siūlo galo, — pasakiau.

— Nelis. Šie debesys primena naktį, smūgius, kurių lauki.

— Negi mokate skaityti iš debesų?

— Gyvendamas gatvėje perpranti tokius dalykus, apie kuriuos nė nenutuokei. Vien pagalvojus apie Fumerą mane apėmė siaubingas alkis. Ką pasakysite, jei užsuktume į Sarijos aikštės barą ir užkąstume tortiljos [* Kiaušinienė iš daug plaktų kiaušinių, paprastai kepama su bulvėmis. ] su daug svogūnų?

Patraukėme Sarijos aikštės link, kur keletas senučiukų šnekino balandžius, gyvenimą paversdami trupinių ir laukimo žaidimu. Atsisėdome prie stalelio, Ferminas smagiai sukirto ir savo, ir mano gabalą, užgerdamas bokalu alaus ir triguba porcija romo, o viską vainikavo du šokoladėliai. Desertui dar prarijo tris „Sugus“ karameles. Prie gretimo stalelio sėdintis žmogus skersakiavo pro laikraščio kraštą, matyt, galvodamas tą patį, ką ir aš.

— Ferminai, nežinau, kur jums šitiek telpa.

— Mano šeimoje visų labai greita medžiagų apykaita. Sesuo Chesusa, tegu ilsisi ramybėje, pietums sukirsdavo tortilją iš šešių kiaušinių, jaunų česnakų ir morsijos [* Kraujinė dešra.], o vakarienę vėl puldavo kaip išbadėjusi. Ją pravardžiavo Kepenėle, nes vargšelę kamavo blogas kvapas iš burnos. Vargšelė. Žinote, ji buvo tokia kaip aš. Ir iš veido, ir sudėjimu buvome panašūs — tokie perkarę. Vienas gydytojas Kaserese kartą motinai pasakė, kad mes — Romero de Toresai — esame tarpinė grandis tarp žmogaus ir kardžuvės, nes devyniasdešimt procentų mūsų organizmo sudaro kremzlės, daugiausia susitelkusios nosyje ir klausos organų srityje. Kaime mudu su Chesusa neretai painiodavo, nes vargšelei taip ir neišryškėjo krūtys, o skustis pradėjo anksčiau už mane. Dvidešimt dvejų pasimirė nuo džiovos, buvo nekalta, nors slapta mylėjo vieną kunigėlį, kuris prasilenkdamas su ja gatvėje sakydavo: „Sveikas, Ferminai, atrodai jau visai subrendęs vyrukas“. Likimo ironija.

— Tau jų trūksta, ar ne?

— Mano šeimos?

Ferminas gūžtelėjo pečiais, ilgesingai šypsodamasis.

— Ką aš žinau? Nieko nėra apgaulingesnio už prisiminimus. Štai, kad ir mūsų dvasininkas… O jūs? Labai ilgitės motinos?

Nuleidau akis.

— Labai.

— Ar žinot, kaip aš prisimenu savąją? — paklausė Ferminas. — Jos kvapą. Ji visuomet kvepėjo švara ir šviežia duona. Nesvarbu, ar perdien dirbusi laukuose, ar ištisą savaitę vilkėjusi tuos pačius drabužius. Ji visuomet kvepėjo geriausiais dalykais, kokie tik yra pasaulyje. O juk buvo visiška tamsuolė. Keikėsi kaip vežikas, užtat kvepėjo lyg pasakų princesė. Bent jau man taip atrodė. O jūs, Danieli? Ką geriausiai prisimenate?

Akimirką dvejojau, balsas apsivėlė žodžių voratinkliu.

— Nieko. Jau daug metų negaliu jos prisiminti. Nei veido, nei balso, nei kvapo. Tądien, kai atradau Karaksą, viskas išdilo iš atminties, taip ir nepavyko atgaivinti.

Ferminas atsargiai stebėjo mane, mąstydamas apie atsakymo žodžius.

— Ar turite jos nuotraukų?

— Niekada nenorėjau į jas žiūrėti, — atsakiau.

— O kodėl?

Niekam nesu to pasakojęs, nei tėvui, nei Tomui.

— Todėl, kad man baisu. Bijau pažvelgęs į motinos nuotrauką išvysti nepažįstamą moterį. Gal jums tai atrodo kvaila.

Ferminas manė kitaip.

— Tikitės išnarplioti Chulijano Karakso paslaptį ir prikelti iš praeities tam, kad prisimintumėte motinos veidą?

Tylėdamas pažvelgiau į jį, — nei šaipėsi, nei smerkė. Tą akimirką Ferminas Romero de Toresas man pasirodė pats išmintingiausias ir šviesiausias žmogus visatoje.

— Galbūt, — atsakiau negalvodamas.

Jau beveik vidurdienį įlipome į autobusą, vežantį į centrą. Atsisėdome priekyje, visai už vairuotojo, ir Ferminas, naudodamasis šia aplinkybe, užmezgė pokalbį apie technikos ir kosmetikos pramonės laimėjimus. Viešajame transporte iškabinti jų reklaminiai plakatai skelbė tą patį, kaip ir 1940 metais: „Draudžiama spjaudytis ir keiktis“. Ferminas pašnairavo į užrašą su perdėtu susižavėjimu, pasiuntęs skambų spjūvį, ir to pakako, kad būtume trijų šventeivų su maldaknygėmis apdovanoti smerkiančiais žvilgsniais.

— Stuobrys netašytas, — iškošė viena iš trijulės, savo išvaizda nuostabiai panaši į generolą Jagiujį.

— Štai jie. Trimis šventaisiais garsi manoji Ispanija: šventąja Gėda, šventąja Skaistybe ir šventuoju Manieringumu. Jie padėjo apjuokti šalį.

— Tai jau tikrai, — sutiko vairuotojas. — Ankstesniais laikais buvo geriau. O kokie kamščiai. Net šlykštu.

Kažkoks žmogelis autobuso gale nusijuokė. Atpažinau tą patį, kuris sėdėjo šalia mūsų bare. Jis akivaizdžiai demonstravo palaikąs Fermino pusę ir trokštąs, kad tas pasišaipytų iš šventeivų. Trumpai mudviejų žvilgsniai susitiko. Maloniai nusišypsojo ir be didelio susidomėjimo vėl nuleido akis į laikraštį. Gandučerio gatvėje pastebėjau, kad Ferminas susirietęs kamputyje, — kelionės užliūliuotas buvo nugrimzdęs į palaimingą miegą. Autobusas riedėjo San Gervasijumi, kai Ferminas netikėtai nubudo.

— Sapnavau tėvą Fernandą, — tarė. — Tik sapne jis buvo su „Real Madrid“ marškinėliais ir laikė rankoje lygos apdovanojimą, tviskantį auksu.

— Tai kas?

— Na, jei tikėtume Froidu, tai reiškia, kad tėvas Fernandas, matyt, įmušė mums įvartį.

— O man jis pasirodė garbingas žmogus.

— Tiesą pasakius, ir man. Gal net per daug. Vienuolius šventųjų povyzomis paprastai išsiunčia į misijas, kad moskitai ar piranijos pribaigtų.

— Na jau, nesakykite…

— O palaimingas jūsų naivumas, Danieli. Turbūt tikite ir kad pelytė dantuką atneša. Klausykite, štai pavyzdys: pasaka apie Migelį Molinerą, kurią surietė Nurija Monfort. Atrodo, moteriškė pateikė daugiau melagingos informacijos nei L’Observatore Romano redakcijos puslapis. Manyčiau, ištekėjo už Aldajos ir Karakso vaikystės draugo neatsitiktinai. O dar turime istoriją apie gerąją auklę Chasintą, gal ji ir teisinga, bet labai jau primena paskutinį Alechandro Kasonos pjesės veiksmą. Tik lemiamame epizode Fumeras nepaminėtas kaip žudikas.

— Vadinasi, manote, kad tėvas Fernandas mums melavo?

— Ne. Sutinku, kad jis — garbingas žmogus, tačiau sutana įpareigoja, ir dėl visa pikta daug ką nutylėjo. Manau, jeigu mums ir melavo, tai labiau iš nerūpestingumo bei savigarbos, o ne iš blogos valios. Net nemanau, kad jos turėtų. Jei mokėtų vykusiai meluoti, nemokytų vaikų algebros ir lotynų kalbos. Švytruotų sau vyskupijoje, mėgautųsi asmeniniu kabinetu ir minkštutėliais raguoliais prie kavos.

— Tai ką, jūsų manymu, turime daryti toliau?

— Anksčiau ar vėliau būsime priversti pakrutinti tą angeliško gerumo senutę. O dabar patikrinsiu keletą ryšių ir pasiaiškinsiu, kas per paukštis Migelis Molineras. Rūpi žvilgtelėti ir į Nuriją Monfort, man rodos, ji iš tų, kurias mano velionė motina vadindavo sukčiuvienėmis.

— Jūs neteisus, ji ne tokia.

Jums tik pasūpuoja prieš akis neblogą biustą, ir manote išvydęs šventąją mergelę, tai, žinoma, jūsų amžiaus žmogui visiškai atleistina. Danieli, palikite ją man, nes amžinas moteriškumas manęs jau neakina taip kaip jūsų. Mano amžiaus vyrui kraujas taip smarkiai nemuša galvon, veikiau pasuka minkštųjų audinių kryptimi.

— Ką čia ir kalbėti.

Ferminas išsitraukė piniginę ir ėmė skaičiuoti jos turinį.

— Matau — nemenka sumelė, ar šitiek jums teko iš rytinės grąžos?

— Dalis. Kita dalis — teisėta. Šiandien sutariau kur nors nueiti su Bernarda. Nieko dėl tos moters negaila. Jei prireiks — apiplėšiu Ispanijos banką, kad tik išpildyčiau visas jos užgaidas. O ką jūs šiandien numatęs veikti?

— Nieko ypatinga.

— O mergaitė?

— Kokia mergaitė?

— Na, kokia dar gali būti? Agilaro sesuo.

— Nežinau.

— Žinoti tai žinote, tik, atvirai kalbant, per skysti jūsų kiaušiai griebti jautį už ragų.

Priėjo konduktorius pavargusia mina, su pagaliuku dantyse, — vartė jį, lyg per pasirodymą cirko arenoje.

— Atleiskite, bet tenai sėdinčios ponios pareiškė nepasitenkinimą. Galėtumėte vartoti padoresnius žodžius.

— Tegu eina šikt, — garsiai atkirto Ferminas.

Konduktorius pasisuko į trijulę ir gūžtelėjo pečiais, rodydamas, kad padarė, ką galėjo, bet antausio dėl padorios leksikos pelnyti netrokšta.

— Žmonės, neturintys savo gyvenimo, amžinai kišasi į kitų, — iškošė pro dantis Ferminas. — Apie ką mudu kalbėjomės?

— Kad man trūksta drąsos.

— Taigi. Chroniškas atvejis. Paklausykite manęs. Eikite pas tą merginą, gyvenimas nestovi vietoje, ypač greitai prabėgs vertingiausi metai. Girdėjote, ką sakė vienuolis.

— Bet ji visai ne mano mergina.

— Tai užkariaukite jos širdį, kol to nepadarė kitas, ypač neramu dėl to alavinio kareivėlio.

— Kalbate apie Bėją kaip apie trofėjų.

— Ne, kaip apie palaiminimą, — patikslino Ferminas. — Danieli, paklausykite. Lemtis tikrai jūsų lūkuriuoja už kampo. Tarsi būtų dešra, prostitutė ar loterijos bilietų pardavėja: trys esminės pagalbos formos. Tik be pristatymo į namus, — reikia eiti pačiam jų pasiimti.

Likusią kelio dalį skyriau Fermino išminties perlams apmąstyti, nes jis vėl saldžiai užknarkė — tam turėjo napoleoniškų gabumų. Iš autobuso išlipome Gran Vijos ir Grasijos sankryžoje. Pelenų spalvos dangus godžiai rijo dienos šviesą. Aklinai sagstydamasis švarką Ferminas pareiškė traukiąs pensiono link, nes prieš pasimatymą su Bernarda reikia išsipuošti.

— Atminkite, kad tokio itin kuklaus pasimatymo, kaip mano, ruošai reikia ne mažiau nei devyniasdešimt minučių. Pas mus pagal drabužį sutinka — tokia tad liūdna šių dienų realybė. Vanitas pecata mundi. [* Pasaulis, apimtas tuštybės. (Lot.)]

Mačiau jį tolstant Gran Vijos prospektu — smulkutis žmogelis, vos matomas plačiame švarke, kurio skvernai plakėsi vėjyje kaip sparnai. Patraukiau namo, norėjau susirasti gerą knygą ir pasislėpti nuo viso pasaulio. Perėjus Puerta del Anehelio ir Santa Anos gatvių sankryžą man suspurdėjo širdis. Ferminas, kaip visada, buvo teisus. Lemtis, pasipuošusi pilka vilnone suknele, naujais bateliais ir šilkinėmis kojinėmis, lūkuriavo manęs šalia knygyno, vitrinos stikluose apžiūrinėdama savo atvaizdą.

— Tėvas mano, kad išėjau į pusiaudienio mišias, — prašneko Bėja, neatitraukdama akių nuo atvaizdo virtinoje.

— Beveik taip ir yra. Mažiau nei už dvidešimties metrų Santa Anos bažnyčioje nuo devintos ryto aukoja nesibaigiančias mišias.

Kalbėjomės kaip du nepažįstamieji, atsitiktinai susitikę ties vitrina, stikle ieškantys vienas kito žvilgsnio.

— Visai nejuokinga. Turėjau pasklaidyti sekmadienio laikraštį, kad žinočiau apie ką pamokslas. Paprašys nuodugniai jį atpasakoti.

— Tavo tėvas nori viską žinoti.

— Prisiekė nusukti tau sprandą.

— Pirmiausia turės išsiaiškinti, kas aš toks. Ir kol mano sprandas dar sveikas, esu vikresnis už jį.

Bėja įsitempusi stebėjo mane, vis grįžtelėdama į praeivius, šmėsčiojančius su vėjo šuorais mums už nugarų.

— Nesuprantu, kodėl tau juokinga, — tarė. — Jis kalbėjo rimtai.

— Man nejuokinga. Aš mirtinai bijau. Tiesiog džiaugiuosi tave matydamas.

Pagaliau ji šyptelėjo — baikščiai ir neramiai.

— Aš irgi, — prisipažino Bėja.

— Kalbi kaip apie užkrečiamąją ligą.

— Dar blogiau. Pamaniau, jei pasimatysiu su tavimi dienos šviesoje, gal ateisiu į protą.

Svarsčiau, ar tai prisipažinimas, ar kaltinimas.

— Danieli, nereikia, kad mus kas nors matytų drauge. Bent jau ne vidury gatvės.

— Jei nori, užeikime vidun. Galiniame kambaryje turime kavos virimo aparatą ir…

— Ne. Nenoriu, kad kas nors pamatytų mane čia sukiojantis. Jei kas nors dabar pastebėjo mudu kalbantis, galėsiu pasiteisinti, kad atsitiktinai susitikau geriausią brolio draugą. Jei mus pamatys drauge daugiau nei du kartus — sukelsime įtarimą.

Sunkiai atsidusau.

— O kas gali mus pamatyti?

— Žmonės visada pastebi tai, kas jiems mažiausiai turi rūpėti. O mano tėvas pažįsta pusę Barselonos.

— Tai kodėl atėjai čia su manimi susitikti?

— Ne į susitikimą ėjau, o į mišias, prisimeni? Pats man sakei. Už dvidešimties metrų…

— Bėja, tu mane gąsdini. Meluoji geriau už mane.

— Danieli, tu manęs nepažįsti.

— Tavo brolio žodžiai.

Mūsų žvilgsniai susidūrė stiklo atspindy.

— Aną naktį parodei man tai, ko nebuvau mačiusi, — sukuždėjo Bėja. — Dabar mano eilė.

Nustebęs kilstelėjau antakius. Bėja atidarė rankinę, išėmė kartoninę kortelę ir padavė man.

— Nesi vienintelis, išmanantis Barselonos paslaptis. Danieli, paruošiau tau siurprizą. Šiandien ketvirtą valandą laukiu tavęs nurodytu adresu. Niekas neturi žinoti apie mudviejų susitikimą.

— Kaip suprasiu, kad atvykau į tą vietą?

— Suprasi.

Iš padilbų pažvelgiau į ją, trokšdamas, kad mane apgautų.

— Jei neateisi, nepyksiu, — pasakė Bėja. — Žinosiu, kad nenori su manimi matytis.

Neleidusi ištarti nė žodžio apsisuko ir lengvu žingsneliu nukaukšėjo Ramblaso alėjos link. Stovėjau su neištartais žodžiais lūpose ir kortele rankoje, sekdamas žvilgsniu tol, kol jos siluetas dingo pilkumoje, pranašaujančioje audrą. Pažvelgiau į kortelę. Mėlynu rašalu išvingiuotas gerai man žinomas adresas

Tibidabo gatvė, 32

27

Audra nelaukė nakties, skubinosi kaip plėšrus žvėris. Pirmi žaibo tvyksniai užklupo vos įsėdus į 22-ą autobusą. Pervažiavus Molinos aikštę, jau kylant Balmeso gatvės link, miestą vos mačiau pro spindinčių lašų srovę, priminusią man, kad nepasigriebiau nė nušiurusio skėčio.

— Reikia turėti drąsos, — pasakė vairuotojas, kai norėjau išlipti.

Buvo jau dešimt po keturių, kai atsidūriau Balmeso gatvės gale, — audrai užtemdžius dangų, nesusivokiau, kur esu. Prieš mane švininių debesų prislėgta driekėsi Tibidabo gatvė. Suskaičiavęs iki trijų pasileidau bėgti per lietų. Po kelių minučių, permirkęs iki siūlo galo ir tirtėdamas iš šalčio, stabtelėjau atgauti kvapo po kažkokio namo kolonomis. Tada vėl puoliau į priekį. Lediniu šalčiu alsuojanti audra šiaušė pilkus debesis, gaubiančius prašmatnių dvarų ir sodybų kontūrus. Tarp ošiančių medžių vienišas ir tamsus kilo Aldajų rūmas. Nubraukiau nuo veido permirkusius, ant akių krintančius plaukus ir pasileidau tuščia gatve ten link.

Raižyto metalo varteliai girgždėjo vėjyje. Už jų atsivėrė platus, iki pat namo vedantis takas. Įsmukęs pro vartelius patraukiau prie namo. Apaugusios piktžolėmis tai šen, tai ten voliojosi apdaužytų statulų liekanos. Didžiausio fontano vidury riogsojo Gailestingumo angelas. Pajuodusio marmuro siluetas atsispindėjo vandeny, besiliejančiame per kraštus. Iš vandens kyšojo angelo ranka, — smilius, smailus lyg strėlė, nukreiptas į paradinį įėjimą. Ąžuolinės durys buvo praviros. Stumtelėjęs išdrįsau žengti į tamsų prieškambarį, kur sienomis šokčiojo šešėliai nuo žvakės liepsnos.

— Jau maniau, kad neateisi, — pasakė Bėja.

Ją išvydau prieblandoje skendinčiame koridoriuje, vedančiame į galeriją. Bėja sėdėjo ant kėdės, atsirėmusi į sieną, prie kojų degė žvakė.

— Užrakink duris, — pasakė neatsistodama. — Raktą rasi spynoje.

Paklusau jai. Spyna trakštelėjo sugirgždėjusi lyg kapinių vartai.

Bėja priėjo arčiau, ir per šlapius drabužius pajutau jos prisilietimą.

— Tu drebi. Iš baimės ar šalčio?

— Dar nesuvokiu. Kodėl mane čia kvietei?

Mačiau, kaip nusišypsojo, tada paėmė mane už rankos.

— Nežinai? Maniau, atspėsi…

— Tai buvo Aldajų šeimos namas, tik tiek žinau. Kaip tau pavyko įeiti vidun ir iš kur žinojai?..

— Eikš, įkursime ugnį, tau reikia sušilti.

Nusivedė mane koridoriumi prie galerijos, vedančios į vidinį kiemelį. Salėje išdidžiai bolavo marmuro kolonos ir plikos sienos, derančios prie įgriuvusio stogo. Kur anuomet kabojo paveikslai ir veidrodžiai, matėsi baltos dėmės, o ant marmuro grindų galėjai nuspėti stovėjusius baldus. Viename salės kampe pamačiau krosnį ir stirtą malkų. Šalia sudėti seni laikraščiai, numestas žarsteklis. Židinys kvepėjo anglimi. Bėja atsiklaupė ties krosnimi ir iš malkų bei popieriaus skiaučių ėmė kurti ugnį. Brūkštelėjo degtuku, ir liepsnų liežuvėliai greitai apjuosė malkas skaisčia karūna. Bėja krovėjas įgudusia ranka, su pasitikėjimu. Numaniau, kad jai atrodo, jog mirštu iš smalsumo ir nekantrumo, bet nutariau vaizduoti abejingą, — jei kartais mėgins žaisti su manimi paslaptis, — jai neišdegs. Bėja švytėjo triumfo šypsena. Veikiausiai prie atsainios mano povyzos drebančios rankos nederėjo.

— Dažnai čia ateini? — pasiteiravau.

— Šiandien pirmas kartas. Nustebai?

— Šiek tiek.

Ji vėl pasilenkė prie krosnies ir išėmusi iš krepšio švarią antklodę patiesė šalia ugnies. Pakvipo levanda.

— Eikš arčiau, sėskis šalia, nes per mano užgaidas dar susigriebsi plaučių uždegimą.

Nuo krosnies sklindanti šiluma grąžino man gyvastį. Tarsi užburta, Bėja tylėdama stebėjo liepsnas.

— Ar atskleisi man tą paslaptį? — neištvėręs paklausiau.

Bėja atsisėdo ant vienos iš kėdžių. Aš likau prie ugnies, stebėjau, kaip nuo drabužių, lyg atsiskirianti siela, kyla garai.

— Tai, ką vadini Aldajų rūmais, turi vardą. Namas vadinasi „Miglos angelas“, tik beveik niekas to nežino. Tėvo firma jau penkiolika metų mėgina parduoti šį namą, bet nesėkmingai. Kai anądien pasakojai man apie Chulijaną Karaksą ir Penelopę Aldają, neatkreipiau į tai dėmesio. Vėliau, jau naktį, prisiminiau tėvą kažką pasakojus apie Aldajų šeimą ir jų namą. Vakar užėjau į tėvo kabinetą, ir sekretorius Kasasusas papasakojo namo istoriją. Ar žinojai, kad tai nebuvo jų pagrindinė rezidencija, o tik vasarnamis?

Papurčiau galvą.

— Pagrindinė rezidencija buvo nugriauta 1925 metais ir jos vietoje pastatytas kelių aukštų namas — dabartinių Bručio ir Maljorkos gatvių sankryžoje. Jas Penelopės ir Chorchės senelio Simono Aldajos užsakymu 1896 metais suprojektavo Puigas ir Kadafalčas, kai ten dar plytėjo laukai ir drėkinimo kanalai. Patriarcho vyriausias sūnus ponas Rikardas Aldaja pastatą įsigijo paskutiniais devyniolikto amžiaus metais už juokingą kainą iš labai originalaus asmens, nes namas garsėjo bloga šlove. Kasasusas pasakojo, kad jis buvo užkerėtas, nes pirkėjai nedrįsdavo eiti vidun ir prisigalvodavo įvairių priežasčių atsisakyti…

28

Tą vakarą, kai šildžiausi prie ugnies, Bėja papasakojo, kaip „Miglos angelas“ tapo Aldajų nuosavybe. Pasakojimas — tikriausia melodrama — puikiai būtų tikęs Chulijano Karakso plunksnai. 1899 metais klestinčio ir ekstravagantiško katalonų finansininko Salvadoro Chausos užsakymu namą pastatė Naulio, Martorelio ir Bergados architektų firma, tačiau jis gyveno jame tik metus. Savininkas — našlaitis nuo šešerių metų, vėliau susikrovęs turtus Kuboje ir Puerto Rike. Sklido gandai, kad buvo vienas iš daugelio sąmokslininkų, kai Jungtinės Valstijos pralaimėjo karą su Kuba, tokiu būdu praradusios paskutiniąsias kolonijas. Iš Naujojo kontinento jis parsigabeno kai ką daugiau nei šlovę: jį parlydėjo amerikietė žmona — blyškiaveidė, trapi dama, kilusi iš geros šeimos, gyvenančios Filadelfijoje, nė žodžio nemokėjo ispaniškai, ir mulatė tarnaitė, kuri dirbo pono namuose nuo pat jo atvykimo į Kubą. Ji atsivežė prijaukintą, juokdariu aprengtą makaką ir septynias skrynias bagažo. Iš pradžių jie apsistojo Kolumbo viešbučio apartamentuose Katalonijos aikštėje, kol Chausos užsakymu namas bus įrengtas gyventi.

Niekas neabejojo, kad tarnaitė — gražuolė juodmedį primenančia oda, apdovanota tokiu žvilgsniu ir formomis, jog, remiantis visuomenės atsiliepimais, ne vieną privertė patirti širdies smūgį — buvo jo meilužė ir draudžiamų malonumų bendrininkė. Be to, sklido gandai, kad ji ragana ir kerėtoja. Jos vardas buvo Marisela, bent jau taip ją vadino Chausa. Jos buvimas ir keista išorė greitai tapo mėgstamiausia salonų apkalbų tema, kai aukštuomenės damos gindavosi nuo rudens nuobodulio, apkalbėdamos ir liežuvaudamos. Tų susibūrimų metu sklandė gandai, kurių, suprantama, nepatikrinsi, kad žavioji afrikietė — tikra pragaro išpera — sanguliavo malonindama vyriškį kaip kumelė, nusidėdama išsyk bent penkiomis ar šešiomis nuodėmėmis. Gandai, pikti ir reikalaujantys apsaugoti nuo tokios įtakos pamaldžias ir skaisčias geros šlovės Barselonos šeimų sielas, greitai pasiekė vyskupą. Maža to, Chausa mėgo sekmadienio rytais važinėtis atvirose vežėčiose žmonos ir Mariselos draugijoje, šitaip rodydamas nenusakomą palaidumo spektaklį bet kuriam nekaltam vaikinukui, traukiančiam Grasijos alėja į vienuoliktos valandos mišias. Net dienraščiai aptarinėjo išdidų ir atsainų žvilgsnį tamsiaodės, kuri Barselonos publiką stebėjo „lyg džiunglių karalienė gaują pigmėjų“.

Tuo metu Barseloną jau buvo apėmusi modernizmo karštinė, bet Chausa architektams aiškiai pasakė nusamdęs juos tam, kad suprojektuotų kitokį būstą. Jo žodyne „kitoks“ reiškė „geriausias“. Ne vienerius metus Chausa stebėjo naujųjų magnatų, praturtėjusių Amerikos pramoninės eros metu, neogotikinius būstus, kurie driekėsi Penktąja aveniu 58 ir 72 gatvių sankryžoje, tiesiog į Centrinio parko pusę. Amerikietiškų svajonių užvaldytas, finansininkas nenorėjo klausytis jokių patarimų, kad verta statyti pagal šiuolaikiškos mados kanonus, ir atsisakė ložės, aiškindamas, jog teatras — tai kurčiųjų prie Babelio bokšto ar nepageidaujamųjų būrys. Jis norėjo namo atokiau nuo miesto, tuo metu dar beveik tyrlaukiu buvusioje Tibidabo gatvėje. Sakė, stebėsiąs Barseloną iš tolo. Vienintelė geidžiama draugija — angelų statulos, kurios (Mariselos nurodymu) turėjo būti pastatytos tarytum septynkampės žvaigždės smaigaliuose, nė per sprindį toliau ar arčiau. Užsispyręs įgyvendinti savo planus, Salvadoras Chausa išsiuntė architektus į Niujorką, kad šie išstudijuotų komandorui Vanderviltui, Džono Džeikobo Astoro šeimai, Endriu Karnegiui ir dar penkiasdešimčiai „auksinių“ šeimų statomas beprotiškas konstrukcijas. Prisakė vadovautis Stenfordo, „White & McKim“ architektūros firmų stiliumi bei technika ir perspėjo, kad nedrįstų belstis į jo duris siūlydami „mėsininkų ir sagų gamintojų“ projektus.

Po metų visi trys architektai pasirodė Kolumbo viešbutyje ir pateikė jam savo projektą. Chausa su mulate Marisela priėmė juos, tylėdamas išklausė, tuomet pasiteiravo, kiek kainuos projektą įgyvendinti per šešis mėnesius. Architektų firmos galva Frederikas Martorelis atsikrenkštė ir, iš mandagumo popieriaus skiautėje užrašęs skaičių, parodė didikui. Šis nė nemirktelėjęs pateikė jam čekį ir atsisveikino su trijule. Po septynių mėnesių, 1900-aisiais, Chausa su žmona ir tarnaite Marisela įsikraustė į namus. Tų pačių metų rugpjūtį abidvi moterys rastos negyvos, o atvykusi policija aptiko Chausą apimtą agonijos, nuogutėlį prirakintą prie fotelio savo kabinete. Tyrimui vadovavusio seržanto ataskaitoje parašyta, kad viso namo sienos buvo aptaškytos krauju, visos angelų statulos išniekintos, jų veidai išpaišyti apeigų ženklais, o šalia statulų rasta juodų žvakių. Tyrimas truko aštuonis mėnesius. Chausa per tą laiką prarado žadą.

Policijos išvados buvo tokios: iš visko sprendžiant, Chausa su žmona buvo nunuodyti augalinės kilmės ekstraktu, kurį paruošė Marisela, nes jos kambaryje rasta daugiau buteliukų su minėtu skysčiu. Dėl neaiškios priežasties Chausa nenumirė, nors pasekmės buvo baisios: jis prarado gebėjimą kalbėti, apkurto, baisūs skausmai paralyžiavo dalį kūno ir buvo pasmerktas gyventi agonijoje. Ponia Chausa rasta negyva savo miegamajame, nuogutėlė, pasipuošusi brangenybėmis ir deimantine apyranke. Policijos išvadoje parašyta, kad įvykdžiusi nusikaltimą Marisela peiliu persipjovė venas ir bėgiojo po visą namą šlakstydama sienas krauju, kol krito negyva. Policija priėjo prie išvados, kad žmogžudystės priežastis buvo pavydas. Pasirodė, kad didiko žmona laukėsi. Marisela, kaip teigiama pareiškime, ant ponios pilvo karštu raudonu vašku buvo išpaišiusi kaukolę. Kilęs susidomėjimas po kelių mėnesių nutilo visam laikui kaip ir pono Chausos balsas. Pavyzdingoji Barselonos visuomenė teigė, kad tokio incidento miesto istorijoje nėra buvę ir kad indėnų atmatos bei iš Amerikos atvykusi padermė trikdo tvirtą šalies moralę. Už uždarų durų daugelis džiūgavo, kad Salvadoro Chausos šėlsmui atėjo galas. Kaip visuomet, jie klydo: viskas dar tik prasidėjo.

Policija ir Chausos advokatai pasirūpino tyrimą baigti, tačiau indėnas Chausa buvo pasiryžęs jį tęsti. Kaip tik tada jis susipažino su ponu Rikardu Aldaja, tuo metu klestinčiu pramonininku su donžuano ir liūto temperamento šlove. Jis pasisiūlė perpirkti nuosavybę, nugriauti ir parduoti už aukso kainą, nes žemės vertė toje vietoje neįtikimai pakilo. Chausa nesistengė parduoti, tačiau pasikvietė Rikardą Aldają apsilankyti savo namuose ir pademonstravo, kaip pats pareiškė, mokslinį ir antgamtinį eksperimentą. Niekas tyrimui pasibaigus nebuvo įkėlęs kojos į namus. Tai, ką Aldaja išvydo, jį pribloškė. Chausai visiškai pasimaišė protas. Tamsūs Mariselos kraujo šešėliai vis dar dengė sienas. Chausa pasitelkė tuo metu atsiradusią naujovę, technologijos įdomybę — kinematografą. Fruktosas Želabertas sutiko su Chausos pasiūlymais todėl, kad Vajese jam bus leista įkurti kino studijas, nes buvo šventai įsitikinęs, jog dvidešimtame amžiuje gyvi vaizdeliai pakeis tradicinę religiją. Atrodo, Chausa neabejojo, kad Mariselos dvasia tebegyvena name. Jis tikino jaučiąs ją, jos kvapą, girdįs balsą, net jos prisilietimus tamsoje. Tarnai, išgirdę tokias istorijas, galvotrūkčiais išsilakstė, įsidarbino ten, kur mažiau įtampos — kaimyninėje Sarijoje — ir kur pakankamai pasiturinčių šeimų, nesugebančių įsipilti į praustuvę vandens ar susilopyti apatinių.

Taigi Chausa liko vienui vienas su savo apsėdimu ir vaiduokliais. Veikiai suprato, kad svarbiausia — įveikti nematomybę. Indėnas jau anksčiau buvo regėjęs Niujorke kai kuriuos kinematografijos laimėjimus ir palaikė velionės Mariselos nuomonę, kad kino kameros pasiglemžiančios ir filmuojamojo, ir žiūrovo sielas. Todėl užsakė Fruktosui Želabertui filmuoti „Miglos angelo“ koridorius, ieškant kito pasaulio ženklų ir apraiškų. Nepaisant garsaus kino žinovo talento, visi bandymai buvo bevaisiai.

Viskas pasikeitė, kai Želabertas pranešė iš Tomo Edisono fabriko Menlo parke, Niu Džersio valstijoje, gavęs naują, itin jautrią medžiagą, suteikiančią galimybę filmuoti nepakankamo apšvietimo sąlygomis. Tai iki šiol trukdė. Neaiškiu metodu vienas iš Želaberto laboratorijos padėjėjų juostelę suliejo putojančiu vynu, ir dėl cheminės reakcijos nufilmuotoje juostoje ėmė rastis keistos formos. Tai ir buvo filmas, kurį Chausa norėjo pademonstruoti ponui Rikardui Aldajai, pasikvietęs jį vakaroti Tibidabo gatvėje savo pamėkliškame name, pažymėtame 32 numeriu. Aldaja suprato: Želabertas baiminosi prarasti Chausos finansinę paramą, ir, kad nedingtų globėjo susidomėjimas, griebėsi subtilios klastos. O Chausa, beje, visai neabejojo rezultatų patikimumu. Ten, kur kiti įžiūrėjo vien formas ir šešėlius, jam regėjosi dvasios. Dievagojosi drobėje pastebėjęs Mariselos siluetą, kuris materializavosi į vilko šešėlį, vaikščiojantį ant dviejų kojų. Rikardas Aldaja neįžvelgė nieko, išskyrus teplionės dėmes, ir neabejojo, kad rodomai juostai ir projektorių valdančiam operatoriui teko vyno bei kitų alkoholinių gėrimų. Taigi, kaip geras verslininkas, nujautė, kad galima išpešti naudos. Pakvaišęs milijonierius, vienišas ir mediumo galių apsėstas, pasirodė tinkama auka. Tai paskatino jį tęsti sumanymus. Ištisas savaites Želabertas su savo vyrais nufilmuodavo kilometrus juostos, ryškindavo ją skirtingose cisternose su chemikalais, praskiestais „Montserrat“ kvepalais, šventintu Nino abatijos raudonuoju vynu ir visomis Taragonos šampano rūšimis. Kiekvienam projektui Chausa perleisdavo teises, pasirašydavo įgaliojimus ir savo finansus patikėdavo Rikardui Aldajai.

Tais pačiais metais vieną lapkričio naktį siaučiant audrai Chausa dingo. Niekas nežino, kas jam nutiko. Panašu, kad nelaimė ištiko kaip tik žiūrint vieną iš Želaberto nufilmuotų juostų. Ponas Rikardas Aldaja įsakė Želabertui atgauti paslaptingąją juostą, paskui, vienas ją peržiūrėjęs, užkūrė ugnį ir supleškino, kino operatoriui patarė pamiršti tą reikalą, o jam gavus dosnia ranka išrašytą čekį šitai nebuvo itin sunku. Tuo metu Rikardui Aldajai jau priklausė didžioji dalis dingusio Chausos nuosavybės. Buvo tokių, kurie teigė, kad velionė Marisela grįžo pasiimti jo pragaran. Dar kiti dievagojosi, kad valkata, labai panašus į mirusį milijonierių, kelis mėnesius vis vaikščiojo šalia tvirtovės, kol vienąsyk kažkokia juoda karieta uždangstytais langais vidury baltos dienos jį partrenkė. Tik jau buvo per vėlu: tamsi, namą gaubusi legenda ir gūdi, salonuose pasklidusi šlovė pernelyg įsigalėjo.

Po kelių mėnesių ponas Rikardas Aldaja su šeima persikraustė į Tibidabo gatvės dvarą, kur praėjus dviem savaitėms gimė duktė Penelopė. Jos garbei Aldaja pervadino namą „Penelopės vila“. Deja, naujas pavadinimas taip ir neprigijo. Ta vieta buvo labai keista ir nepasidavė naujų šeimininkų tvarkai. Naujakuriai skųsdavosi triukšmais ir naktimis girdimu beldimu į sienas, puvėsių smarve, ledinio vėjo gūsiais, kurie klaidžiojo po namus lyg sielos be vietos. Dvaras buvo tarsi paslapčių skrynia. Apačioje — dviaukštis rūsys, su plačia kripta apatiniame ir koplyčia viršutiniame aukšte. Čia buvo didžiulis nukryžiuoto Kristaus atvaizdas, kuris, anot tarnų, labai panašus į Rasputino, populiariausio tos epochos veikėjo. Knygas bibliotekoje paslaptingu būdu rasdavo sujauktas arba sudėtas atvirkščia tvarka. Trečiame aukšte buvo vienas kambarėlis, miegamasis, kuriuo beveik nesinaudojo dėl keistų drėgmės dėmių, — jos tįso sienomis ir priminė baisius išsklidusių formų veidus, ką tik skintos gėlės jame tuojau nuvysdavo, ir visąlaik girdėjosi musių zyzimas, nors nė vienos nesimatė.

Virėjos pasakojo, kad iš podėlio dingdavo cukrus, o pirmą jaunaties naktį pienas parausdavo. Ties vieno ar kito kambario durimis atsirasdavo negyvų paukščių ar mažų graužikų. Kartkartėmis pasigesdavo daiktų, ypač papuošalų ir sagų iš skryniose ar spintose laikomų drabužių. Tarp Velykų ir Verbų sekmadienių dingę daiktai tarsi atsitiktinai atsirasdavo kokiame namo užkaboryje arba sode. Nors dažniausiai jie neatsirasdavo. Poną Rikardą šie reiškiniai tik erzino, rimtai į juos nežiūrėjo. Taigi vieną savaitę šeima buvo priversta beveik badauti, kad pagaliau atsikratytų vaiduoklių. Žmonos brangenybių vagystė išvedė jį iš kantrybės. Daugiau nei penkios tarnaitės buvo atleistos, vos tik ponia pasigesdavo kokio papuošalo, nors visos su ašaromis dievagojosi esančios nekaltos. Akylesnieji buvo linkę manyti, kad čia nėra didelių paslapčių — viskas dėl nelemto pono Rikardo polinkio naktimis lankytis jaunų tarnaičių miegamuosiuose iš noro pasismaginti. Apie jo padorumą buvo kalbama ne mažiau nei apie sėkmę, ir netrūko ironizavusiųjų, kad nesantuokiniai vaikai, atsiradę po jo žygių, greitai sukurs savo sindikatą. Bet iš tiesų dingdavo ne vien papuošalai. Laikui bėgant, nyko ir šeimos noras gyventi.

Aldajų šeima nebuvo laiminga tame neaiškiais būdais pono Rikardo įgytame name. Ponia Aldaja nepaliaudama meldė vyro parduoti dvarą ir persikraustyti į miestą ar bent jau grįžti į klano patriarcho — senelio Simono namą, projektuotą Puigo ir Kadafalčo. Rikardas Aldaja nesileido į kalbas. Didžiąją laiko dalį leisdamas verslo kelionėse ar savo fabrikuose, nematė prasmės ką nors keisti. Kartą mažasis Chorchė dingo namuose. Aštuonias valandas motina ir pulkas tarnų visur jo ieškojo, bet veltui. Kai berniukas pagaliau atsirado, buvo išbalęs ir sukrėstas, pasakojo, kad visą laiką buvo bibliotekoje su keista tamsiaode moterimi, ji rodė jam senovines fotografijas, pasakojo, kad visos šių namų moterys pasmerktos mirti už vyrų padarytas nuodėmes. Paslaptingoji moteris mažajam Chorchei net pasakė dieną, kai mirs jo motina: 1921 metų balandžio 12 diena. Neverta nė sakyti, kad tos damos daugiau niekas nematė, o ponia Aldaja buvo rasta be gyvybės žymių kaip tik 1921 metų balandžio 12-osios rytą. Visi jos papuošalai buvo dingę. Nusausinus kiemelyje buvusį šulinį, jie rasti pačiame dugne, molio sluoksnyje, kartu su dukters Penelopės lėlyte.

Dar po savaitės ponas Rikardas Aldaja nusprendė atsikratyti namo. Tuo metu jo finansinę imperiją jau buvo apėmusi agonija, ir netrūko tvirtinusių, kad viskas — per tą užkeiktą namą, nesėkmės persekioja visus, čia apsigyvenusius. Kiti, gerokai apdairesni, apsiribojo teiginiais, kad Aldaja niekuomet nesuvokė rinkos dėsnių, ir visa, ką per savo gyvenimą darė — tik žlugdė patriarcho Simono įkurtą verslą. Rikardas Aldaja pareiškė paliekantis Barseloną ir su šeima išvykstantis į Argentiną, kur jo tekstilės pramonė sėkmingai klestėjo. Daugelis kalbėjo, kad jis bėga nuo žlugimo ir gėdos.

1922 metais „Miglos angelą“ pradėta pardavinėti, tiesa, už juokingą kainą. Atsirado daug norinčiųjų įsigyti rūmus, — iš liguistų polinkių ir dėl prestižo, — nes vietovės populiarumas didėjo, tačiau visi galimi pirkėjai, apsilankę rūmuose, tos idėjos atsisakė. 1923 metais jie buvo uždaryti. Nuosavybės teisės perduotos vienai nekilnojamojo turto firmai, kuriai Aldaja buvo skolingas, kad toliau rūpintųsi pardavimu, nugriovimu ar dar kuo nors. Dvidešimt metų rūmai buvo pardavinėjami, firma niekaip negalėjo rasti pirkėjo. Paslaptingoji firma — „Botelis ir Žofrė“ — žlugo, kai du pagrindiniai jos akcininkai sėdo į kalėjimą, jiems pateikti kaltinimai tebėra neaiškūs, 1940 metais tragiško atsitikimo metu jiedu žuvo San Vinsenso kalėjime, tuomet įgaliojimus perėmė finansinis konsorciumas Madride, kur tarp pagrindinių akcininkų buvo trys generolai, šveicaras bankininkas, narys vykdytojas ir firmos vadovas ponas Agilaras, mano draugo Tomo ir Bėjos tėvas. Kad ir kokių priemonių ėmėsi, nė vienas iš pono Agilaro vadovaujamų pardavėjų nesugebėjo iškišti tų rūmų, net siūlydami už žemesnę nei rinkos kainą. Per dešimt metų niekas čia nekėlė kojos.

— Iki šios dienos, — pasakė Bėja ir vėl užsisklendė.

Laikui bėgant priprasiu matyti, kaip ji pamažu tolsta, žvilgsnis ima klaidžioti, o balsas tampa atsainus.

— Žinai, labai norėjau parodyti tau šią vietą. Norėjau nustebinti. Klausydamasi Kasasuso nusprendžiau būtinai tave čia atsivesti, nes tai — tavo istorijos apie Karaksą ir Penelopę dalis. Slapčia paėmiau iš tėvo kabineto raktą. Niekas nežino, kad mudu čia. Tai mudviejų paslaptis. Norėjau ja pasidalyti su tavimi. Tik nebuvau tikra, ar ateisi.

— Juk žinojai, kad taip.

Ji nusišypsojo.

— Žinai, manau, niekas neįvyksta atsitiktinai. Visi dalykai turi tam tikrą ryšį, nors mes ir nesuprantame. Kaip tu, pavyzdžiui, atradai Karakso romaną Pamirštų Knygų Kapinėse arba tai, kad mudu dabar esame čia, šiame name, kuris kadaise priklausė Aldajų šeimai. Viskas yra kieno nors dalis, ko negalime suprasti, bet mus tai užvaldo.

Bėjai kalbant, mano ranka negrabiai glostė jos kulkšnį ir pasiekė net kelį. Ji žvilgtelėjo į ją, tarsi į kokį aplinkui skraidantį vabzdį. Klausiau savęs, kaip dabar pasielgtų Ferminas? Kur dingo visi pamokymai, kai man jų labiausiai reikia?

— Tomas sako, kad nesi draugavęs su mergaite, — tarė Bėja, lyg tai viską paaiškintų.

Sutrikęs nuleidau akis ir atitraukiau ranką. Man pasirodė, kad Bėja šypsosi, bet akių nepakėliau.

— Maniau, tavo brolis tylenis, bet, pasirodo, tauškalius. Kas dar apie mane rašoma No-Do [* Informacinis–dokumcntinis kino žurnalas Ispanijoje.]?

— Pasakojo, kad ne vienerius metus buvai įsimylėjęs už save vyresnę moterį ir kad ji sužeidė tau širdį.

— Sužeidimas buvo tik vienas — perskelta lūpa, na, dar sutrypta garbė.

— Tomas sako, kad nuo tada nedraugavai nė su viena, nes visas lygini su ta moterimi.

Gerasis Tomas ir jo smūgiai žemiau juostos.

— Ji buvo vardu Klara, — žengiau pirmą žingsnį.

— Žinau. Klara Barselo.

— Pažįsti ją?

— Visi pažįsta kokią nors Klarą Barselo. Vardas nėra jau toks retas.

Tylėjome ir žiūrėjome į šokinėjančias ugnies kibirkštis.

— Vakar naktį, kai išsiskyrėme, parašiau Pablui laišką, — pasakė Bėja.

Man išdžiūvo burna.

— Sužadėtiniui leitenantui? Kodėl?

Bėja ištraukė laišką iš palaidinukės kišenės ir parodė man. Užklijuotas.

— Parašiau, kad noriu, jog mudu greičiau susituoktume, gal net po mėnesio, ir kad noriu visam laikui palikti Barseloną.

Stengiausi išvengti jos tiriamo žvilgsnio, beveik drebėjau.

— Kodėl man tai pasakoji?

— Kad pasakytum, ar turiu jį išsiųsti, ar ne. Tam, Danieli, šiandien tave ir pasikviečiau.

Spoksojau į voką, kuriuo mojavo lyg loterijos bilietu.

— Pažvelk į mane, — paprašė.

Pakėliau akis. Nežinojau, ką atsakyti. Tada Bėja nuleido žvilgsnį ir nuėjo į tolimiausią galerijos kampą. Vienos durys vedė prie marmurinės baliustrados, išeinančios į vidinį kiemelį. Stebėjau lietuje dingstantį jos siluetą. Puoliau paskui, sulaikiau ir ištraukiau laišką iš rankų. Lietus tekėjo veidu, plaudamas jos pykčio ašaras. Parsivedžiau atgal, prie šiluma alsuojančios krosnies. Laišką švystelėjau į liepsnas. Žiūrėjome, kaip jis raitosi, puslapiai nyksta žydrų dūmų vingiuose. Bėja su ašaromis akyse atsiklaupė šalia. Priglaudžiau ją ir kaklo oda jaučiau alsavimą.

— Danieli, neleisk man pražūti, — sušnabždėjo.

Išmintingiausias pasaulyje žmogus — Ferminas Romero de Toresas kartą man aiškino, kad gyvenime nėra didesnės patirties už tą, kai pirmąsyk apnuogini moterį. Taip, jis buvo išmintingas, nemelavo, tačiau ir visos tiesos nepasakė. Tas perkaręs žmogelis nekalbėjo apie keistą virpulį rankų, atsegančių kiekvieną sagą, atitraukiančių užtrauktuką, lyg atliktų sunkiausią darbą. Net neužsiminė apie blyškios odos žavesį, apie pirmą prisilietimą lūpomis, nei apie tą miražą, užvaldžiusį kiekvieną odos porą. Nieko nepasakojo žinodamas, kad stebuklas įvyksta tik vieną kartą, o jei ir būtų pasakojęs, tai tik užuominomis, kurias atskleidus stebuklas visam laikui išnyktų. Tūkstantį kartų troškau atgaivinti tą vakarą su Bėja Tibidabo gatvės rūmuose, lietaus šnaresiui apgaubus pasaulį. Tūkstantį kartų troškau grįžti ir pasinerti į prisiminimus, iš kurių liko tik nuo liepsnų sklidusi šiluma. Bėja, nuoga ir švytinti nuo lietaus, atsigulė šalia ugnies, žvilgsnis, nuo tada nuolat mane lydėjęs — atviras ir nuoširdus. Pasilenkiau prie jos ir pirštų galiukais perbraukiau pilvą, Bėja užsimerkė ir nusišypsojo man — pasitikinti ir apsisprendusi.

— Daryk su manimi, ką nori, — sušnabždėjo.

Tada jai buvo septyniolika, o lūpose — visas gyvenimas.

29

Buvo naktis, kai melsvų šešėlių apgaubti išėjome iš rūmų. Audra nugriaudėjo palikusi tik šaltą lietų. Norėjau grąžinti jai raktą, tačiau Bėja žvilgsniu pasakė, kad turėčiau jį. Nužingsniavome San Gervasijo alėjos link, vildamiesi sulaukti taksi ar kokio autobuso. Ėjome tylėdami, susikibę už rankų, nežiūrėdami vienas į kitą.

— Iki antradienio negalėsiu su tavimi matytis, — pasakė Bėja virpančiu balsu, tarsi abejojanti mano noru vėl susitikti.

— Lauksiu tavęs čia, — pasakiau.

Maniau, savaime aišku, kad mano pasimatymai su Bėja vyks būtent tarp senų šio dvaro sienų, nes kita miesto dalis mums nepriklausė. Man net pasirodė, kad jos eisena tolstant nuo tų namų lėtėjo, o stiprybė ir šiluma su kiekvienu žingsniu seko. Priėję alėją suvokėme, kad gatvėse nebuvo jokios gyvybės.

— Nieko čia nesulauksime, — pasakė Bėja. — Geriau nusileiskime žemyn Balmeso gatve.

Sparčiai patraukėme Balmeso link, po kupliais medžiais slapstydamiesi nuo lietaus ir gal nuo vienas kito žvilgsnių. Man atrodė, kad Bėja kartkartėmis stabtelėdavo, lyg stengdamasi iš kažko išsivaduoti, ir, jei paleisčiau jos ranką, pultų bėgti. Mano vaizduotė dar buvo užvaldyta jos lytėjimo ir kūno skonio, degiau troškimu prispausti ją prie suolelio ir bučiuoti, šnabždėti sentimentalias, galvoje besisukančias kvailystes, tačiau Bėjos šalia jau nebuvo. Ji tylėjo, jaučiau, kad kažkas jai neduoda ramybės.

— Kas tau? — sukuždėjau.

Šyptelėjo dirbtine šypsena, kurioje — tik baimė ir vienatvė. Tuomet jos akimis pamačiau save: beveik vaikėzas, įsivaizduojantis, kad per valandą užkariavo pasaulį, ir visai netuokiantis, jog per minutę gali jį prarasti. Nesitikėdamas atsakymo traukiau toliau. Pagaliau atsitokėjau. Netrukus pasigirdo automobilių garsas, ir šviesoforų bei žibintų šviesoje oras plykstelėjo lyg dujų burbulas, tai buvo panašu į rūko sieną.

— Geriau bus, jei čia išsiskirsime, — pasakė Bėja, paleisdama mano ranką.

Taksi stotelės šviesos — tikra jonvabalių virtinė — blykčiojo už kampo.

— Kaip nori.

Bėja pasistiebusi lūpomis palietė man skruostą. Jos plaukai kvepėjo vašku.

— Bėja, — vos girdimai pasakiau. — Aš myliu tave…

Ji tyliai papurtė galvą, ranka uždengdama man lūpas, tarsi mano žodžiai jai būtų per skaudūs.

— Antradienį, šeštą vakaro, gerai? — pasakė.

Linktelėjau. Mačiau ją tolstančią, dingstančią viename iš taksi, atrodė lyg nepažįstama. Vienas vairuotojų vertintojo žvilgsniu permetė jos figūrą ir smalsiai pažiūrėjo į mane.

— Na, bose, važiuosim namo?

Negalvodamas sėdau į taksi. Taksisto akys per veidrodėlį stebėjo mane. Pamečiau iš akių Bėją nusivežusį automobilį, teliko du šviesos taškeliai, skęstantys tamsos šulinyje.

Nepavyko sudėti nė bluosto, kol brėkšma ant mano lango išbarstė šimtus pilkų tonų, nuo jų apėmė dar didesnis liūdesys. Pažadino Ferminas, iš katedros aikštės į mano langus svaidęs akmenukus. Užsimečiau pirmus po ranka buvusius drabužius ir nulipau laiptais žemyn jo įleisti. Ferminas švytėjo nepakenčiamu ankstyvo pirmadienio entuziazmu. Pakėlėme apsaugines grotas ir pakabinome lentelę ATIDARYTA.

— Danieli, tamsūs ratilai apie akis jus išduoda. Lyg sodriausias juodžemis. Matyt, nemažai pastangų pareikalavo ši naktis.

Kambarėlyje apsijuosiau mėlyną prijuostę, padaviau ir jam, tiesą pasakius, piktai švystelėjau. Ferminas vikriai sugavo ją ir šelmiškai nusišypsojo.

— Ir tos pastangos nuėjo perniek, — atkirtau.

— Tegul jūsų pesimizmą nagrinėja filosofai žinovai, verčiau papasakokite.

— Ką norite sužinoti?

— Na, palieku tai jūsų nuožiūrai. Skaičių ar būdus…

— Ferminai, aš nenusiteikęs juokauti.

— O jaunystė — ta lengvatikė plaštakė. Galų gale ant manęs čia velnių nekarkit, nes turiu karštutėlių naujienų iš tyrinėjimo apie jūsų bičiulį Chulijaną Karaksą.

— Klausau ausis ištempęs.

Ir pažvelgė į mane tarptautinio intriganto žvilgsniu: vienas antakis šelmiškai pakeltas, o kitas — nuleistas.

— Taigi vakar palydėjau Bernardą namo ir palikau su neliesta skaistybe, tačiau keliomis mėlynėmis ant sėdmenų. Grįžęs galvojau apie buvusį žygį ir mane apėmė pašėlusi nemiga. Ta aplinkybė paskatino kreiptis į vieną iš vidinių Barselonos informacinių centrų, šiuo atveju — į Eliodoro Salfumano užeigą, kitaip dar vadinamą „Pičiafreda“, sveikatai kenkiantį kampelį, tačiau baisiai spalvingą, įsikūrusį Sen Cheroni gatvėje, laikomoje Ravalio siela.

— Ferminai, artėkite prie esmės, dėl Dievo…

— Aš ir artėju. Dalykas tas, kad ten, bičiuliaudamasis su nuolatiniais, iki šleikštulio pažįstamais kolegomis, ėmiausi domėtis, kas per vienas tasai Migelis Molineras, jūsų Matos Hari-Nurijos Monfort sutuoktinis ir menamas municipalinių atgailos viešbučių auklėtinis.

— Menamas?

— Reikėtų sakyti, niekuomet ten nebuvęs, nes verta paminėti, kad šis pareiškimas yra visiškai patikimas. Remdamiesi katorgininkų patirtimi, cenzūra ir patvirtinimais, mano informatoriai iš Pičiafredos užeigos kelia didesnį pasitikėjimą nei Teismo rūmų siurbėlės, ir galiu patikinti jus, mano drauge Danieli, kad net prieš dešimtį metų niekas nieko nebuvo girdėjęs apie tą kalinį Migelį Molinerą, Barselonos kalėjimo auklėtinį ar senbuvį.

— Tai gal jis kali kitoje vietoje?

— Alkatrase, Sing Singe, Bastilijoje? Danieli, ta moteris jums melavo.

— Panašu, kad taip.

— Ne panašu, o tikrai. Susitaikykit su tuo.

— O kas toliau? Migelis Molineras — mirusi versija.

— Arba ta Nurija Monfort labai lakios vaizduotės.

— Ką siūlote?

— Kol kas tyrinėti kitas linijas. Neblogai būtų aplankyti gerąją auklę iš vakarykštės vienuolio pasakos.

— Tik nesakykite, kad auklės versija irgi nepasitvirtino.

— Ne, bet, manau, mums jau metas klauptis ir belstis į vartus, lyg prašytume išmaldos. Šiuo atveju geriausia įeiti pro užpakalines duris. Pritariat man?

— Ferminai, jūsų žodžiai — Dievui į ausį.

— Tad skubėkit įsitaisyti vienuolio apdarus, šiandien pavakare, uždarę krautuvę, atliksime gailestingumo vizitą pas senolę Santa Liusijos prieglaudoje. Na, o dabar papasakokite pagaliau, kaip sekėsi su ta jauna kumelaite. Nebūkite toks slapukas, jei nepapasakosit, jus išbers baisūs spuogai.

Visai nuginkluotas atsidusau ir atlikau Ferminui išpažintį. Kai baigiau pasakojimą, kupiną egzistencinių nesubrendusio mokinio būgštavimų, Ferminas netikėtai mane nustebino nuoširdžiai apkabindamas.

— Jūs įsimylėjęs, mano drauge, — sušnabždėjo sužavėtas, plekšnodamas man per nugarą. — Vargšelis.

Tą pavakarę knygyną palikome sutartą valandą. Tėvas palydėjo mudu niūriu žvilgsniu. Neabejoju, kad jam tie mūsų pasivaikštinėjimai kėlė įtarimą. Ferminas burbtelėjo, kad reikia paskambinti, ir mudu skubiai patraukėme per aikštę. Supratau, kad anksčiau ar vėliau turėsiu tėvui ką nors papasakoti iš tos mūsų painiavos, o ką — jau kitas dalykas.

Pakeliui, kaip įprasta, Ferminas lankstinukams būdingu stiliumi trumpai pristatė vietą, į kurią ėjome. Santa Liusijos prieglauda garsėjo vaiduokliais. Buvo įsikūrusi senuose apgriuvusiuose rūmuose Monkados gatvėje. Apgaubti legendų, savo fasadu jie priminė kažką tarp skaistyklos ir lavoninės su pragariškomis sanitarinėmis sąlygomis. Jos istorija buvo kur kas įspūdingesnė. Nuo vienuolikto amžiaus šioje vietoje buvo daugelio kilmingų šeimų rezidencija, kalėjimas, kurtizanių salonas, uždraustų senovinių rankraščių biblioteka, nuovada, skulptoriaus dirbtuvė, maru apsikrėtusiųjų gydykla ir vienuolynas. Nuo devyniolikto amžiaus vidurio beveik virtęs griuvėsiais, rūmas vieno ekstravagantiško impresarijaus, pasivadinusio Laslo de Vicherniu, taigi Parmos kunigaikščio ir asmeninio Burbonų dinastijos alchemiko, buvo paverstas cirko šlykštybių ir žiaurumo muziejumi. Jo tikrasis vardas, kaip paaiškėjo — Baltazaras Delofo Karajo. Tai žigolas ir profesionalus apgavikas, kilęs iš Esparageros.

Tas asmuo didžiavosi gausiausia kolekcija įvairių fazių embrionų, laikomų induose su formalino tirpalu, — o ką jau kalbėti apie įvairias kolekcijas, kurių policijos įsakymu buvo ieškoma po Europą ir Ameriką. Tarp kitų atrakcijų buvo ir Tenebrarium [* Tenebroso – tamsus, mįslingas, paslaptingas (isp.).] (šitaip Delofo perkrikštijo savo kūrinį), siūlęs spiritizmo, juodosios magijos seansus, peštynes gaidžių, žiurkių, šunų, dručkių moterų, paralyžiuotųjų ar vienų ir kitų, taip pat lažybas, buvo ir specializuotas paralyžiuotųjų ir baidyklių viešnamis, kazino, legalios finansų tarėjo paslaugos, gaminami meilės gėrimai, vyko vietos marionečių ir egzotiškų šokėjų pasirodymai. Kalėdoms būdavo statomas teatralizuotas vaidinimas įtraukiant muziejaus ir viešnamio komandas, jų garsas pasklido po visą provinciją.

Tenebrarium sėkmingai gyvavo beveik penkiolika metų, kol paaiškėjo, kad tik per vieną savaitę Delofo suviliojo provincijos karinio gubernatoriaus žmoną, dukterį ir uošvę. Tada juodžiausia nešlovė apgaubė pramogų centrą ir jo įkūrėją. Delofo, ruošdamasis sprukti iš miesto, prisidengė vienu iš galybės slapyvardžių, bet jo medžioti pasiųsta kaukėtų galvažudžių gauja Santa Marijos gatvelėje sugavo jį ir pakorė. Citadelę paleido pelenais, kūną paliko draskyti laukiniams šunims, kurių buvo pilna toje vietovėje. Po dviejų dešimtmečių apleistas Tenebrarium, — nors niekas nepasivargino iškraustyti iš ten liūdnos šlovės Laslo išsigimėlių, — vienuolių ordino rūpesčiu buvo paverstas labdaringa institucija.

— Paskutinės kančios Damos ar panašios rūšies patologija, — tarė Ferminas. — Blogiausia, kad jos baisiai saugo šios vietos slaptumą (manyčiau, iš nepakankamo sąmoningumo), todėl reikės sugalvoti priežastį, kaip tenai pakliūti.

Šiais laikais prieglaudos gyventojai buvo valkatos, apleisti senukai, pamišėliai, skurdžiai ir vienas kitas anksčiau buvęs įmitusios Barselonos visuomenės narys. Jų laimei, vienąsyk čia pakliuvusieji ilgai neužsibūdavo — gyvenimo sąlygos ir kompanija ilgaamžiškumo neskatino. Pasak Fermino, lavonus išveždavo dar prieš auštant. Jų paskutinė kelionė — į bendrą kapą vežėčiomis, skirtomis Žiobrega ligoninei, besiverčiančiai abejotinos kilmės mėsos gaminiais. Ligoninė po kelerių metų buvo sukrėsta viešumon iškilusio skandalo.

— Jūs viską tiesiog išgalvojote, — protestavau, apstulbintas tokio pasibaisėtino vaizdo.

— Danieli, mano kūrybinės fantazijos taip toli nesiekia. Palūkėkite ir įsitikinsite. Šiuose namuose atsitiktinai teko apsilankyti gal prieš dešimt metų, ir galiu pasakyti, kad jie atrodė, lyg būtų dekoruoti jūsų bičiulio Karakso. Pamiršau paimti lauro lapelių, kad neutralizuotų specifinį jų kvapą. Teks pasukti galvą, kaip pakliūti vidun.

Mąstydami apie viltis ir galimybes priėjome Monkados gatvę, kuri šią valandą jau siautėsi prieblanda, senieji rūmai buvo virtę krautuvėlėmis ir dirbtuvėmis. Santa Marija del Mar bazilikos varpų gausmas aidu kartojo mūsų žingsnius. Netrukus šaltas žiemos vėjas padvelkė kažkuo gaižiu.

— Iš kur tas kvapas?

— Jau atvykome, — pranešė Ferminas.

30

Už sutrešusių medinių durų atsivėrė vidinis kiemelis, saugomas dujinių žibintų, pagražintų pajuodusio akmens gorgonėmis ir nudilusių bruožų angelais. Laipteliai vedė į pirmą aukštą, kur padūmavęs šviesos stačiakampis rodė paradinį prieglaudos įėjimą. Dujinė šviesa pro šią angą sklindančius dūmus dažė ochros spalva. Kitoje slenksčio pusėje mus stebėjo kažkokia kampuota, grobuoniška figūra. Prietemoje spindėjo švininis žvilgsnis, abito ir akių spalva buvo vienoda. Rankoje laikė garuojantį medinį kubilėlį, iš kurio sklido nenusakomas kvapas.

— Sveika Marija Malonės Pilnoji, — džiugiai pasisveikino Ferminas.

— Kur dėžė? — paklausė ji garsiai ir piktai.

— Dėžė? — pakartojome abudu.

— Ar jūs — ne iš laidojimo biuro? — vienuolės balsas atrodė pavargęs.

Mąsčiau, ar tokį klausimą padiktavo mūsų išvaizda, ar ji tikrai laukė žmonių iš ten. Fermino veidas net sutvisko nuo netikėtos progos patekti vidun.

— Dėžė automobilyje, bet pirmiausia norėtume pamatyti klientą. Grynai techninis dalykas.

Pajutau, kad mane ima pykinti.

— Maniau, atvyks pats ponas Kolbatas, — pasakė vienuolė.

— Ponas Kolbatas prašo atleisti, nes paskutinę akimirką jam teko labai sudėtinga balzamavimo procedūra. Mirė cirko galiūnas.

— Jūs dirbate laidojimo biure su ponu Kolbatu?

— Esame jo dešinė ir kairė rankos, kitaip tariant, Vilfredas Vejudas — jūsų nuolankus tarnas, o štai čia mano mokinys — Sansonas Karaskas.

— Malonu susipažinti, — vos ištariau.

Vienuolė nužvelgė mudu ir linktelėjo, abejinga kaliausių porai, atsispindinčiai jos žvilgsnyje.

— Sveiki atvykę į Santa Liusiją. Mano vardas Hortenzija, jums ir skambinau. Eikit paskui mane.

Netarę nė žodžio nusekėme paskui Hortenziją į urvą panašiu koridoriumi, kurio kvapas man priminė metro. Koridoriaus šonuose žiojėjo angos, pro jas matėsi žvakių apšviestos salės, pasieniais įrengti gultai, viršuje lyg drobulės plaikstėsi tinkleliai nuo moskitų. Girdėjosi dejonės, matėsi judantys siluetai.

— Štai čia, — parodė Hortenzija, einanti kelis metrus priekyje.

Užėjome į skliautuotą kambarį, — nereikėjo daug fantazijos, kad suprastum, jog tai buvęs Fermino nupasakotas Tenebrarium. Prietemoje dūlavo kūnai, labai primenantys vaškinių figūrų kolekciją: jie tūnojo ar tysojo pakampėse, užgesusiais stikliniais žvilgsniais, lyg variokai blizgančiais žvakių šviesoje. Pasirodė, kad regiu lėles arba senojo muziejaus eksponatus. Vėliau pastebėjau, kad jie dar juda, nors ir sunkiai. Skarmalai, kuriais buvo prisidengę — išblukę, pelenų spalvos.

— Ponas Kolbatas prisakė nieko neliesti ir nevalyti, — tarė sesuo Hortenzija, lyg atsiprašydama. — Tiesiog paguldėme vargdienį į vieną iš dėžių, nes pradėjo lyti, bet dabar viskas gerai.

— Puikiai pasielgėte. Atsargumas gėdos nedaro, — pritarė Ferminas.

Iš nevilties pažvelgiau į jį. Vos linktelėjo, leisdamas suprasti, kad palikčiau viską jo nuožiūrai. Sesuo Hortenzija nuvedė mus prie kažkokios nevėdinamos belangės celės siauro koridoriaus gale. Paėmusi vieną iš dujinių žibintų, kabančių palubėje, ištiesė mums.

— Ar ilgai užtruksite? Turiu daug darbo.

— Dėl mūsų negaiškite. Grįžkite prie savo darbų, o mudu užsiimsime savuoju. Tikrai.

— Gerai, jei manęs reikėtų, būsiu rūsyje. Jeigu nesunku, prašyčiau išnešti jį pro galinį išėjimą. Geriau, kad kiti nematytų. Gyventojus blogai veikia.

— Viskuo pasirūpinsime, — išspaudžiau drebančiu balsu.

Sesuo Hortenzija žvilgtelėjo į mane su neslepiamu smalsumu.

Iš arti pastebėjau, kad tai garbaus amžiaus moteris, beveik senutė, amžiumi nedaug besiskirianti nuo prieglaudos gyventojų.

— Klausykit, ar jūsų mokinys ne per jaunas šioms pareigoms?

— Gyvenimui amžius nesvarbu, seserie, — atrėmė Ferminas.

Vienuolė man šiltai nusišypsojo ir pritariamai linktelėjo. Žvilgsnyje nepastebėjau nepasitikėjimo, vien liūdesį.

— Gal ir taip, — sumurmėjo.

Ir nuskubėjo į prietemą, nešina kubilėliu ir lydima savo pačios šešėlio, lyg vestuvinio šydo. Ferminas įstūmė mane į celę. Tai buvo drėgnuose sienos akmenyse iškirsta patalpa, nuo lubų karojo grandinės, pasibaigiančios kabliais, o supleišėjusios grindys nutekamojo griovelio padalytos į keturias dalis. Pačiame vidury ant papilkėjusio marmurinio stalo stovėjo medinė fabrike gaminta dėžė. Ferminas pakėlė lempą ir pamatėme ant šiaudų pakraiko gulintį velionį. Negyvi, bjaurūs bruožai — lyg suglamžytas pergamentas. Sutinusi purpuro spalvos oda. Akys, baltos lyg kiaušinio lukštai, neužmerktos.

Skrandyje kažkas apsivertė, negalėjau į jį žiūrėti.

— Nagi, pradėkime darbą, — liepė Ferminas.

— Gal jums protas pasimaišė?

— Turiu galvoje, kad reikia nedelsiant rasti tą Chasintą, kol neišaiškėjo mūsų apgavystė.

— Kaip?

— O kaip kitaip? Klausinėsime.

Išsėlinome į koridorių ir įsitikinome, kad sesers Hortenzijos jau nėra. Tuomet atsargiai nusliūkinome prie salės, kurią buvome pastebėję čia eidami. Vargdieniai sekė mus, žvilgsniuose — ir baimė, ir smalsumas, o kai kada net ir goslumas.

— Saugokitės, kai kurie gali nusukti jums sprandą, kad pasiurbtų jūsų kraujo ir vėl susigrąžintų jaunystę, — perspėjo Ferminas. — Metai daro savo, jie panašūs į taikius ėriukus, bet čia tiek kalės vaikų, kad sunku suskaičiuoti. Nes išliko tie, kurie palaidojo kitus. Nesisielokite dėl jų. Eime, jūs pradėkite nuo tų aname kampe, atrodo, jie jau bedančiai.

Jeigu šie žodžiai turėjo mane padrąsinti, tai sumanymas niekingai žlugo. Nužvelgiau žmonijos atliekų būrelį, vangiai tysantį pakampėje, ir nusišypsojau. Jų vargana būtis kėlė norą griebtis propagandinės klastos apie visuotinės moralės žlugimą ir brutalų mechanizmą, kuriuo naikino nereikalinguosius. Ferminas, atrodo, perskaitė mano mintis ir sunkiai atsiduso.

— Motina gamta yra didžiausia kekšė — tokia liūdna tiesa, — pasakė. — Susitvardykite ir griebkime jautį už ragų.

Pirmas apklausos seansas nedavė nieko gera, tik tuščius žvilgsnius, dejones, raugėjimus, kliedesius tų subjektų, kurių teiravausi apie Chasintos Koronado buvimo vietą. Po penkiolikos minučių susitikau su Ferminu, vildamasis, kad jam geriau sekėsi. Atrodė visai sugniužęs.

— Kaip rasime Chasintą Koronado tokioje skylėje?

— Nežinau. Čia tikras ydų katilas. Pamėginau išsisukti su „Sugus“ karamelėmis, bet jie palaikė jas žvakutėmis į tiesiąją žarną.

— O jei paklaustume sesers Hortenzijos? Papasakotume jai tiesą, ir viskas.

— Danieli, tiesa tebūna kaip paskutinė išeitis, juolab vienuolei. Pirmiau išmėginkime kitus variantus. Pažvelk į tą būrelį, atrodo, jie kažko nerimauja. Tikriausiai šneka lotyniškai. Užkalbinkite juos.

— O ką jūs veiksite?

— Stebėsiu duris, jei kartais pingvine grįžtų. O jūs darykite, ką sakiau.

Menkutės vilties vedamas prisiartinau prie salės kampelyje susibūrusių gyventojų.

— Labas vakaras, — pasakiau, suvokdamas savo veiksmo absurdiškumą, nes čia amžinai tvyro prieblanda. — Ieškau ponios Chasintos Koronado. Ko-ro-na-do. Gal kuris iš jūsų ją pažįsta ar gali pasakyti, kur rasti?

Į mane sužiuro keturi sulaukėję ir godūs žvilgsniai. Aha, pamaniau, iš to jau kas nors bus. Gal dar ne viskas prarasta.

— Pažįstate Chasintą Koronado? — pakartojau.

Ketvertukas susižvalgęs sutartinai linktelėjo. Vienas iš jų, pilvotas ir plikut plikutėlis, atrodė kaip lyderis. Jo veidas ir žavesys tame mėšliname žvėryne man kažkodėl pasirodė lyg laimingo Nerono, skambinusio savo arfa, kai Roma žlugo tiesiog jo akyse. Išdidus valdovas Neronas man valiūkiškai nusišypsojo. Kupinas vilčių ir aš atsakiau jam šypsena.

Pašnekovas parodė gestu, kad prisiartinčiau, tarsi norėtų kažką pašnibždėti. Dvejojau, tačiau pasidaviau jo kvietimui.

— Žinote, kur galėčiau rasti Chasintą Koronado? — paskutinįsyk paklausiau.

Į ausį padvelkė šiltas dvisus kvėpavimas — taip arti manęs buvo pašnekovas. Pabūgau, kad įkąs, bet šis netikėtai galingai drumstelėjo. Jo bendrai puolė kvatotis ir tapšnoti jam per nugarą. Pasibjaurėjęs atsitraukiau kelis žingsnius, tačiau smarvė beviltiškai sklido aplinkui. Tuomet šalia pamačiau nedrąsų senuką pranašo barzdele, retais plaukučiais ir spindinčiomis akimis. Pasirėmęs ant lazdelės nepritardamas stebėjo gaują.

— Jaunuoli, veltui gaištate laiką. Chuanitas moka tik gadinti orą, o tie — kvatotis. Jiems daugiau nieko nereikia. Kaip matote, socialiniai laiptai čia beveik nesiskiria nuo išorinio pasaulio.

Senukas kalbėjo rūsčiu balsu, jo tartis buvo nepriekaištinga. Vertindamas nužvelgė mane nuo galvos iki kojų.

— Teko išgirsti, kad ieškote Chasintos Koronado?

Apstulbęs linktelėjau — netikėtai siaubo gūžtoje susidūriau su protingu žmogumi.

— O kam ji tau?

— Esu jos vaikaitis.

— O aš — Matumelio markizas. Meluojate per visą pilvą, štai kaip. Pasakykite, kodėl jos ieškote, arba grįžtu pas pamišėlius. Čionai nesunku juo tapti. Ir jei toliau tų nelaimėlių klausinėsite, suprasite kodėl.

Chuanitas ir jo uostytojų būrelis kvatojosi iš manęs net susiriesdami. Solistas tuo metu pakartojo numerį, tiesa, tylesnį ir ilgesnį nei pirmas, tarsi kas būtų pradūręs padangą, ir nebuvo abejonių, kad Chuanitas — tikras išeinamosios angos valdymo virtuozas. Puikiai įsitikinau.

— Jūs teisus. Nesu ponios Koronado giminaitis, bet man būtinai reikia su ja pasikalbėti. Reikalas itin svarbus.

Senukas priėjo prie manęs artėliau. Panašus į pasenusį vaiką ryžtingu žvilgsniu, šypsojosi suktai ir šelmiškai.

— Tai ar galite man padėti? — beveik maldavau jo.

— Pažiūrėsim, ar galėsite jūs kuo nors man padėti.

— Jei mano jėgoms, su džiaugsmu pasitarnausiu. Norite, kad perduočiau kokių žinių jūsų šeimai?

Senukas tik karčiai nusijuokė.

— Mano šeima ir įkišo mane į šią skylę. Apgailėtina dėlių gauja, nudžiautų vienas kito apatinius, kol dar kojų nepakratė. Dėl jų man galvos neskauda — ar pragaran paklius, ar į savivaldybę. Gana ilgai juos išlaikiau ir pakenčiau. Man tiesiog reikia moters.

— Atleiskite?

Senukas metė į mane nekantrų žvilgsnį.

— Jaunas amžius nepateisina jūsų nesupratingumo, berneli. Sakau, kad noriu moters. Geros veislės patelės, paslaugios ar pašėlusios kumelaitės. Jaunuoli, tai reiškia, kad sveikos, iki penkiasdešimt penkerių metų, be randų ar lūžių.

— Nesu tikras, ar gerai supratau…

— Puikiai supratote. Noriu pasismaginti su moterimi, kuri dar neišbarstė dantų ir nesišlapins ant manęs prieš pakratant man kojas. Nelabai svarbu, graži ar ne, — aš jau pusiau aklas, o mano amžiaus vyrui bet kuri aptakių formų mergužėlė bus Venera. Ar gerai paaiškinau?

— Kaip iš rašto. Tik nežinau, kaip rasiu tą moterį…

— Kai buvau jūsų metų, buvo tokia paslaugų sfera: lengvo elgesio moterys. Suprantu, kad pasaulis keičiasi, bet tik ne svarbiausi dalykai. Suraskite man apvalainą, gašlią moterėlę ir išpildysiu jūsų prašymą. O jeigu jūsų teirausis apie mano sugebėjimus patenkinti damą, manykite, kad pasitenkinsiu grabaliodamas jos užpakalį ar kilnodamas grožybes. Patirtis.

— Tikiu jūsų technika, bet dabar negaliu atvesti jums moters.

— Gal aš ir senas kelmas, bet ne kvailys. Suprantu. Pakaks, jei bent prižadėsite.

— O kaip suprasite, kad neprižadu vien tam, jog sužinočiau, kur rasti Chasintą Koronado?

Senukas atlaidžiai nusišypsojo.

— Prižadėkite, o sąžinės sąskaitą palikite man.

Apsidairiau. Chuanitas buvo susikaupęs antrajai savo rečitalio daliai. Sveikas protas nyko tiesiog akyse.

Malonumų išsiilgusio senolio prašymas buvo vienintelis prasmingas dalykas šioje pragaro skylėje.

— Gerai, pažadu. Darysiu, ką tik galėsiu.

Senolis išsišiepė nuo ausies lig ausies. Teturėjo tris dantis.

— Blondinė, nesvarbu, kad dažyta. Su didelėmis krūtimis ir gosliu balsu, o jei galima — tai ir visu kitu, bet geriausia manyje dar veikia klausa.

— Žiūrėsim, ką galima padaryti. O dabar pasakykite, kur rasti Chasintą Koronado.

31

— Ką ten pažadėjote tam šimtamečiui?

— Ką girdėjote.

— Kiek suprantu, pajuokavote.

— Negaliu meluoti seneliukui, kuris jau viena koja karste, nors atrodo labai gyvas.

— Danieli, galiu jus tik pagirti. Bet kaip ketinate atitempti į šiuos Dievo pamirštus namus moteriškos lyties būtybę?

— Kaip kitaip? Triskart permokėti. Specifines detales palieku jums.

Nuginkluotas Ferminas tik gūžtelėjo pečiais.

— Pagaliau susitarimas yra susitarimas. Ką nors sugalvosime. O kai imsitės tokio pobūdžio derybų kitąsyk, verčiau pasitarkite su manimi.

— Sutarta.

Kaip ir buvo nurodęs guvusis seneliukas, Chasintą Koronado radome mansardoje, į kurią galima pakliūti tik iš trečio aukšto vedančiais laiptais. Kaip sakė senukas, čia įsikuria skurdžiausi prieglaudos gyventojai, kuriems giltinė nepasikuklino atimti sveiko proto, o tai riboja ir amžių. Panašu, kad tame slaptame sparne kambarius turėjo pats Baltazaras Delofo, pasivadinęs Laslu de Vicherniu, — iš čia koordinavo Tenebrarium veiklą, čia užsiėmė ir neseniai iš Rytų atgabentais meilės menais rūkstant smilkalams ir kvepiant aliejams. Iš to abejotino spindesio tebuvo likę nebent kvapai, tik visai kitokios kilmės. Chasinta Koronado, apsikamšiusi apklotu, sėdėjo pintame krėsle.

— Ponia Koronado? — kreipiausi gana garsiai, būgštaudamas, kad senoji bus kurčia, pamišusi arba ir viena, ir kita.

Senolė įdėmiai mus apžiūrėjo, tiesa, be didelio patiklumo. Blausus žvilgsnis ir keli kuokšteliai retučių baltutėlių plaukų. Pastebėjau, kad į mane žvelgė lyg nustebusi, lyg kažkur būčiau matytas, tik nepamena kur. Būgštavau, kad tik Ferminas nepasiskubintų leptelėti, jog esu Karakso sūnus ar panašios kvailystės, tačiau jis tik atsiklaupė prie senutės ir suėmė jos šiurkščias, drebančias rankas.

— Chasinta, mano vardas Ferminas, o šis vaikigalis — mano draugas Danielis. Mus atsiuntė jūsų bičiulis tėvas Fernandas Ramosas, kuris šiandien negali jūsų aplankyti, mat reikia aukoti net dvylika mišių, žinote tuos pamokslus apie šventųjų gyvenimus, bet siunčia jums labų dienų. Kaip laikotės?

Chasinta švelniai nusišypsojo Ferminui. Mano draugas paglostė jai skruostus ir kaktą. Lyg jaukus katinas senolė mėgavosi kito žmogaus prisilietimu. Pajutau, kaip gerklėje įstrigo kažkoks gumulas.

— Koks kvailas klausimas, tiesa? — kalbėjo Ferminas. — Jums labiau patiktų gyventi tenai, eiti pašokti. Visi žino, kokia šauni šokėja buvote.

Nesu girdėjęs jo šitaip kalbant net su Bernarda — žodžiuose buvo tiek daug švelnumo. Nesvarbu, kad tik meilikavo, tačiau balsas ir veidas spinduliavo nuoširdumu.

— Kokius gražius dalykus man kalbate, — sukuždėjo ji virpančiu balsu, veikiausiai iš neturėjimo su kuo pasikalbėti ar ką papasakoti.

— Nė pusės to grožio nėra, kokia esate jūs, Chasinta. Ar neprieštarausite, jei kai ko paklausime? Kaip radijo konkursuose, žinote?

Senolė tik sumirksėjo nieko nesakiusi.

— Manyčiau, tai reikia priimti kaip sutikimo ženklą. Chasinta, ar prisimenate Penelopę? Penelopę Aldają? Apie ją ir norėjome kai ką sužinoti.

Chasinta linktelėjo, žvilgsnis staiga nušvito.

— Mano mergaitė, — sukuždėjo, ir mums atrodė, kad tuojau pravirks.

— Taip, prisimenate. Mudu esame Chulijano Karakso bičiuliai. O siaubo istorijas jūs irgi prisimenate, tiesa?

Senolės akys spindėjo, tarsi žodžiai ir prisilietimas akimirksniu grąžino jai gyvenimo džiaugsmą.

— Tėvas Fernandas iš Švento Gabrieliaus kolegijos mums pasakojo, kaip labai mylėjote Penelopę. Jūs irgi jam labai brangi, ir kasdien jus prisimena, ar žinote tai? Ir jeigu nedažnai apsilanko, tai tik per tą naująjį vyskupą, kuris paskyrė laikyti galybę mišių, jam net galva sukasi.

— Ar jūs gerai maitinatės? — netikėtai paklausė susirūpinusi senolė.

— Chasinta, ryju kaip jautis, paveldėjau labai greitą medžiagų apykaitą, viskas beregint sudega. Štai po drabužiais, patikėkit, vieni raumenys. Palieskit, matot? Kaip Čarlzas Atlasas, tik plaukuotesnis.

Chasinta aprimusi linktelėjo. Nuo Fermino akių nenuleido. O mane galutinai pamiršo.

— Papasakokite ką nors apie Penelopę ir Chulijaną.

— Iš manęs ją atėmė, — pasakė. — Mano mergaitę.

Norėjau kai ką įterpti, bet Ferminas dėbtelėjo į mane žvilgsniu, iš kurio supratau: patylėk.

— Chasinta, kas ją atėmė? Ar prisimenate?

— Ponas, — pasakė su baime apsižvalgiusi, tarsi kas nors galėtų išgirsti.

Ferminas mėgino įvertinti, ką reiškia senolės judesys, ir sekė jos žvilgsnį lig pat lubų. Suprato užuominą.

— Jūs turite galvoje visagalį Dievą, aukštybių valdovą, o gal poną Rikardą, Penelopės tėvą?

— Kaip laikosi Fernandas? — paklausė senolė.

— Kunigas? Žydi kaip rožė. Tikiu, kad vieną gražią dieną taps popiežiumi, o jus pasiims į Siksto koplyčią. Siunčia jums daug linkėjimų.

— Ar žinote, kad jis vienintelis dar ateina manęs aplankyti? Ateina, nes žino, kad nieko artimo daugiau neturiu.

Ferminas žiūrėjo su gailesčiu, tarsi mąstytų tą patį, ką ir aš. Chasinta Koronado buvo daug blaivesnio proto, nei atrodė ją pamačius. Kūnas pamažu geso, tačiau širdis ir siela vis dar gaivinosi iš vargano šaltinio. Klausiau savęs, kiek dar yra tokių kaip ji ar tas ištvirkęs senukas, parodęs, kaip ją rasti, čia patekusių į spąstus?

— Chasinta, jis ateina todėl, kad myli jus. Todėl, kad prisimena, kaip vaišinote ir rūpinotės, kai buvo dar vaikas. Jis viską mums papasakojo. Chasinta, jūs prisimenate? Ar pamenate, kaip eidavote parsivesti Chorchės po pamokų? O Fernandą su Chulijanu?

— Chulijanas…

Balsas priminė nutrūkstantį kuždesį, tik šypsena ją išdavė.

— Chasinta, ar prisimenate Chulijaną?

— Prisimenu tą dieną, kai Penelopė prasitarė man, kad ištekės už Chulijano…

Mudu su Ferminu apstulbę susižvalgėme.

— Ištekės? Chasinta, kada tai buvo?

— Kai pirmąsyk jį pamatė. Jai tuomet buvo trylika, net nežinojo, kuo jis vardu.

— Tai kaip tuomet žinojo, kad už jo ištekės?

— Todėl, kad matė jį anksčiau. Sapnuose.

Vaikystėje Marija Chasinta Koronado tikėjo, kad pasaulis baigiasi už Toledo ribų, o toliau už miesto apylinkių — vien rūkai ir ugnies okeanai. Šį reginį Chasinta matė klejodama per karštinę, kuri vos nepasiglemžė ketverių metų mergaitės gyvybės. Sapnuoti ėmė dėl tos paslaptingos karštinės, kuri, vienų tvirtinimu, prasidėjo dėl įkandimo didžiulio raudonojo skorpiono, vieną dieną atsiradusio jų namuose, tačiau daugiau niekas jo ir nematė, o kiti laikėsi nuomonės, kad karštinė — darbas pamišusios vienuolės, naktimis įsigaudavusios į namus ir nuodijusios vaikus. Po kelerių metų ji pasikorė kalbėdama“ Tėve mūsų“ nuo pabaigos, ir akys išvirto iš akiduobių. Tai atsitiko, kai raudonas debesis užtraukė miestą ir pasipylė negyvų skarabėjų lietus. Sapnuose Chasinta regėjo praeitį, ateitį, o retsykiais jai atsiskleisdavo net senųjų Toledo gatvių paslaptys. Vienas dažniausiai regėtų personažų buvo Zacharijus. Tai visada juodai apsirengęs angelas, kurį lydėdavo juodas geltonakis katinas, trenkiantis siera. Zacharijus žinojo viską. Pasakė jai dėdės Venansijaus mirties dieną ir valandą, — dėdė prekiavo tepalais ir švęstu vandeniu. Nupasakojo vietą, kur jos motina, visų laikoma šventąja, slėpė medicinai atsidavusio studento laiškus, kas, kad jis buvo nepasiturintis, tačiau jo anatomijos žinios Santa Marijos gatviūkštėje pasirodė įspūdingos ir jam anksti atsivėrė rojaus vartai. Chasintai buvo pasakyta, kad kažkas negera įsitaisė jos įsčiose, kokia nors mirusi dvasia, linkėjusi jai bloga, ir kad ji pažins tik tuščiagarbio ir egoisto vyro meilę, kuris sugniuždys jos sielą. Jis išpranašavo, kad patirs visokią meilę ir prieš patekdama į rojų pereis pragarą. Jos pirmųjų menstruacijų dieną Zacharijus su sieros katinu dingo iš sapnų, tačiau po kelerių metų Chasinta su ašaromis akyse prisimins juodojo angelo apsilankymus, nes visos jo pranašystės išsipildė.

Kai gydytojai ištyrę pasakė, kad niekada neturės vaikų, Chasinta nenustebo. Ji nenustebo, nors širdis plyšo iš skausmo, kaipo trejų metų gyvenimo sutuoktinis pareiškė ją paliekantis dėl kitos, nes ji — lyg bevaisis tyrlaukis, kuriame neužderės joks vaisius, ji nesanti moteris. Kai nebuvo Zacharijaus (o jį Chasinta laikė dangaus pasiuntiniu, nesvarbu, kad juodas, jai švytėjo ir buvo gražiausias vyriškis, kokį kada nors regėjo), ji su Dievu kalbėjosi tiesiogiai: susigūždavo kur nors kamputyje, nors nematydavo jo ir nelaukdavo, tai kas, kad nesivargina atsakyti, nes pasaulyje šitiek daug skausmo, o jos rūpesčiai — tik mažmožiai. Visi Dievui skirti monologai buvo apie tą patį: ji troško vienintelio dalyko pasaulyje — tapti motina, tapti moterimi.

Vieną iš tokių dienų besimeldžiant katedroje prie jos priėjo vyriškis, kurį atpažino: tai buvo Zacharijus. Apsirengęs kaip paprastai, ant rankų laikė piktos išvaizdos katiną. Nėmaž nebuvo pasenęs, o nagai puikūs, tarsi kunigaikštienės — ilgi ir smailūs. Angelas jai pasakė atėjęs pranešti, kad Dievas neketina išpildyti jos maldų. Tačiau Zacharijus liepė nesirūpinti, nes vienokiu ar kitokiu būdu jis atsiųs jai augintinį. Pasilenkė prie jos ir į ausį sušnabždėjo žodį“ Tibidabas“ tada labai švelniai pabučiavo į lūpas. Nuo tų švelnių, saldžių lūpų prisilietimo Chasinta regėjo viziją: ji turės mergaitę, be jokio vyriškio (tai suteikė palengvėjimą, prisiminus trejų metų gyvenimą su sutuoktiniu, kai smagindamasis viršum jos uždengdavo veidą pagalve murmėdamas: „Nežiūrėk, kekše“). Tą mergaitę ras tolimame mieste, esančiame tarp mėnulio kalnų ir šviesų jūros, mieste, pilname tokių statinių, kurie regimi sapnuose. Vėliau Chasinta negalėjo pasakyti, ar Zacharijaus apsireiškimas buvo dar vienas jos sapnas, ar angelas su katinu ir purpuriniais, ką tik nulakuotais, nagais tikrai buvo apsilankęs Toledo katedroje. Neabejojo tik vienu dalyku: jo pranašystėmis. Tos pačios dienos popietę ji pasitarė su bažnyčios diakonu — apsiskaičiusiu, pasaulio mačiusiu žmogumi (sklido kalbos, kad jis buvo nusigavęs net iki Andoros ir šiek tiek kalbėjo baskiškai). Diakonas, patraukęs pečiais dėl angelo Zacharijaus, kaip vieno iš aukštybių karių, atidžiai išklausė Chasintos vizijos ir, įvertinęs visus už ir prieš, remdamasis aprašymu regėtos katedros, kuri, pasakotojos žodžiais, priminė didelę tirpinto šokolado segę, tarė: „Chasinta, tai, ką matei, yra Barselona, didžioji kerėtoja, o šventykla vadinasi „La Sagrada Familia“ [* Šventoji Šeimyna (isp.).]. Po dviejų savaičių, apsiginklavusi kelionmaišiu, maldaknyge ir pirma po penkerių metų šypsena, Chasinta patraukė į Barseloną, šventai tikėdama, kad visa, ką jai sakė juodasis angelas, išsipildys.

Praeis sunkių išbandymų mėnesiai, kol Chasinta ras nuolatinį darbą vienoje „Aldaja ir vaikai“ krautuvėje, visai šalia Pasaulinio parodų centro. Jos svajonių Barselona buvo priešiška ir ūkanota, apleisti rūmai ir fabrikai šnopavo dūmais ir nuodijo odą anglimi bei siera. Chasinta nuo pat pirmos dienos žinojo, kad šis miestas yra moteris — išdidi ir žiauri. Išmoko jos saugotis ir niekuomet nežiūrėti jai į akis. Viena apsigyveno Riveros kvartale, kur už menkutį uždarbį išgalėjo nuomoti varganą, be langų ir jokios kitos šviesos kambarėlį, žibindavo tik žvakes, kurias vogė iš katedros, ir negesindavo pernakt, kad atbaidytų žiurkes, apgraužusias Ramonetos šešių mėnesių kūdikiui ausis ir pirštukus. Ramoneta buvo prostitutė, išsinuomojusi gretimą kambarėlį. Ji buvo vienintelė Chasintos bičiulė per visus vienuolika Barselonoje praleistų mėnesių. Tą rudenį lijo beveik kasdien, krito juodas suodžių ir arseno lietus. Greitai Chasinta ėmė baimintis, kad Zacharijus ją apmulkino, — atvyko į baisųjį miestą mirti nuo šalčio, skurdo ir užmaršties.

Pasirengusi žūtbūt išgyventi, Chasinta kasdien dar prieš aušrą atkakdavo į krautuvę ir neišeidavo iki gilios nakties. Ten ją ir sutiko Rikardas Aldaja, kai mergina prižiūrėjo apsirgusią vieno iš administracijos darbuotojų dukterį. Pamatęs, kaip švelniai ir atsidavusi ją slaugo, nusprendė pasikviesti į savo namus prižiūrėti pirmagimio besilaukiančios žmonos. Jos maldos pagaliau buvo išklausytos. Tąnakt Chasinta vėl susapnavo Zacharijų. Angelas jau nebevilkėjo juodai. Jis buvo nuogas, oda pasidengusi žvynais. Ir draugiją jam palaikė jau ne katinas, o balta aplink stuomenį apsivijusi gyvatė. Plaukai siekė juosmenį, o burna — toji saldi burna, kuriją bučiavo Toledo katedroje, pasirodė pilna trikampių dantų, kaip žuvų, kurias buvo mačiusi besiblaškančias žvejų tinkluose. Vėliau mergina apsakys šią viziją aštuoniolikmečiam Chulijanui Karaksui, prisiminusi, jog tądien, kai rengėsi palikti Riveros gatvės pensioną ir kraustytis į Aldajų dvarą, sužinojo, kad jos bičiulė Ramoneta peilių dūriais naktį nužudyta laiptinėje, o kūdikis atšalusios motinos glėbyje numiręs nuo šalčio. Išgirdę apie įvykį nuomininkai įsivėlė į barnius, įžeidinėjimus ir muštynes, kad pasidalytų menkutį velionės turtą. Jie paliko tik vieną daiktą, kuris iš tikrųjų buvo vertingiausias jos daiktas — knygą. Chasinta atpažino ją, nes daugelį vakarų Ramoneta vis klausdavo, ar galėtų jai paskaityti bent puslapį ar du. Vargšė taip ir neišmoko skaityti.

Po keturių mėnesių gimė Chorchė Aldaja, ir Chasinta, nors skyrė jam visą motinišką švelnumą, nes tikroji motina — padebesiais skrajojanti dama, užsiėmusi tik savo pačios atvaizdu veidrodyje — taip ir neišmoko rūpintis vaiku ar jo mylėti, suprato, kad čia ne ta būtybė, kurią jai išpranašavo Zacharijus. Per tuos metus Chasinta atsisveikino su savo jaunyste, tapo kita moterimi, išliko tik vardas ir veido bruožai. Anoji Chasinta pasiliko Riveros kvartalo pensione, mirusi kaip Ramoneta. Dabar ji gyveno Aldajų prabangos šešėlyje, toli nuo ūkanoto miesto, kurio buvo išmokusi neapkęsti ir kur kojos daugiau nekėlė nė vieną laisvadienį. Ji išmoko gyventi kitiems, tai šeimai, pažabojusiai sėkmę, kurios negalėjai suvokti sveiku protu. Gyveno laukdama būtybės, kuri būtų mergaitė, kaip ir miestas, ir viltimi jai skirti visą savo meilę, kuria Dievas apnuodijo sielą. Kartais Chasinta klausdavo savęs, ar ta snūduriuojanti ramuma, pripildžiusi jos dienas, ir sąmoninga naktis yra tai, ką kiti vadina laime, ir norėjo tikėti, kad Dievas savo begaliniu tylėjimu savotiškai, bet vis dėlto išpildė jos maldavimus.

Penelopė Aldaja gimė 1903 metų pavasarį. Tada ponas Rikardas Aldaja jau buvo įsigijęs namą Tibidabo gatvėje. Jo kolegos neabejojo, kad dvaras stovi ant kažkieno užkeiktų pamatų, tik Chasintos tai negąsdino, nes ji žinojo: kitų laikomas stebuklu buvo sapnuose ją lankantis Zacharijaus šešėlis, kurį tik ji viena galėjo matyti. Jis jau nebuvo panašus į vyriškį, veikiau apsireikšdavo pavidalu vilko, vaikščiojančio ant užpakalinių kojų.

Penelopė buvo trapi, blyški ir lengvutė būtybė. Chasinta matė ją augant tarsi gėlę žiemos šalnose. Daug metų vakarais migdydavo ją, pati visuomet ruošdavo jai valgį, siuvo drabužėlius, slaugė ją tūkstančiui ir vienai ligai užklupus, buvo šalia, kai ištarė pirmus žodžius, kai tapo moterimi. Ponia Aldaja buvo veikiau dekoratyvi figūra, puošmena, kuri pagal tam tikras taisykles pasirodydavo scenoje ir dingdavo. Prieš miegą ateidavo į dukters kambarį ir sakydavo, kad myli ją labiau už viską pasaulyje, kad ji esanti jai brangiausia. Chasinta niekada nesakė Penelopei, kad myli ją. Auklė žinojo, kad tikrai mylintis žmogus myli be žodžių. Paslapčiomis Chasinta neapkentė išdidžios ir tuščiagarbės ponios Aldajos, senstančios dvare ir slegiamos brangenybių. Jomis vyras, jau seniai šildęsis pas svetimas, ją apramindavo. Nekentė jos, nes iš visų moterų Dievas išsirinko būtent ją suteikti gyvybę Penelopei, o jos įsčios, tikros motinos įsčios, buvo bevaisės kaip tyrlaukiai. Pranašiškai ėmė pildytis jos vyro žodžiai — Chasinta neteko net moteriškų formų. Ji sulyso, ir figūra priminė išdegusią dykumą: tik kaulai ir suvargusi oda. Krūtys sumenko, liko tik odos maišeliai, klubai tapo panašūs į berniūkščio, o kadaise tvirtas, stiprus kūnas dabar negundė nė pono Rikardo Aldajos, kuriam pakako lašelio jausmingumo, kad užvaldytų geismas, tą puikiai žinojo visos tarnaitės ir jų artimieji. Taip dar geriau, manė Chasinta. Paikystėms ji neturėjo laiko.

Visas laikas buvo skirtas Penelopei. Jai skaitydavo, visur ją lydėdavo, maudydavo, aprengdavo, nurengdavo, šukuodavo, vesdavo pasivaikščioti, migdydavo ir žadindavo. Ir kalbėdavo su ja. Visi ją laikė kvaištelėjusia, neturinčia savo gyvenimo, tik tarnystę svetimuose namuose, tačiau niekas nenutuokė, kaip yra iš tikrųjų: Chasinta buvo ne tik Penelopės motina, ji buvo jos geriausia draugė. Nuo to laiko, kai mergaitė pradėjo kalbėti ir reikšti mintis, o tai, Chasinta prisiminė,įvyko daug anksčiau nei kitiems vaikams, — dalydavosi savo paslaptimis, sapnais ir išgyvenimais.

Laikui bėgant, jų ryšys tvirtėjo. Kai Penelopė įžengė į paauglystės amžių, jos buvo jau neišskiriamos. Chasinta matė pražystant Penelopę kaip moterį, kurios grožį ir švytėjimą regėjo ne vien mylinčios auklės akys. Penelopė buvo šviesa. Kai paslaptingas berniukas, vardu Chulijanas, atėjo į jų namus, Chasinta iškart pajuto, kaip tarp jų pasklido srovės. Atsirado ryšys, koks siejo ją su Penelope, bet kartu ir visai kitoks. Stipresnis. Pavojingas. Iš pradžių manė, kad ims berniuko nekęsti, bet ilgainiui suprato, jog Chulijano Karakso negalėjo neapkęsti ir niekada negalės. Kaip Penelopė, pamažu pasidavė Chulijano kerams ir jau troško tik to, ko troško Penelopė. Niekas nepastebėjo, niekas dėmesio neatkreipė, tačiau, kaip visada, svarbiausi dalykai nutiko dar prieš prasidedant istorijai, bet tuomet jau buvo per vėlu.

Turėjo praeiti nedrąsių žvilgsnių ir troškimų mėnesiai, kol Chulijanas ir Penelopė galėjo susitikti vieni du. Gyveno atsitiktinumais. Susitikdavo kiemeliuose, vienas kitą stebėjo iš skirtingų stalo pusių, tyliai melsdavosi, jausdamiesi kitoje erdvėje. Pirmus žodžius vienas kitam ištarė vieną audringą pavakarę Tibidabo gatvės rūmų „Penelopės vila“ bibliotekoje. Žvakių šviesa užgeso ir pakako kelių sekundžių prietemoje, jog vaikinas suvoktų, kad abu jaučia tą patį, kad juodu kankina ta pati paslaptis. Atrodė, niekas to nepastebi. Išskyrus Chasintą, kuri su didėjančiu nerimu stebėjo Penelopės ir Chulijano žvilgsnių žaismą Aldajų šeimos šešėlyje. Baiminosi dėl jų.

Nuo to laiko Chulijaną ėmė kamuoti nemiga, nuo vidurnakčio iki aušros jis kūrė pasakojimus, kuriuose atskleidė savo sielos virpesius Penelopei. Paskui bet kokiu pretekstu užsukdavo į rūmus Tibidabo gatvėje, kad slapta šmurkštelėtų į Chasintos kambarėlį ir įduotų laiškelius, o ši perduotų juos mergaitei. Kartais Chulijanui perduodavo laiškus, parašytus Penelopės, ir jis skaitydavo juos begalę kartų. Tas žaidimas galėjo trukti mėnesių mėnesius. Laikas pavyduliavo jiems sėkmės, o Chulijanas kiek galėdamas stengėsi būti šalia Penelopės. Chasinta padėjo jiems todėl, kad norėjo matyti Penelopę laimingą, troško, kad toji šviesa niekada neužgestų. Chulijanas jautė, kad nekalta atsitiktinė pradžia senka, kad jau būtina aukotis. Taip jis pradėjo meluoti ponui Rikardui apie savo ateities planus, vaizduoti didžiulį susidomėjimą banku ir finansiniais sluoksniais, dėtis Chorchės Aldajos draugu, — tuo prisidengęs galėjo kiek tinkamas lankytis Tibidabo gatvėje, — išmoko sakyti ir kalbėti tai, ką norėjo girdėti kiti, suprasti jų žvilgsnius ir geismus, padorumą ir nuoširdumą paslėpti taip, kad neišduotų menkiausias neapdairumas, jausti, kaip dalimis pardavinėja savo sielą, ir bijoti, kad, jei kada nors taps vertas Penelopės, iš buvusio Chulijano, kurį ji išvydo pirmąsyk, jau nebus likę nieko. Kartais Chulijanas nubusdavo saulei tekant, kunkuliuodamas pykčiu, trokšdamas išrėkti pasauliui savo tikruosius jausmus, ponui Rikardui Aldajai į akis pasakyti, kad jo kompanija ir būsima sėkme nėmaž nesidomi, kad geidžia tik jo dukters Penelopės ir svajoja išsigabenti ją kuo toliau nuo to merdėjančio tuštybių pasaulio, kuris laiko ją nutvėręs. Dienos šviesa išsklaidydavo ryžtą.

Retsykiais Chulijanas atverdavo širdį Chasintai, jau pamilusiai berniuką labiau, nei norėtų. Dažnai palikusi Penelopę namie ir apsimetusi, kad eina pasiimti iš Švento Gabrieliaus kolegijos Chorchės, pasimatydavo su Chulijanu ir perduodavo žinutes nuo Penelopės. Taip susipažino su Fernandu, kuris po daugelio metų buvo vienintelis jos draugas Santa Liusijos pragare laukiant mirties, išpranašautos angelo Zacharijaus. Kartais auklė vesdavosi kartu ir Penelopę, taip palengvindama trumpučius jaunuolių pasimatymus, stebėdama, kaip tarp jų gimsta meilė, kurios jai taip ir neteko pažinti, kuri nebuvo jai skirta. Būtent tada Chasinta pastebėjo niūrų šešėlį tylenio berniūkščio, vardu Fransiskas Chavjeras, Švento Gabrieliaus kolegijos kiemsargio sūnų. Ją baugino, kad jis seka paskui iš tolo, neatitraukdamas akių nuo Penelopės, gaudo kiekvieną jos judesį. Chasinta išsaugojo nuotrauką, kurioje oficialus Aldajų šeimos fotografas, portreto meistras Rekasensas užfiksavo Chulijaną su Penelope ties skrybėlių ateljė San Antonijaus skersgatvyje. Tai buvo nekalta fotografija, daryta vidurdienį, stebint ponui Rikardui ir Sofi Karaks. Chasinta visuomet ją nešiojosi.

Vieną dieną ji, kaip paprastai, prie Švento Gabrieliaus vartų po pamokų laukė išeinančio Chorchės, rankinė per neatidumą liko prie fontano, ir auklė pastebėjo, kad jaunasis Fumeras nervingai žvalgydamasis suka aplinkui ratus. Tą patį vakarą ieškojo nuotraukos, bet jos nebuvo, ir jai tapo aišku, kad vaikis ją pavogė. Praėjus kelioms savaitėms, prie auklės prisiartino Fransiskas Chavjeras Fumeras ir paklausė, ar ji neperduotų kai ko Penelopei. Kai Chasinta paklausė, apie ką jis kalba, berniūkštis išsitraukė iš kišenės kažką įvyniotą nosinėje. Tai buvo iš medžio išdrožta statulėlė. Chasinta atpažino Penelopės atvaizdą, ir ją nukrėtė šiurpas. Nespėjus nieko pasakyti, vaikinukas dingo. Važiuodama namo į Tibidabo gatvę, Chasinta švystelėjo figūrėlę pro langą, tarsi tai būtų negeras amuletas. Ne sykį išpilta prakaito nubusdavo naktimis, kamuojama košmarų, kuriuose berniūkštis blausiomis akimis paimdavęs Penelopę su šaltu ir abejingu vabzdžio žiaurumu.

Kitomis popietėmis atėjusi pasiimti Chorchės šnekučiuodavosi su Chulijanu. Šis irgi jau spėjo pamilti griežto veido moterį ir pasitikėti ja labiau nei savimi. Veikiai, jei koks rūpesčio šešėlis šmėstelėdavo jo gyvenime, ji ir Migelis Molineras būdavo pirmieji apie tai sužinantys. Vieną kartą Chulijanas prisipažino Chasintai sodelyje prie fontano užtikęs motiną, kalbančią su ponu Rikardu Aldaja. Chulijanui pasirodė, kad ponui Rikardui patinka Sofijos buvimas šalia, ir jis pajuto tam tikrą maudulį, nes puikiai žinojo apie donžuanišką pramonininko reputaciją ir jo nepasotinamą trauką moteriškoms grožybėms — nepaisė nei padėties, nei vardo, išskyrus savo šventąją sutuoktinę.

— Gal pasakoja mamai, koks esi laimingas naujoje mokykloje?

Atsisveikindamas ponas Rikardas mirktelėjo jiems ir nuėjo plačiai šypsodamasis. Motina visą kelią neištarė nė žodžio, akivaizdžiai įžeista pono Rikardo replikų.

Ne vien Sofi matė vis stiprėjantį jo prieraišumą Aldajų šeimai ir kad jis užmiršęs savo senus bičiulius ir tėvus. Motina liūdėjo patyliukais, o skrybėlininkas liejo įtūžį ir pagiežą. Entuziazmas didinti Barselonos visuomenės grietinėlės klientų būrį greitai išgaravo. Sūnaus beveik nematydavo ir turėjo nusisamdyti Kimetą, vaikinuką iš to paties kvartalo, seną Chulijano draugą, kuris tapo ateljė mokiniu ir padėjėju. Antonis Fortunis buvo toks žmogus, kuris gebėjo atvirai kalbėti vien apie skrybėles. Ilgai sielos požemyje slėpė savo jausmus, kurie pamažu beviltiškai jį apnuodijo. Kasdien atrodė niūresnis ir nervingesnis. Niekas jam netiko, nei vargšelio Kimeto dedamos pastangos išmokti amato, nei Sofi mėginimai sušvelninti pasekmes užmaršties, kuriai juos paliko Chulijanas.

— Tavo sūnus mano esąs kažin kas vien dėl to, kad tie piniguočiai laiko jį už cirko beždžionę, — kalbėjo kankinamas pagiežos.

Ir vieną gražią dieną, kai nuo pirmo pono Rikardo Aldajos apsilankymo Fortunio skrybėlių ateljė buvo praėję lygiai treji metai, skrybėlininkas paliko Kimetą aptarnauti klientus, pasakęs, kad vidurdienį grįš. Pats nieko nelaukęs pasirodė Aldajos kontoroje, kurią pramonininkas buvo įkūręs Grasijos alėjoje, ir panūdo pasikalbėti su ponu Rikardu.

— O kaip turėčiau jus pristatyti? — pasiteiravo vienas iš magnato sekretorių.

— Kaip asmeninį skrybėlininką.

Ponas Rikardas priėmė jį truputį nustebęs, bet nusiteikęs geranoriškai, manydamas, kad Fortunis atnešė kokią sąskaitą. Smulkieji prekeiviai niekuomet gerai nesupranta komercinio protokolo.

— Tai kuo galiu jums padėti, bičiuli Fortūnatai?

Be jokios įžangos Antonis Fortunis ėmė aiškinti ponui Rikardui, kad Chulijano įvaizdis apgaulingas.

— Pone Rikardai, jis visai ne toks, kaip jūs manote. Net atvirkščiai, nepaklusnus, tinginys ir niekam tikęs berniūkštis rūpi tik niekniekiai, motina prikišo jam galvon. Patikėkite, jis visai paikas, nepasieks nieko gera. Jam stinga tvirtybės ir užsispyrimo. Nepažįstate jo, o jis sugeba apmulkinti svetimus, įtikinti juos, kad yra labai gabus, bet jis visiškas neišmanėlis. Vidutinybė. Juk aš pažįstu jį geriau nei bet kuris ir jaučiu pareigą jus perspėti.

Ponas Rikardas išklausė kalbą nė nemirktelėjęs.

— Fortūnatai, ar tai viskas?

Pramonininkas spustelėjo mygtuką ant savo stalo ir netrukus kabinete pasirodė jį sutikęs sekretorius.

— Balselsai, bičiulis Fortūnatas jau rengiasi išeiti, — pasakė. — Būkite malonus, palydėkite jį iki išėjimo.

Ledinis pramonininko tonas nepatiko skrybėlininkui.

— Atleiskite, pone Rikardai: ne Fortunatas, o Fortunis.

— Kad ir kažin kas. Fortuni, jūs esate labai liūdnas žmogus. Būčiau dėkingas, kad daugiau čia neateitumėte.

Kai Fortunis vėl atsidūrė gatvėje, pasijuto vienišesnis, nei galima apsakyti, įsitikinęs, kad visas pasaulis nuo jo nusigręžė. Netrukus jo prašmatnieji klientai, kurie bendravo su Aldaja, vienas po kito ėmė siųsti žinutes, kad atšaukia užsakymus. Jau po keleto savaičių turėjo atleisti Kimetą, nes dviese ateljė neturėjo ką veikti. Galiausiai iš berniūkščio ir taip nebuvo jokios naudos. Kaip ir visi, jis buvo tinginys ir vidutinybė.

Kaip tik tuomet kvartalo gyventojai ėmė kuždėtis, kad ponas Fortunis atrodo gerokai susenęs, dar vienišesnis ir niūresnis. Jau su niekuo nesikalbėjo ir valandų valandas leido ateljė be jokio tikslo, su neapykanta, o kartu ir kažkokiu geismu stebėdamas kitapus vitrinos einančius žmones. Paskui mados ėmė keistis, jauni žmonės jau nebenešiojo skrybėlių, o tie, kurie vis dar nešiojo, eidavo į krautuves, kur jas pardavinėjo jau pasiūtas pagal įvairius dydžius, madingesnes ir pigesnes. „Fortunis ir sūnūs“ skrybėlių ateljė pamažu grimzdo į šešėlių letargą ir ramybę.

— Laukiate mano mirties, — kalbėjo jis pats sau. — Ką gi, gal ir suteiksiu jums tokią malonę.

Jis nė nesuvokė, kad jau seniai buvo pradėjęs merdėti.

Po ano nutikimo Chulijanas galutinai pasiaukojo Aldajų pasauliui, Penelopei ir vienintelei ateities vizijai, kurią galėjo įsivaizduoti. Dveji metai prabėgo neryžtingai slapstantis. Zacharijus seniai buvo siuntęs jai savotišką įspėjimą. Aplink susitelkė šešėliai ir veikiai jie taps uždaru ratu. Pirmieji ženklai pasirodė vieną 1918 metų balandžio dieną. Chorchei Aldajai sukako aštuoniolika, ir ponas Rikardas didžio patriarcho mostu pradėjo organizuoti (tikriau tariant, davė nurodymus organizuoti) didžiulę gimtadienio puotą, kurios jo sūnus visai nenorėjo, o ir jis pats pareiškė dėl svarbių reikalų negalėsiąs dalyvauti, nes žydruosiuose „Kolumbo“ viešbučio apartamentuose turėjo pasimatymą su žavia, ką tik iš Sankt Peterburgo atvykusia dama. Tibidabo gatvės rūmai renginio išvakarėse tapo panašūs į cirko paviljoną: šimtai žibintų, vėliavėlių ir vaišių stalelių visame sode, kad visi kviestieji iki soties pasivaišintų.

Beveik visi Chorchės Aldajos bičiuliai iš Švento Gabrieliaus kolegijos buvo pakviesti. Chulijano įkalbintas, Chorchė pakvietė ir Fransiską Chavjerą Fumerą. Migelis Molineras įspėjo juodu, kad Švento Gabrieliaus kiemsargio sūnus tokioje prašmatnioje tuščiagarbių ponaičių kompanijoje jausis sutrikęs. Fransiskas Chavjeras gavo kvietimą, bet nujausdamas tą patį, ką sakė Migelis Molineras, nutarė atsisakyti. Kai motina, ponia Ivona, išgirdo, kad sūnus ketina neiti į tokią prašmatnią puotą Aldajų dvare, vos nenusuko jam sprando. Kas gi tai, jei ne ženklas, kad ji greitai atsidurs aukštojoje visuomenėje? Kitas žingsnis bus kvietimas arbatėlės su pyragaičiais ponios Aldajos ir kitų garbingų damų draugijoje. Taigi ponia Ivona pasiglemžė visas vyro santaupas ir nusprendė sūnui nupirkti kostiumą su jūreiviškais motyvais.

Fransiskui Chavjerui tuomet jau buvo aštuoniolika ir toks mėlynas kostiumas su trumpomis kelnėmis, prigludusiomis pagal ponios Ivonos skonį, darė jį juokingą ir žemino. Motinos verčiamas neprieštaravo ir savaitę drožinėjo peilį laiškams atplėšti, — jį žadėjo padovanoti Chorchei. Puotos dieną ponia Ivona pasišovė lydėti sūnų ligi pat Aldajų rūmų vartų. Troško užuosti prabangos kvapą ir pasimėgauti šlove, kai jos sūnus peržengs vartus, kurie greitai atsivers ir jai. Kai Fransiskas Chavjeras apsivilko absurdišką jūreivio apdarą, pajuto, kad šis jam ankštas. Ivona ta proga perdėtai išsipuošė. Atvyko smarkiai pavėlavę. Chulijanas, beje, prisidengęs šventės šurmuliu ir tuo, kad nėra pono Rikardo, kuris tuo metu veikiausiai gardžiavosi slavų rasės delikatesais ir savaip šventė, su Penelope susitiko bibliotekoje, kur negrėsė rizika susidurti su kokiu nors rinktinės ir šlovingos aukštuomenės atstovu. Pernelyg įsijautę į aistringą bučinį nė vienas nepastebėjo prie vartų artėjančios liūdnojo vaizdo porelės. Fransiskas Chavjeras, lyg per Pirmąją komuniją aprengtas jūreivėliu ir iš gėdos raudonio nutviekstu veidu, beveik buvo tempiamas Ivonos, šia proga nutarusios užsimaukšlinti daug metų dulkėjusią plačiakraštę skrybėlę, priderintą prie klostuotos ir raukiniais puoštos suknios, kuri ją darė panašią į saldumynų kioską, arba, Migelio Molinero, jau iš tolo ją pamačiusio, žodžiais, madam Rekamjė persirengusį bizoną. Prie vartų budėjo du tarnai. Neatrodė, kad atvykėliai padarė jiems didelį įspūdį. Ponia Ivona pranešė, kad atvyko jos sūnus Fransiskas Chavjeras Fumeras de Sotosebajosas. Aniedu pasišaipė, kad toks vardas jiems nežinomas. Sutrikusi, bet nepraradusi damos laikysenos, Ivona liepė sūnui parodyti kvietimą. Deja, per visą ruošą ir neapsižiūrėjimą kvietimas liko ant ponios Ivonos siuvimo stalelio.

Fransiskas Chavjeras norėjo viską paaiškinti, tačiau susijaudinęs tik kažką neaiškiai vapėjo, ir tarnų pašaipos nepadėjo išvengti nesusipratimo. Atėjūnams tiesiog buvo pasiūlyta nešdintis. Ponia Ivona užsiplieskė pykčiu ir atrėžė, kad jie nežino, su kuo turi reikalų. Tarnai atkirto, kad indų plovėjos vieta jau užimta. Pro savo kambario langą Chasinta matė, kaip Fransiskas Chavjeras patraukė namo, bet staiga stabtelėjo. Vaikinas atsigręžė ir nukreipęs žvilgsnį nuo besibarančios su tarnais motinos išvydo juos. Prie bibliotekos lango Chulijanas bučiavosi su Penelope. Jiedu glamonėjosi taip aistringai“ kad buvo aišku, jog daugiau niekas jiems neegzistuoja.

Kitą dieną Fransiskas Chavjeras staiga pasirodė per didžiąją pertrauką. Praėjusios dienos skandalą mokiniai jau buvo perdavę iš lūpų į lūpas, ir greitai pasipylė pašaipų lavina bei klausimai, kur dėjęs jūreiviuko kostiumą. Bet pašaipos staiga nutilo, kai mokiniai pastebėjo, kad vaikinas laiko savo tėvo šautuvą. Stojo tyla, kiti net pasišalino. Tik draugų būrelis — Aldaja, Molineras, Fernandas ir Chulijanas — stovėjo ir žiūrėjo į jį nieko nesuprasdami. Ilgai nelaukęs, vaikinas pakėlė šautuvą ir nusitaikė. Mačiusieji vėliau pasakojo, kad jo veide nebuvo nei pykčio, nei susierzinimo. Fransiskas Chavjeras viską darė šaltakraujiškai, lyg dirbtų sode. Pirma kulka prašvilpė vos kliudžiusi Chulijanui viršugalvį. Antra būtų pataikiusi jam į kaklą, jei Migelis Molineras nebūtų pargriovęs kiemsargio sūnaus ir jėga išplėšęs šautuvo iš rankų. Chulijanas Karaksas žiūrėjo apstulbęs. Visi manė, kad šūviai skirti Chorchei Aldajai, kaip kerštas už vakar patirtą pažeminimą. Tik daug vėliau, kai civilinė gvardija išsivedė vaikinuką, o kiemsargių pora buvo beveik spirte išspirta iš savo būsto, Migelis Molineras priėjo prie Chulijano ir be jokio didžiavimosi pasakė, kad išgelbėjo jam gyvybę. O jis nė neįsivaizdavo, kad gyvenimas, ar jo dalis, kurią troško nugyventi, priartėjo prie pabaigos.

Tie metai buvo paskutiniai Chulijanui ir jo draugams Švento Gabrieliaus kolegijoje. Vieni daugiau, kiti mažiau dalijosi savo planais, kuriuos jų garbingos šeimos buvo parengusios jiems ateinančiais metais. Chorchė Aldaja žinojo, kad tėvas jį siųs mokytis į Angliją, Migelis Molineras manė, jog, savaime suprantama, studijuos Barselonos universitete. Fernandas Ramosas ne kartą buvo minėjęs, kad galbūt stos mokytis į Kompanijos seminariją, šį sprendimą mokytojai laikė labai išmintingu, turint omeny ekonominę jo šeimos padėtį. O apie Fransiską Chavjerą Fumerą buvo žinoma, kad pono Rikardo Aldajos dėka jis išsiųstas į pataisos koloniją Vajė de Arane, kur jo laukė ilga žiema. Matydamas savo bičiulius, sukančius skirtingomis kryptimis, Chulijanas klausė savęs, ką jam daryti. Jo svajonės ir literatūrinės ambicijos atrodė visiškai nutolusios. Jis troško vieno: būti šalia Penelopės.

Tuo metu, kai blaškėsi, ką pasirinkti, kiti už jį nusprendė. Ponas Rikardas Aldaja jau buvo numatęs jam vietą savo firmoje, kad supažindintų su veikla. O skrybėlininkas jau buvo nusprendęs, kad, jei sūnus nenori sekti tėvo pėdomis, tegul pamiršta tolesnį gyvenimą kartu. Todėl paslapčia buvo ėmęsis žygių išsiųsti sūnų į kariuomenę, kur keletas muštro metų išgydys jį nuo didybės ir kliedesių. Chulijanas nepritarė nė vienam, o, kai sužinojo, ką vieni ir kiti jam parengė, buvo jau vėlu. Jo mintis beviltiškai buvo užvaldžiusi Penelopė, ir vaidinamas nuotolis, ir slapti pasimatymai jau netenkino. Troško dažniau ją matyti, kaskart labiau rizikuodamas, kad ryšys su mergaite bus atskleistas. Chasinta kaip išmanydama juodu slėpė: melavo, rengė slaptus pasimatymus ir išgalvojo tūkstantį būdų palikti bent kelias akimirkas dviese. Net ir jinai suprato, kad to nepakanka, kad kiekviena Chulijano ir Penelopės drauge praleista minutė juodu sujungia dar labiau. Jau seniai auklė jų žvilgsniuose išmoko atpažinti iššūkį ir geismo galybę: aklas troškimas būti sugautiems, kad jų paslaptis taptų didžiuliu skandalu ir kad daugiau nereikėtų slapstytis pakampėse ir užkaboriuose ir mylėtis slapčiomis. Kartais, kai Chasinta vakarais užeidavo pas Penelopę, mergina raudodama atskleisdavo jai savo ketinimus pabėgti su Chulijanu, sėsti į pirmą pasitaikiusį traukinį ir išvykti ten, kur niekas jų nepažįsta. Chasinta, kuri gerai prisiminė pasaulį už Aldajų dvaro sienų, visaip jai prieštaravo ir atkalbinėjo. Penelopė buvo paklusni, ir baimės, kurią matė Chasintos veide, pakako, kad aprimtų. Kitas dalykas buvo Chulijanas.

Per paskutiniųjų metų pavasarį Švento Gabrieliaus kolegijoje Chulijanas su nerimu suvokė, kad ponas Rikardas Aldaja ir jo motina Sofi retsykiais slapta susitikdavo. Iš pradžių būgštavo, kad pramonininkas nusprendė laikyti ją gardžiu savo meniu patiekalu, tačiau veikiai suprato, kad susitikimai, kurie visada vyko kavinėse miesto centre, apsiribojo pokalbiais ir neperžengdavo griežtų padorumo ribų. Sofi slėpė tuos susitikimus. Kai galiausiai Chulijanas nusprendė pralaužti ledus ir pasiteiravo pono Rikardo Aldajos, kas jį sieja su motina, šis nusikvatojo:

— Niekas nepraslysta pro tavo akis, ar ne? Tiesą sakant, pats rengiausi pasikalbėti su tavimi apie viską. Su tavo motina kalbėjomės apie tavo ateitį. Prieš kelias savaites susirūpinusi kreipėsi į mane, nes tėvas kitąmet numatęs atiduoti tave į kariuomenę. Žinoma, motina, norėdama tau tik gera, prašė patarimo, gal drauge ką nors sugalvosime. Nesirūpink, duodu Rikardo Aldajos žodį, patrankų mėsa tu nebūsi. Mes turime puikių tavo ateities planų. Patikėk.

Chulijanas norėjo tikėti, tačiau ponas Rikardas inspiravo viską, tik ne pasitikėjimą. Pasitaręs su Migeliu Molineru suprato, kad vaikinas yra tokios pat nuomonės.

— Jei iš tiesų nori pasprukti su Penelope, Dievas mato, tau reikia tik pinigų.

Kaip tik to Chulijanui ir stigo.

— Tai galima sutvarkyti, — pareiškė Migelis. — Tam yra turtingi draugai.

Taip Migelis su Chulijanu pradėjo planuoti įsimylėjėlių pabėgimą. Migelis pasiūlė jiems Paryžių. Jo teigimu, nors ir taps bohemos menininku, pusalkaniu skurdžiumi, bet Paryžius nuo to nepraras žavesio. Penelopė šiek tiek kalbėjo prancūziškai, o Chulijanui motinos dėka ši kalba tapo antroji.

— Be to, Paryžius yra didelis miestas dingti be žinios, tačiau pakankamas dėl galimybių, — porino Migelis.

Jo draugas sukrapštė šiek tiek grynųjų iš savo santaupų ir ne vienu pretekstu iškaulijęs pinigų iš tėvo. Tik Migelis žinojo, kur jie išvyks.

— Pamiršiu tai, vos jums įlipus į traukinį.

Tą popietę, kai su Migeliu aptarė paskutines smulkmenas, Chulijanas užsuko į dvarą Tibidabo gatvėje paaiškinti savo planų Penelopei.

— Tai, ką dabar kalbėsiu, negali pasakoti niekam. Net Chasintai, — pradėjo Chulijanas.

Mergina išklausė jo tylėdama, lyg apkerėta. Molinero planas buvo nepriekaištingas. Migelisprisidengęs svetimu vardu, užsakys bilietus ir nusamdys svetimą žmogų, kad juos paimtų stotyje. Jei policija vis dėlto prisikas ligi jo, galima bus pateikti visiškai priešingą Chulijano išvaizdos aprašymą. Su Penelope jiedu susitiks traukinyje. Nereikės laukti perone, kad niekam neužkliūtų. Pabėgimas planuojamas sekmadienį vidurdienį. Chulijanas atvyks į Prancūzijos stotį. Tenai jo lauks Migelis su bilietais ir pinigais.

Kebliausia plano dalis buvo ta, kuri susijusi su Penelope. Jai reikės apgauti Chasintą ir sugalvojus priežastį prašyti auklės, kad išėjusios iš vienuoliktos valandos mišių trauktų namo. Pakeliui paprašys, kad auklė leistų pasimatyti su Chulijanu, ir pažadės namo grįžti anksčiau nei kiti šeimynykščiai. Tada Penelopė ir atvyks į stotį. Abudu suprato, kad, jei auklei pasakys tiesą, ši nesutiks išleisti. Per daug juos mylėjo.

— Migeli, tai puikus planas, — pagyrė Chulijanas, išklausęs draugo pasiūlymą.

Migelis liūdnai linktelėjo.

— Išskyrus vieną smulkmeną. Skausmas, kurį išvykdami visam laikui suteiksite daugybei žmonių.

Chulijanas sutiko, galvodamas apie motiną ir Chasintą. Jam net nedingtelėjo, kad Migelis Molineras kalba apie save.

Sunkiausia buvo įtikinti Penelopę laikyti viską, kas susiję su planu, paslaptyje nuo Chasintos. Tiesą žinojo vienas Migelis. Traukinys išvyksta pirmą valandą dienos. Kai Penelopės pasiges, jie jau bus pervažiavę sieną. Atvykę į Paryžių svetima pavarde apsistos kaip vyras ir žmona. Tuomet atsiųs Migeliui laišką perduoti savo šeimoms. Jame prisipažins, kad myli vienas kitą, kad laikosi gerai, kad visus labai myli, kad savo meilę sutvirtino bažnyčioje, ir prašo jų palaiminimo ir supratimo. Migelis Molineras laišką perdės į naują voką, kad neliktų Paryžiaus adreso ir pašto ženklų, ir pats jį persiųs.

— Kada? — paklausė Penelopė.

— Po šešių dienų, — atsakė Chulijanas. — Šį sekmadienį.

Migelis teigė, kad išvengti įtarimų bus geriausia, jei per likusias iki pabėgimo dienas jiedu nesimatys. Reikės susitikti jau Paryžiaus traukinyje. Šešios dienos nematant ir neliečiant Penelopės jam pasirodė begalybė. Susitarimą — nebylią santuoką — paženklino lūpomis.

Tada jis palydėjo Penelopę į trečiame aukšte įrengtą Chasintos kambarėlį. Čia, be tarnų kambarių, daugiau nieko nebuvo, ir Chulijanas manė, kad jų niekas neaptiks. Prie židinio jiedu nusirengė, deginami geismo, draskydami odą ir tirpdami tyloje. Iš atminties pažino vienas kito kūną ir tas šešias nesimatymo dienas paženklino prakaitu ir bučiniais. Chulijanas nekantraudamas įsiskverbė į ją prispaudęs prie medinių grindų. Penelopė jį priėmė išplėstomis akimis, kojomis apsivijusi liemenį, iš geismo pravertomis lūpomis. Nei trapumo, nei vaikiškumo nebuvo jos žvilgsnyje ir šiltame kūne, kuris prašė dar daugiau. Jau vėliau, padėjęs veidą ant jos pilvo, rankomis glostydamas baltutėlę virpančią krūtinę, Chulijanas suprato, kad laikas atsisveikinti. Nespėjo atsistoti, kai kambario durys lėtai atsivėrė ir vidun šmurkštelėjo moters siluetas. Sekundę Chulijanas manė, kad tai Chasinta, bet staiga suprato čia esant ponią Aldają, kuri žiūrėjo lyg stabo ištikta, jos veide atsispindėjo nuostaba, sumišusi su pasibjaurėjimu. Atitokusi sumurmėjo: „Kur Chasinta?“ Paskui apsisuko ir tylutėliai dingo. Penelopė išsigandusi pakilo nuo grindų, o Chulijanas pajuto, kad pasaulis aplink jį griūva.

— Chulijanai, dabar jau eik. Eik, kol neatėjo tėvas.

— Bet…

— Eik.

Jis pakluso.

— Kad ir kas nutiktų, sekmadienį laukiu tavęs traukinyje.

Penelopė sukaupusi visas jėgas šyptelėjo.

— Aš ateisiu. O dabar eik. Labai prašau…

Taip ir paliko ją nuogą, o pats tyliai šmurkštelėjo tarnų laiptais į ratinę, o iš ten — į tokią šaltą naktį, kokios neprisiminė.

Kitos dienos buvo dar blogesnės. Per visą naktį Chulijanas nesumerkė akių laukdamas, kol jo ieškoti ateis pono Rikardo galvažudžiai. Kankino nemiga. Kitą dieną Švento Gabrieliaus kolegijoje iš Chorchės Aldajos elgesio nepastebėjo kokių nors permainų. Išgąsčio sugniuždytas prisipažino Migeliui Molinerui apie vakarykštį nutikimą. Migelis su įprastu šaltakraujiškumu papriekaištavo:

— Chulijanai, tu proto netekai, bet čia nieko nauja. Keisčiausia, kad Aldajų namuose viskas tylu ramu. Nors tai, kai pagalvoji, nestebina. Jei, kaip sakai, judu užtiko ponia Aldaja, gal nė pati nežino, kaip dabar pasielgti. Tris kartus gyvenime esu bendravęs su ja ir padariau dvi išvadas: pirma, ponios Aldajos išprusimas nesiekia daugiau nei dvylikametės; antra, kenčia nuo chroniško narcisizmo, tai trukdo jai suvokti bet ką, jei tik ji nenori to matyti, ar tikėti, ypač, kas susiję su ja pačia.

— Migeli, apibendrink.

— Gali būti, kad ji vis dar mąsto, ką, kaip ir kada pasakyti ir kam. Pirmiausia ji turi pagalvoti apie pasekmes savo pačios atžvilgiu: skandalo galimybė, jos vyro pyktis… Visa kita, manau, verčia ją lūkuriuoti.

— Tai tu manai, ji nieko nepasakys?

— Gal kelias dienas svarstys. Tik nemanau, kad gebės nuslėpti tokį dalyką nuo vyro. O pabėgimo planas? Tebegalioja?

— Labiau nei anksčiau.

— Džiugu girdėti. Dabar man tikrai atrodo, kad kelio atgal nebėra.

Kiekviena savaitės diena slinko tarsi lėta agonija. Kas rytą Chulijanas ateidavo į Švento Gabrieliaus kolegiją, nežinomybė mynė jam ant kulnų. Valandos slinko, o jis net žvilgsniu nedrįso persimesti su Migeliu Molineru, kuris nerimavo ne mažiau už jį. Chorchė Aldaja nieko nesakė. Atrodė malonus, kaip visuomet. Chasinta nebeateidavo pasitikti Chorchės. Pono Rikardo vairuotojas laukdavo jo kiekvieną popietę. Chulijanas jautė, kad tai darosi nepakeliama, troško, kad greičiau kas nors įvyktų ir tas kankinamas laukimas baigtųsi. Ketvirtadienio pavakare pamokoms pasibaigus, Chulijaną apėmė viltis, kad sėkmė jo neaplenkė. Ponia Aldaja nieko nesakė, — gal iš gėdos, gal iš kvailumo ar bet kurios iš priežasčių, išvardytų Migelio. Nesvarbu. Vienas dalykas dabar jaudino: kad paslaptį išlaikytų iki sekmadienio. Tąnakt — pirmąsyk po daugelio — jis pagaliau užmigo.

Penktadienį prie klasės durų jo lūkuriavo tėvas Romanonas.

— Chulijanai, noriu su tavimi pasikalbėti.

— Klausau, pone.

— Visada žinojau, kad tokia diena ateis, ir man džiugu, kad tokią naujieną pranešu būtent aš.

— Kokią naujieną, tėve?

Chulijanas Karaksas jau nebuvo Švento Gabrieliaus kolegijos auklėtinis. Jam draudžiama būti jo teritorijoje: auditorijose, net kieme. Jo mokslo priemonės — knygos ir visa kita lieka kaip mokyklos nuosavybė.

— Reikia tučtuojau palikti kolegiją, — apibendrino tėvas Romanonas.

— Gal galiu sužinoti, dėl kokios priežasties?

— Galvoje sukasi bent dvylika, bet neabejoju, kad pats žinai tikrąją. Geros dienos, Karaksai. Sėkmės gyvenime. O tau jos tikrai prireiks.

Už kokių trisdešimties metrų, fontanų kiemelyje juos stebėjo būrelis mokinių. Vieni atsisveikindami mojavo rankomis ir šaipėsi. Kiti žvelgė su nuostaba ir užuojauta. Tik vienas liūdnai šypsojosi: tai jo draugas Migelis Molineras, vos linktelėjęs ir sumurmėjęs žodžius, kurie, Chulijanui atrodė, sklandė ore: „Iki sekmadienio“.

Grįždamas namo San Antonijaus skersgatvyje ties skrybėlių ateljė pamatė pono Rikardo Aldajos „Mersedes Benz“. Sustojo ir iš už kampo sekė, kas ten vyksta. Netrukus iš krautuvės išėjo ponas Rikardas ir įsėdo į automobilį. Chulijanas užsiglaudė už portiko, kai šis pajudėjo universiteto aikštės link. Tik tada užlipo laiptais namo. Jo laukė ašaromis apsipylusi Sofi.

— Chulijanai, ką tu padarei? — sumurmėjo be jokio pykčio.

— Atleisk, mama…

Sofi stipriai apkabino sūnų. Atrodė sublogusi ir pasenusi, tarsi kažkas būtų pavogęs jos gyvenimą ir jaunystę. „Aš esu žiauriausias už visus“, — pagalvojo Chulijanas.

— Gerai manęs paklausyk. Tėvas ir ponas Rikardas Aldaja padarė viską, kad po kelių dienų tave paimtų į kariuomenę. Aldaja turi ryšių… Chulijanai, tau reikia sprukti. Kuo toliau, kad nė vienas negalėtų rasti…

Chulijanui pasirodė, kad motinos akyse šmėstelėjo nevilties šešėlis.

— Mama, tu ką nors slepi. Ar aš ko nors nežinau?

Sofi drebančiomis lūpomis žiūrėjo į jį.

— Reikia sprukti. Abu turime visam laikui dingti iš čia.

Jis apkabino ją ir sukuždėjo į ausį:

— Mama, dėl manęs — būk rami. Nesirūpink dėl manęs.

Šeštadienį Chulijanas neišėjo iš savo kambario, praleido dieną tarp knygų ir piešimo sąsiuvinių. Skrybėlininkas išėjo dar su aušra ir negrįžo iki vidurnakčio. „Jis net nedrįsta visko pasakyti man į akis“, — manė Chulijanas. Tąnakt su ašaromis akyse atsisveikino su tamsiame ir šaltame kambarėlyje prabėgusiais metais, apgaubtais svajonių, kurioms jau nelemta išsipildyti. Sekmadieniui išaušus, nešinas tik nedideliu krepšiu su drabužiais ir knygomis, švelniai pabučiavo į kaktą Sofi, kuri apsisiautusi antklode miegojo valgomajame, ir iškeliavo. Gatves puošusi rūko žydruma ir variniai priešaušrio atspindžiai šokinėjo senojo miesto terasomis. Žingsniavo lėtai, atsisveikindamas su kiekviena laiptine, su kiekvienu skersgatviu, klausdamas savęs, ar kada nors, laiko durims atsivėrus, galės prisiminti vien gera, ar bus užmiršęs vienatvę, tiek sykių jį persekiojusią šiose gatvėse?

Prancūzijos stotis dar buvo tuštutėlė, peronai sukryžiuoti lyg švytintys kardai, žėrintys saulėtekio šviesoje pro rūką. Chulijanas prisėdo ant suolelio ir išsiėmė knygą. Valandas apgaubė žodžių magija, pasikeitė vardas ir būtis, jis tapo kitu žmogumi. Leidosi personažų viliojamas į šešėlį, tikėdamas, kad jam jau nebėra jokios šventyklos nei prieglobsčio, tik šis. Jau žinojo, kad Penelopė nepasirodys. Žinojo, kad į traukinį lips vienas, tik su jos prisiminimu. Kai po vidurdienio stotyje pasirodė Migelis Molineras ir įteikė bilietą bei šiek tiek santaupų, abudu draugai tylėdami apsikabino. Chulijanas niekada nematė Migelio Molinero verkiančio. Laikas negailestingai seko.

— Dar galime truputį palaukti, — murmėjo Migelis nenuleisdamas akių nuo įėjimo.

Penkios minutės po pirmos stoties prižiūrėtojas paskelbė paskutinį signalą išvykstantiems į Paryžių. Traukinys jau pamažu judėjo, kai Chulijanas atsisuko atsisveikinti su draugu. Migelis, susigrūdęs rankas į kišenes, žiūrėjo į jį nuo perono.

— Rašyk, — pasakė.

— Iškart, kai tik atvyksiu, — pažadėjo Chulijanas.

— Ne, ne man. Rašyk knygas. Ne laiškus. Rašyk jas dėl manęs. Dėl Penelopės.

Chulijanas linktelėjo, staiga suvokęs, kaip ilgėsis savo draugo.

— Ir išsaugok svajones, — pasakė Migelis. — Niekada nežinai, kada tau jų prireiks.

— Visada, — sukuždėjo Chulijanas, bet traukinio švilpesys užgožė jo balsą.

— Penelopė papasakojo man, kas nutiko tąnakt, kai ponia užtiko juos mano kambaryje. Kitą dieną ponia pasikvietė mane ir paklausė, ką žinau apie Chulijaną. Pasakiau, kad nieko, kad jis geras vaikinas, Chorchės draugas… Liepė užrakinti Penelopę kambaryje, kol ji leisianti išeiti. Ponas Rikardas buvo išvykęs į Madridą, grįžo tik penktadienį. Ponia iškart papasakojo, kas nutiko. Ir aš ten buvau. Ponas Rikardas pašoko nuo sofos ir atsivedėjęs trenkė poniai, ši net pargriuvo. Paskui, šaukdamas lyg pamišėlis, liepė pakartoti. Ponia buvo apstulbusi. Niekada nesame matę pono tokio įsiutusio. Niekada. Atrodė, kad visi nelabieji apsėdo jį. Išraudęs nuo pykčio nuėjo į Penelopės kambarį ir už plaukų išvilko iš lovos. Mėginau jį sulaikyti, bet nustūmė mane šalin. Tą patį vakarą pakvietė šeimos gydytoją, kad apžiūrėtų Penelopę. Baigęs apžiūrą, šis pasikalbėjo su ponu Rikardu. Penelopę užrakino jos kambaryje, o ponia liepė man susirinkti daiktus.

Man neleido pasimatyti su Penelope nei atsisveikinti. Ponas Rikardas pagrasino įduosiąs policijai, jei kam nors apie tai prasitarsiu. Tą pačią naktį mane išvijo lauk. Po aštuoniolikos metų nepertraukiamos tarnybos neturėjau kur dingti. Dvi dienas praleidusi Muntanerio gatvės pensione sulaukiau Migelio Molinero, jis ir papasakojo, kad Chulijanas išvyko į Paryžių. Norėjo sužinoti, kas nutiko Penelopei ir kodėl ši neatėjo į susitikimą stotyje. Po kelių savaičių grįžau prie dvaro, maldavau leisti pamatyti Penelopę, tačiau manęs neįleido net pro vartus. Kartais netoliese išbūdavau ištisas dienas, laukdama jų išeinant. Jos niekada nemačiau. Ji nekėlė kojos iš namų. Vėliau ponas Aldaja pakvietė policiją ir savo draugų dėka pasistengė, kad mane uždarytų Ortos beprotnamyje, teigdamas, kad niekas manęs nepažįsta ir kad esu pamišėlė, persekiojanti jo šeimą ir vaikus. Dvejus metus praleidau tenai uždaryta kaip gyvulys. Kai pagaliau išėjau, pirmiausia nuvykau į Tibidabo gatvę aplankyti Penelopės.

— Ir pasimatėte? — paklausė Ferminas.

— Namai atrodė negyvenami. Juos pardavinėjo. Sužinojau, kad Aldajų šeima išvyko į Argentiną. Rašiau tuo adresu, kurį gavau. Laiškai grįždavo neatplėšti…

— Ar bent žinote, kas nutiko Penelopei?

Chasinta susijaudinusi papurtė galvą.

— Daugiau jos nemačiau.

Senutė suaimanavo, ir ašaros upeliais pasruvo iš akių. Ferminas laikė ją apkabinęs ir glostė. Chasintos Koronado kūnas tapo mergaitės dydžio, ir šalia jos Ferminas atrodė lyg milžinas. Mano galvoje sukosi tūkstantis klausimų, tačiau bičiulis ženklais parodė man, kad pokalbis baigtas. Mačiau, kaip jis apžiūrinėja tą nešvarią, šaltą skylę, kur Chasinta Koronado leidžia savo paskutines dienas.

— Eime, Danieli, mums jau metas. Eikite.

Taip ir padariau. Nueidamas dar atsisukau ir pamačiau, kaip Ferminas atsiklaupė priešais senutę ir pabučiavo jos kaktą. Ji nušvito bedante šypsena.

— Chasinta, juk tiesa, kad jums patinka „Sugus“ ledinukai? — išgirdau.

Pakeliui prasilenkėme su tikru karstadirbiu ir dviem jo padėjėjais, panašiais į beždžiones. Jie nešė pušinį karstą, virvę ir galybę neaiškios paskirties paklodžių. Kompanija dvokė bjauria formalino ir pigaus odekolono smarve, įsigėrusią į jų perregimą odą. Ferminas parodė į celę, kur gulėjo velionis, ir palaimino trijulę, pamaldžiai nulenkusią galvas ir besižegnojančią.

— Keliaukite ramybėje, — sumurmėjo Ferminas, traukdamas išėjimo link, kur aliejinę lempelę laikanti vienuolė nulydėjo mus nepatikliu žvilgsniu.

Už prieglaudos sienų gūdus akmens tarpeklis ir Monkados gatvės šešėlis atrodė lyg vilties ir džiaugsmo slėnis. Ferminas su palengvėjimu atsikvėpė, ir supratau, kad ne aš vienas džiaugiuosi palikęs tą tamsybių mugę. Chasintos papasakota istorija mus slėgė labiau, nei norėjome prisipažinti.

— Klausykite, Danieli. O jei mudu užkąstume virtinėlių su kumpiu, užgerdami vaisvandeniais netoliese, Čampanjeto gatvėje, kad greičiau dingtų blogas skonis burnoje.

— Tiesą pasakius, neatsisakyčiau.

— Ar susitiksi šiandien su savo mergaite?

— Rytoj.

— Ak, branguti. Pagaliau susitarėte. Šaunu, kad mokotės…

Nespėjome nueiti nė dešimties žingsnių triukšmingosios užeigos link, kai iš šešėlio išniro trys prakaulios žmogystos ir pastojo mums kelią. Dar du galvažudžiai stovėjo mums už nugaros taip arti, kad jaučiau jų alsavimą ties pakaušiu. Trečiasis, žemaūgis, bet pats bjauriausias, artėjo prie mūsų. Vilkėjo tuo pačiu švarku, ir jo lipni šypsena iš smagumo netilpo veide.

— Oho, vyručiai, pažvelkite, ką čia sutikome? Juk tai senas mano bičiulis, žmogus su tūkstančiu veidų, — tarė inspektorius Fumeras.

Man pasirodė, kad išgirdau drebulį, supurčiusį Ferminą, kai išvydo šį tipą. Jo iškalba sumenko ligi dusulingo mykimo. Tuo metu kiti du galvažudžiai, supratau, priklausantys Kriminalinei brigadai, jau laikė mus už sprando ir dešinės rankos, pasirengę išsukti ją, jeigu mėginsime priešintis.

— Iš tavo nustebusio veido matau, kad tikėjaisi esąs pamirštas, kad pamečiau tavo pėdsakus, ar ne? Manyčiau, nesitiki, jog tokiam šūdui kaip tu pavyks išsikapstyti iš duobės ir dėtis garbingu piliečiu, tiesa? Esi pamišęs, bet dar ne tiek. Be viso to, dar sužinojau, kad kiši nosį į keletą dalykų, kurie visai nesusiję su tavimi. Blogas ženklas… Kokie ryšiai tave sieja su vienuolėmis? Gal kokią iš jų pamaloninai? Kiek jos dabar už tai moka?

— Ponas inspektoriau, gerbiu kitų užpakalius, ypač vienuoliškai gyvenančiųjų. Nebent jūs sugundytumėt, tada pamirkyčiau peniciline galą, žarnynas taptų sveikesnis.

Fumero veidą perkreipė piktdžiugiška šypsena.

— Tai man patinka. Prakeiktas šiknius! Taip ir maniau. Jei visi būtų tokie sukalbami kaip tu, mano darbas taptų tikra švente. Nagi, pasakyk, kaip dabar vadiniesi? Hariu Kuperiu? Pasipasakok, kokie vėjai tave atpūtė į Santa Liusijos prieglaudą, gal atsipirksi keliais antausiais. Nagi, pirmyn. Kokio velnio čia bastotės?

— Tai asmeniniai reikalai. Lankėme vieną giminaitę.

— Kurgi ne, gal savo kekšę motinėlę? Džiaukis, šiandien esu gerai nusiteikęs, nes kitaip vežčiau tave į įstaigą ir paglostyčiau su litavimo lempa. Nagi, būk geras vaikinas ir papasakok tiesą savo draugui inspektoriui Fumerui, kokio velnio atsibeldėte čia? Velniai rautų, reikia būti sukalbamesniam, sutaupysi laiko, o aš tavo vaikėzui, kuriam nepaliaudamas asistuoji, veidelio nesugadinsiu.

— Jei nors plaukas nukris jam nuo galvos, prisiekiu…

— Išsigandau, net drebu. Pridėjau į kelnes.

Ferminas pasiryžo, drąsa tiesiog veržėsi iš kiekvienos jo poros.

— Ar tik nebus jūreiviškos kelnaitės, kurias jums įtaisė gerbiamoji mamytė, garsioji tarnaitė? Būtų gaila, nes man pasakojo, kad kelnaitės jums nepaprastai tiko.

Inspektoriaus veidas staiga perbalo ir iš akių dingo visas džiugesys.

— Ką pasakei, niekše?

— Sakiau, kad neabejotinai paveldėjote aukštuomenės damos — ponios Ivonos Sotosebajos skonį ir žavesį…

Ferminas nebuvo iš stipriųjų, ir pakako kumštelėjimo, kad išsipleiktų kaip ilgas. Net nespėjo pakilti iš balos, kai Fumeras ėmė spardyti jį į pilvą, inkstus ir veidą. Po penkto smūgio jau neskaičiavau. Ferminas prarado amą, jau po kelių akimirkų nevaliojo nė piršto pajudinti, kad apsigintų. Policininkų pora, laikydama mane geležinėmis rankomis, juokėsi iš įvykio ar iš pagarbos — neaišku.

— Tu nesikišk, — pašnabždėjo vienas iš jų. — Nesinori rankos sulaužyti.

Pamėginau išsilaisvinti ir besimuistydamas pamačiau su manimi kalbėjusio agento veidą. Išsyk atpažinau. Tai buvo vyras, skaitęs laikraštį Sarijos aikštės bare, ir tas pats, kuris juokėsi iš Fermino pokštų autobuse.

— Žinai, ko labiausiai nekenčiu? Kai žmonės knisasi mėšle ir praeityje, — aiškino Fumeras, spardydamas Ferminą. — Praeities dalykus reikia palikti praeičiai, supranti? Bus geriau ir tau, ir tavo nupiepėliui bičiuliui. Žiūrėk, vaikine, ir mokykis, nes tas pats laukia ir tavęs.

Žiūrėjau, kaip inspektorius blausioje žibinto šviesoje niokoja Fermino kūną. Per visą tą laiką negalėjau nė prasižioti. Prisimenu tik duslų, baisų, be gailesčio krintančių ant mano draugo smūgių garsą. Dar dabar tebeskauda. Slėpiausi patogioje policininkų nelaisvėje drebėdamas ir springdamas baimės ašaromis.

Kai Fumerui nusibodo niokoti leisgyvį kūną, prasisegė švarką, atitraukė kelnių užtrauktuką ir tiesiog ant Fermino nusišlapino. Mano bičiulis nė nekrustelėjo, tysojo baloje lyg senų drabužių maišas. Stebėjau kaip užkeiktas tą garuojančią ant Fermino trykštančią srovę ir negalėjau praverti burnos. Užsisegęs kelnes, inspektorius priėjo prie manęs ir pamačiau iš pykčio perkreiptą prakaituotą veidą. Vienas iš jo agentų ištiesė nosinaitę, šis nusišluostė veidą ir kaklą. Fumeras priėjo dar arčiau, jo veidas buvo tik už penkių centimetrų ir įdėmiai pažvelgė į mane.

— Tu, snargliau, nebuvai vertas tokio pašventinimo. Tai tavo draugo bėda: jis visada stato už pralaimėtoją. Kitą sykį galutinai pribaigsiu, ir neabejoju, kad viskas dėl tavo kaltės.

Maniau, pasipils smūgiai, — atėjo ir mano eilė. Kažkodėl norėjau, kad tai įvyktų. Troškau, kad smūgiai išgydytų mane nuo gėdos, jog nepajėgiau nė piršto pajudinti ir padėti Ferminui, nes elgiausi kaip visuomet — stengiausi išsaugoti savo kailį.

Bet smūgio nepajutau. Tik neapykantos kupinų akių nuosprendis. Fumeras paplekšnojo man per skruostą.

— Nusiramink, vaikeli. Su bailiais nesiterlioju.

Abu policininkai nusikvatojo iš tokio sąmojo ir su palengvėjimu, kad spektaklis baigtas. Jų troškimas greičiau iš čia sprukti buvo akivaizdus. Kvatodamiesi dingo šešėlyje. Kai puoliau padėti Ferminui, jis vargais negalais stengėsi pakilti ir susirasti baloje pamestus dantis. Jo burna, nosis, ausys ir vokai kraujavo. Pamatęs mane gyvą ir sveiką, mėgino nusišypsoti, o aš norėjau prasmegti skradžiai. Atsiklaupiau šalia ir pakėliau. Pirma mintis, atėjusi man į galvą, buvo ta, kad jis lengvesnis nei Bėja.

— Ferminai, dėl Dievo, jus reikia tučtuojau gabenti į ligoninę.

Ferminas energingai papurtė galvą.

— Verčiau nugabenkite pas ją.

— Pas ką, Ferminai?

— Pas Bernardą. Jeigu išleisiu kvapą, tegul tai įvyks jos glėbyje.

32

Tąnakt grįžau į apartamentus Karališkojoje aikštėje, nors buvau prisiekęs niekada tenai negrįžti. Keletas prašalaičių, stebėjusių sceną nuo Čampanjeto prieangio, pasisiūlė nugabenti Ferminą ligi taksi sustojimo Princesės gatvėje, o kelneris tuo metu rinko numerį pranešti apie mūsų pasirodymą. Važiavome taksi, man rodės, visą begalybę. Prieš išlipant, Ferminas buvo praradęs sąmonę. Laikiau jį ant rankų ir spausdamas prie krūtinės mėginau bent kiek sušildyti. Jaučiau, kaip šiltas jo kraujas sunkiasi į mano drabužius. Nesilioviau kuždėjęs jam į ausį, kad tuoj atvažiuosime, kad nieko bloga nenutiks. Mano balsas drebėjo. Vairuotojas slapčia žvilgčiojo į mane veidrodėlyje.

— Ei, jūs, nenoriu jokių nemalonumų, girdite? Jeigu jis numirs, turėsite išlipti.

— Tik spauskit ir tylėkit.

Kai atvykome į Fernando gatvę, Gustavas Barselas ir Bernarda jau laukė tarpduryje kartu su gydytoju Soldevila. Išvydusi mus kruvinus ir purvinus, Bernarda ėmė klykti apimta panikos. Gydytojas skubiai patikrino Fermino pulsą ir patikino, kad pacientas gyvas. Visi keturi užnešėme Ferminą laiptais aukštyn tiesiai į Bernardos kambarį, kur gydytojo atsigabenta seselė pradėjo vilkti jo kruvinus drabužius. Gydytojas Soldevila įsakmiai liepė visiems išeiti iš kambario. Jis užtrenkė duris tiesiog mums prieš nosį taręs: „Gyvens“.

Koridoriuje nenumaldomai sriūbavo Bernarda, dejuodama, kad pirmąsyk gyvenime sutiko gerą vyriškį ir Dievas negailestingai jį atima. Ponas Gustavas Barselas, paėmęs ją ant rankų, nunešė į virtuvę, kur ėmė raminti brendžiu, kol vargšelė vos besilaikė ant kojų. Kai tik tarnaitė ėmė kalbėti padrikai, knygininkas įsipylė taurelę sau ir vienu mauku išlenkė.

— Atleiskite, nežinojau, kur galiu eiti… — prabilau.

— Nusiramink. Gerai pasielgei. Soldevila — geriausias Barselonos traumatologas, — pasakė lyg pats sau.

— Dėkoju, — sukuždėjau.

Barselas atsiduso ir kliūstelėjo man gerą porciją brendžio. Atsisakiau jo pasiūlymo, kuris perėjo į Bernardos rankas ir akimirksniu dingo.

— Dabar eik išsimaudyti po dušu ir persirenk švariais drabužiais, — liepė Barselas. — Jei toks grįši namo, tėvą ištiks širdies priepuolis.

— Nereikia… man viskas gerai, — pasakiau.

— Tai liaukis drebėjęs. Nagi, eik, gali naudotis mano vonia, ten yra šilto vandens. Kelią žinai. O aš eisiu paskambinti tavo tėvui ir pasakysiu… Nesvarbu, dar nežinau, ką pasakyti. Ką nors sugalvosiu.

Sutikau.

— Danieli, tai vis dar tavo namai, — tarė Barselas man tolstant koridoriumi. — Ir tavęs jie ilgisi.

Dar prisiminiau, kur rasti Gustavo Barselo vonią, tik ne šviesos jungiklį. Pamaniau — galiu išsimaudyti ir prietemoje. Nusimečiau krauju ir purvu suteptus drabužius ir atsiguliau į imperatorišką Barselo vonią. Pro langelio, išeinančio į vidinį kiemą, groteles lyg perlai krito prieblandos šviesa, išryškinanti daiktų siluetus, keramines plyteles ir sienas. Vanduo bėgo kliokdamas, palyginti su kuklia srovele Santa Anos gatvės bute, ir jaučiausi lyg prašmatniame viešbutyje, nors niekada nebuvau įkėlęs tenai kojos. Keletą minučių apgaubtas garų nejudėdamas mėgavausi palaima.

Ant Fermino krintantys smūgiai dar tebeaidėjo ausyse. Negalėjau atsikratyti Fumero žodžių ir veido policininko, kuris mane laikė, galbūt tam, kad apsaugotų. Staiga vanduo ėmė šalti, sumojau, kad baigiasi karšto vandens atsargos. Skubiai užsukau čiaupą. Tarsi šilkiniai siūlai nuo mano odos kilo garai. Pro dušo užuolaidą įžvelgiau sustingusią figūrą. Jos tuščias žvilgsnis spindėjo tamsoje lyg katės.

— Danieli, gali nesibaiminti. Vis tiek tavęs nematau, kaip ir anksčiau.

— Sveika, Klara.

Ji ištiesė man švarų rankšluostį. Paėmiau jį. Apsisiaučiau drovėdamasis kaip gimnazistė ir net pro garus ir prieblandą galėjau įžvelgti, kad Klara šypsosi nuspėjusi mano elgesį.

— Negirdėjau tavęs įeinančios.

— Nesibeldžiau. Kodėl maudaisi tamsoje?

— Iš kur žinai, kad šviesa neįjungta?

— Lemputė nedūzgia, — pasakė. — Taip ir nesugrįžai atsisveikinti.

Žinoma, grįžau, pamaniau, tik tu buvai pernelyg užsiėmusi. Nieko nepasakiau, jos apmaudas ir kartėlis — tokie tolimi ir net juokingi.

— Žinau. Atleisk.

Išlipau iš vonios ir atsistojau ant pliušinio kilimėlio. Garų pašvaistė švytėjo sidabro lašais. Pro stoglangį besiskverbianti šviesa gaubė Klaros veidą blyškiu šydu. Nebuvo pasikeitusi, tokią ją ir prisiminiau. Ketveri išsiskyrimo metai nedaug man padėjo.

— Tavo balsas pasikeitęs, — tarė. — Danieli, ir tu pasikeitei?

— Tebesu toks pat kvaiša kaip ir anksčiau, jei tave tai domina.

Tik didesnis bailys, pridėjau mintyse. Ji tebesišypsojo pralaimėjusiosios šypsena, kuri skaudino net prietemoje. Ištiesė ranką, ir kaip prieš aštuonerius metus universiteto bibliotekoje, išsyk ją supratau. Prisitraukiau ranką sau prie veido ir jutau jos pirštus, susipažįstančius su manimi iš naujo, o lūpos tyliai piešė žodžius.

— Atleisk, Danieli, niekada nenorėjau tavęs užgauti.

Paėmiau jos ranką ir tamsoje pabučiavau.

— Tai tu man atleisk.

Visas melodramatiškumas akimirksniu dingo, kai pro duris kyštelėjo Bernarda, — nors ir girtutėlė, suvokė, kad esu nuogas, varvantis ir tamsoje bučiuoju Klarai ranką.

— Dėl Dievo meilės, ponaiti Danieli, kokia begėdystė. Jėzau, Marija ir Juozapai. Ir atsiranda nebijančių bausmės…

Bernarda susvirduliavo ir sutrikusi pasišalino. Supratau, kad, brendžio efektui išsisklaidžius, ir jos prisiminimai dings lyg sapnas. Klara keletą žingsnių atsitraukė ir padavė man drabužius.

— Dėdė liepė perduoti, kad apsirengtum. Čia dar iš tų laikų, kai buvo jaunas. Sako, pakankamai suaugai ir dabar jie bus kaip tik. Palieku tave, renkis. Nereikėjo man užeiti nepasibeldus.

Priėmiau iš jos rankų drabužius ir pradėjau vilktis šiltus, kvepiančius apatinius, rožinius medvilninius marškinius, kojines, liemenę, kelnes ir švarką. Veidrodyje išvydau besišypsantį prekybos agentą. Kai grįžau į virtuvę, gydytojas Soldevila trumpai buvo išėjęs pas Ferminą pažiūrėti, kaip jaučiasi.

— Atrodo, blogiausia — jau praeity, — paskelbė jis. — Nėra reikalo jaudintis. Šitie dalykai visuomet atrodo baisiau, nei yra iš tikrųjų. Jūsų bičiuliui lūžusi kairė ranka ir du šonkauliai, neteko trijų dantų, daugybė sumušimų, kirčių žymės, bet, ačiū Dievui, nėra vidinės kraujosruvos nei smegenų pažeidimų. Sulankstyti laikraščiai, kuriuos pacientas turėjo po drabužiais, kaip pats sako, dėl stipresnio stuomens, atstojo jam skydą smūgiams atremti. Visai neseniai, trumpai atgavęs sąmonę, prašė jums perduoti, kad jaučiasi lyg dvidešimtmetis, labai norėtų sumuštinio su kraujine dešra ir šviežiais česnakais, plytelės šokolado ir citrininių „Sugus“ ledinukų. Nematau būtinybės drausti, nors geriausia būtų pradėti nuo sulčių, jogurto ir virtų ryžių. Taip pat prašė perduoti, ir sakė tai didžiuodamasis, kad turi geros dvasinės būsenos ir savijautos įrodymą: palietęs seselės Amparitos kojas patyrė smarkią erekciją.

— Nes jis tikras vyras, — sukuždėjo Bernarda, lyg teisindamasi.

— Kada galėsime jį pamatyti? — paklausiau.

— Dabar geriau ne. Galbūt išaušus. Jam reikia pailsėti, o rytoj norėčiau nugabenti jį į Del Mar ligoninę, padaryti encefalogramą, kad nebūtų abejonių, bet tikiu, kad ponas Romero de Toresas po kelių dienų bus sveikas kaip ridikas. Kiek sprendžiu iš randų ir žymių ant jo kūno, šis žmogus išsikapstė iš daug blogesnių dalykų, vadinasi, yra gyvybingas. Jei reikia pareiškimo kopijos pristatyti į nuovadą…

— Nebūtina, — pertraukiau jį.

— Jaunuoli, turiu perspėti, kad tai gali būti labai rimta. Nedelsiant reikia pranešti apie įvykį policijai.

Barselas įdėmiai pažvelgė į mane. Supratęs linktelėjo ir tarė:

— Spėsim sutvarkyti popierius, gydytojau, nesirūpinkite, — nuramino. — Dabar svarbiausia — kad pacientas sveiktų. Aš pats rytoj rytą įteiksiu pareiškimą policijai. Net ir policija turi teisę į nakties poilsį.

Gydytojas akivaizdžiai nepalankiai pažiūrėjo į mano atsisakymą nuslėpti nuo policijos įvykį, bet, išgirdęs, kad Barselas apsiima pasirūpinti, nieko netaręs grįžo slaugyti Fermino. Kai tik jis dingo už durų, Barselas mostu pakvietė sekti paskui jį. Bernarda sėdėjo dūsaudama nuo brendžio ir išgąsčio.

— Bernarda, negaišk. Užplikyk man stiprios kavos.

— Gerai, pone. Einu.

Nusekiau paskui Barselą į jo kabinetą, lyg olą, skendinčią pypkės dūmuose, besirangančiuose tarp knygų lentynų ir popierių. Kartkartėmis mus pasiekdavo fortepijono garsai, — skambino Klara. Matyt, maestro Neri pamokos nelabai ką davė, bent jau muzikos srityje. Knygininkas pasiūlė sėstis ir ėmė kimšti pypkę.

— Paskambinau tavo tėvui ir pasakiau, kad Ferminas pakliuvo į nelaimingą atsitikimą, o tu jį atgabenai čionai.

— Ar labai išsigando?

— Nemanau.

— Gerai.

Knygininkas užsidegė pypkę ir išsitiesė ant sofutės Mefistofelio poza. Kitame buto gale Klarai akivaizdžiai nesisekė skambinti Debiusi. Barselas pakėlė akis į dangų.

— Kas nutiko muzikos mokytojui? — paklausiau.

— Atleidau. Piktnaudžiavimas tarnybine padėtimi.

— Aišku.

— O tavęs jie tikrai nelietė? Labai mažai kalbi. Pamenu, buvai tikras tauškalius.

Atsivėrė durys ir į kabinetą įėjo Bernarda su garuojančios kavos puodeliais ir indeliu cukrui ant padėklo. Pamatęs, kaip eina, pabūgau pakliūti po karštos kavos čiurkšle.

— Atleiskite. Ar ponas pageidauja į kavą lašelį brendžio?

— Bernarda, man atrodo, kad butelis „Lepanto“ šiąnakt buvo ištuštintas. Jums laikas ilsėtis, eikit miegoti. Mudu su Danielių pabudėsime. Kad jau Ferminas užėmė jūsų miegamąjį, galite pasinaudoti manuoju.

— Ne, pone, jokiu būdu.

— Aš liepiu. Nesiginčykite. Po penkių minučių kad miegotumėte.

— Bet, pone…

— Bernarda, jūs neteksite Kalėdų premijos.

— Kaip pasakysite, pone Barselai. Bet aš visuomet miegu ant antklodės. Reikėtų dar vienos.

Barselas ceremoningai palaukė, kol Bernarda išeis. Įsidėjo septynis gabaliukus cukraus, maišė šaukšteliu, o pro olandiško tabako dūmus įžvelgiau valiūkišką šypsenėlę.

— Pats matai. Namuose reikia griežtos rankos.

— Taip, jūs, pone Gustavai, tapote žmogėdra.

— O tu — kliaučių ieškotoju. Danieli, sakyk dabar, kai niekas negirdi: kodėl apie įvykį nereikia pranešti policijai?

— Todėl, kad jie žino.

— Nori pasakyti…

Linktelėjau.

— Jei ne per daug klausiu, tai į kokius nemalonumus dabar įsipainiojote?

Tylėjau.

— Gal galiu kuo padėti?

Pažvelgiau į jį. Barselas geraširdiškai šypsojosi, o tai tikrai retas ironiškos asmenybės vaizdas.

— Ar tik nebus kokiu nors būdu susiję su tuo Karakso romanu, kai nenorėjai man jo parduoti, nors reikėjo tai padaryti?

Pagavo nuostabos šešėlį mano akyse.

— Galėčiau jums pagelbėti, — pasisiūlė. — Turiu per daug to, ko trūksta jums — pinigų ir sveiko proto.

— Pone Gustavai, patikėkite, pernelyg daug žmonių įtraukiau į šiuos dalykus.

— Dar vienas nepakenks. Gali manimi pasitikėti. Įsivaizduok, kad aš tavo nuodėmklausys.

— Jau daug metų neinu išpažinties.

— Tai matyti iš tavo veido.

33

Gustavas Barselas pasirodė esąs tinkamas ir atidus klausytojas, lyg gydytojas ar nuncijus. Žiūrėjo į mane nė nemirksėdamas, pasirėmęs alkūnėmis į rašomąjį stalą, po barzda sunėręs plaštakas, kartkartėmis linktelėdamas, tarsi pastebėjęs pasakojime kokius simptomus ar nusižengimus, kurpdamas savo požiūrį, nors aš viską pateikiau lyg ant padėklo. Kai tik stabtelėdavau, knygininkas klausiamai kilstelėdavo antakius ir nekantriai mostelėdavo dešine ranka, kad tęsčiau istoriją, kuri, atrodė, nepaprastai jį sudomino. Kartkartėmis kažką pasižymėdavo arba įsmeigdavo žvilgsnį į tolį vertindamas pasakojimo painiavą. Dažnai nušvisdavo pašaipia šypsena, ir aš negalėjau atsikratyti jausmo, kad ji — mano kvailumo ir neišmanymo įvertinimas.

— Klausykit, jeigu jums atrodo kvaila, tuomet nepasakosiu.

— Anaiptol. Neišmanėliai kalba, bailiai tyli, o išmintingieji klauso.

— Kas tai pasakė? Seneka?

— Ne. Tai pono Braulio Rekolonso žodžiai. Avinjono gatvėje jis turi lašinių krautuvę, ir žodžių jam nestinga nei apie rūkytus gaminius, nei aforizmui sukurti. Prašau pasakoti toliau. Kalbėjai apie tą pašėlusią merginą…

— Apie Bėją. Bet tai tik mano asmeninis reikalas ir nieko bendra su istorija neturi.

Barselas tyliai nusijuokė. Vėl pradėjau pasakoti, bet duryse pasirodė gydytojas Soldevila, — atrodė pavargęs ir sunkiai šnopavo.

— Atleiskite, jau eisiu. Pacientas jaučiasi gerai, ir metafora šiuo atveju atitinka tikrovę — kupinas energijos. Tas vaikinas visus mus pergyvens. Tvirtina, kad raminamieji jam trinktelėjo galvon ir dabar jis labai žvalus. Nieku būdu nesutinka ilsėtis tvirtindamas, kad su ponu Danielių reikia nedelsiant išspręsti reikalą, kurio prigimties man atskleisti negalįs, nes Hipokrato priesaika netiki.

— Tuojau nueisime pas jį. Ir atleiskite vargšui Ferminui. Be jokios abejonės, jo žodžiai tėra traumos pasekmė.

— Galbūt, bet pripažinsiu, kad gėdos per daug neturi, nes nėra būdų numaldyti, kad liautųsi žnaibyti seselei užpakalį ir eiliuotai liaupsinti jos aptakias ir tvirtas šlaunis.

Palydėjome gydytoją su sesele iki durų, dėkodami už jų pasiaukojimą ir pastangas. Įėję į kambarį pamatėme, kad Bernarda vis dėlto nepakluso geranoriškiems Barselo įsakymams ir gulėjo šalia Fermino, kur brendis, išgąstis ir nuovargis galiausiai leido jai užmigti. Ferminas, visas sutvarstytas, su paraiščiu sužeistai rankai laikyti, apklijuotas pleistrais, švelniai laikė ją apkabinęs ir glostė plaukus. Jo veidas priminė vientisą mėlynę, kurią vos pamatęs pajusdavai skausmą, sveika buvo tik nosis, o ausys — kaip antenos, ir prislėgto peliuko akys. Dantys išmušti, bet perskeltos lūpos pergalingai šypsojosi. Mus sutiko pakelta ranka su pergalės ženklu.

— Ferminai, kaip jaučiatės? — paklausiau.

— Dvidešimčia metų atjaunėjęs, — pasakė tyliai, kad nepažadintų Bernardos.

— Tik nesekite pasakų, Ferminai, atrodot lyg siaubo filmų herojus. Nieko sau išgąstis. Ar galva nesvaigsta? Balsų negirdite?

— Dabar, kai paklausėte, retsykiais man atrodo, kad girdžiu kažkokius neritmingus ir nedarnius garsus, tarsi makaka mėgintų skambinti pianinu.

Barselas suraukė antakius. Tolumoje tebesigirdėjo Klaros skambinimas.

Danieli, nesirūpinkite. Buvau ir smarkiau pašventintas. Tasai Fumeras nė velnio nemoka muštis.

— Vadinasi, tokį veidą įgijote paties inspektoriaus Fumero dėka, — nustebo Barselas. — Matau, sukiojatės aukštosiose sferose.

Iki šios vietos dar neprisikasiau, — įsiterpiau.

Ferminas neramiai žvilgtelėjo į mane.

— Ferminai, nebijokite. Danielis mane tiesiog supažindino su tyrimu, kuriuo judu užsiimate. Reikia pripažinti, kad tai įdomus dalykas. O kada jūs, Ferminai, buvote išpažinties? Įspėju, kad dvejus metus studijavau seminarijoje.

Aš, pone Gustavai, jums skirčiau daugiau.

Viskas užsimiršta, pradedant gėdos jausmu. Jūs pirmąkart mano namuose ir štai gulite su nekalta mergina.

Pažvelkit į vargšelę, ji tikras angelas. Pone Gustavai, žinokite, kad mano ketinimai garbingi.

Jūsų ketinimai — jūsų ir Bernardos reikalas, o ji jau seniai pilnametė. Na, o dabar sakykite, į kokią velniavą pakliuvote?

Ką papasakojo Danielis?

Pasiekėme antrąjį aktą: femme fatale pasirodymas, — pasakė Barselas.

— Nurija Monfort? — patikslino Ferminas.

Barselas su pasitenkinimu patrynė rankas.

— Pasirodo, jų yra daugiau nei dvi. Man čia primena pagrobimą iš seralio.

— Maloniai prašau kalbėti tyliau, nes čia yra mano sužadėtinė.

— Būkite ramus, jūsų sužadėtinės gyslomis cirkuliuoja pusė butelio „Lepanto“ brendžio. Nei su patrankomis neprižadinsite. Nagi, liepkite Danieliui pasakoti toliau. Trys galvos geriau mąsto nei dvi, ypač jei ta trečioji yra mano.

Ferminas pamėgino kilstelėti su visais tvarsčiais ir paraiščiu.

— Danieli, aš neprieštarauju. Sprendžiate jūs.

Susitaikiau su neišvengiamybe priimti ant denio ir poną Gustavą ir tęsiau savo pasakojimą iki tos vietos, kai Fumeras su dviem sėbrais užklupo mus Monkados gatvėje vos prieš kelias valandas. Man baigus, Barselas pakilo ir susimąstęs ėmė pirmyn atgal matuoti kambarį. Mudu su Ferminu stebėjome jį. Bernarda saldžiai knarkė.

— Mažulė, — susižavėjęs kuždėjo Ferminas.

— Mano dėmesį patraukė keletas dalykų, — pagaliau ištarė knygininkas. — Aišku kaip dieną, kad inspektorius Fumeras čia įklimpęs iki ausų, bet kaip ir dėl ko — nelabai suvokiu. Viena vertus, turime moterį…

— Nuriją Monfort.

— Dar turime Chulijano Karakso grįžimo į Barseloną liniją ir po mėnesio jo nužudymą miesto gatvėse, kai niekas nieko apie jį nežinojo. Aišku kaip dieną, kad dama prisimelavo iki kaklo ir per anksti.

— Tai išsyk supratau, — tarė Ferminas. — Vadinasi, čia gana jaunatviškai karščiuojamasi, o bendros vizijos nėra.

— Tai švento Jono žodžiai.

— Taigi pasidžiaukime laimėjimais ir apžvelkime rezultatus. Iš to, ką man pasakojo Danielis, kai kas pasirodė keista, — jau nekalbu apie feljetono vertą siužetą, — dėl vienos svarbios, bet pakankamai paprastos detalės, — pastebėjo Barselas.

— Apšvieskite mus, pone Gustavai.

— Turiu galvoje štai ką: Karakso tėvas atsisakė atpažinti lavoną teigdamas, kad neturi sūnaus. Man pasirodė keista. Juk tai svetima prigimčiai. Nėra pasaulyje tėvo, kuris taip pasielgtų. Nesvarbu, kokie nesutarimai juodu skirtų. Mirčiai kai kas būdinga — ji visus sujaudina ir kelia gailestį. Prie karsto visi regime tik tai, kas gera, ar tai, ką norime regėti.

— Pone Gustavai, tikrai didinga sentencija, — sutiko Ferminas. — Ar neprieštarausite, jei įtrauksiu ją į savo kolekciją?

— Išimčių visuomet būna, — paprieštaravau. — Iš visko sprendžiant, ponas Fortunis buvo keistokas žmogus.

— Visa, ką apie jį žinome — tik paskalos iš trečių lūpų, — pasakė Barselas. — Kai visi lyg susitarę ima vaizduoti ką nors panašų į velnią, būna viena iš dviejų: arba jis šventasis, arba apie jį niekas nieko nežino.

— Panašu, kad jums skrybėlininko įvaizdis sukėlė tam tikras simpatijas, — pastebėjo Ferminas.

— Kad ir kaip gerbčiau tą profesiją, kai išgirstu, kad plačioji visuomenė remiasi durininkės nuomone, savaime apima nepasitikėjimas.

— Dėl tos trijų taisyklės — niekuo negalime būti tikri. Viskas, ką žinome, anot jūsų — iš trečių lūpų, o gal net iš ketvirtų. Nesvarbu, ar tai durininke, ar ne.

— Nepasitikėk tuo, kuris viskuo pasitiki, — pareiškė Barselas.

— Na ir naktelė jums pasitaikė, pone Gustavai, — susižavėjęs pasakė Ferminas. — Užderėjo geriausi perlai. Aiškiaregiška vizija.

— Viena čia man neginčijamai aišku — jums reikia mano pagalbos, strategijos ir gal net finansinės paramos, jei norite tą kryžiažodį išnarplioti anksčiau, nei inspektorius Fumeras rezervuos jums apartamentus San Sebaso kalėjime. Ferminai, kaip supratau, jūs palaikote mane?

— Na, aš vadovaujuosi Danielio nurodymais. Jei tik jis panorės, tapsiu net kūdikėliu Jėzumi.

— Danieli, ką pasakysi?

— Jau viską pasakėte. Koks jūsų planas?

— Štai koks: kai tik Ferminas atsistos ant kojų, tu, Danieli, lyg šiaip sau apsilankysi pas ponią Nuriją Monfort ir sužaisi atviromis kortomis. Leisk jai suprasti, kad žinai, jog meluoja ir kai ką slepia, matysime, ar tik kai ką, ar labai daug.

— Bet kodėl? — nesuvokiau.

— Pažiūrėsime, kaip elgsis. Suprantama, ji tau nieko neišduos. Arba darsyk pameluos. Svarbiausia, kalbant toreadorų kalba — įsmeigti banderilę ir stebėti, kur link pasiduos jautis, šiuo atveju telyčaitė. Ir tuomet, Ferminai, pasirodote jūs. Kol Danielis vykdys tą sunkią ir pavojingą užduotį, jūs atsargiai stebėsite įtariamąją, kol ši paklius ant kabliuko. Tada imsite ją sekti.

— Negi manote, kad ji tikrai kur nors eis? — užginčijau.

— Patikėkite manimi. Anksčiau ar vėliau ji padarys tai. Ir šiuo atveju, manyčiau, tai nutiks veikiau anksčiau nei vėliau. Tokia moteriškos psichologijos esmė.

— O ką tuo metu veiksite jūs, daktare Froidai? — pasiteiravau.

— Tai mano reikalas, kai ateis laikas — sužinosi. Ir dar man už tai padėkosi.

Klausiamai žvilgtelėjau į Ferminą, bet vargšelis, apsikabinęs Bernardą, užmigo pačiame liepsningos Barselo kalbos viduryje. Fermino galva nusviro ir pro palaimingą šypseną ant krūtinės nudryko seilė. Bernarda šnopavo giliai ir dusliai.

— Duok Dieve, kad bent čia jam pasisektų, — sumurmėjo Barselas.

— Ferminas — nerealus tipas, — paaiškinau.

— Neabejoju, nes į jį pažvelgęs netikėčiau, kad ją užkariavo. Ką gi, eime.

Užgesinome šviesą ir patyliukais išsėlinome iš kambario, palikę įsimylėjėlius. Man pasirodė, kad už lango koridoriaus galėjau šmėstelėjo pirmieji aušros atšvaitai.

— Tarkime, aš nesutinku, — tariau kimiu balsu. — Užmirškite tai.

Barselas nusišypsojo.

— Danieli, pavėlavai. Jau prieš daug metų, kai turėjai galimybę, reikėjo tą knygą parduoti man.

Namo ėjau drėgnomis gatvėmis, nutviekstomis purpurinės aušros, slegiamas kvailų skolintų drabužių ir nesibaigiančios nakties nesėkmių. Tėvą radau miegantį fotelyje valgomajame, kojas buvo užsiklojęs, o rankose ilsėjosi atversta mėgstamiausia jo knyga — Voltero „Kandidas“, kurią porąkart per metus perskaitydavo, o kelis sykius girdėjau, kaip iš širdies kvatojosi. Tyliai stebėjau jį. Jau visiškai pražilęs, ir veido oda praradusi pirmykštį stangrumą. Žvelgiau į vyrą, kuris kadaise man atrodė stiprus, beveik nepalaužiamas, o dabar mačiau jį trapų ir palūžusį. Abu buvome palaužti. Pasilenkęs apkamšiau užklotu, kurį jau nežinia kiek metų vis ketinu atiduoti labdarai, ir pabučiavau į kaktą, tarsi norėdamas apsaugoti nuo tų nematomų ryšių, skiriančių mudu, nuo šio ankšto butuko ir nuo mano prisiminimų, tarsi tikėčiau, kad taip galiu apgauti laiką ir sugrąžinti praeitį, kad atsidurtume kitame laike ir kitame gyvenime.

34

Beveik visą rytą praleidau sapnuodamas atmerktomis akimis, svajodamas apie Bėją. Regėjau jos odą, kurią lietė mano rankos, vėl užuodžiau jos salsvą kvapą. Stebėjausi, kad taip aiškiai prisimenu jos kūno iškilumus ir vingius, drėgnas nuo bučinių lūpas ir šviesių, beveik permatomų plaukelių liniją, esančią žemiau pilvo, — mano bičiulis Ferminas savo improvizuotose kalbose apie kūną ją vadina „chereso takeliu“.

Kažin kelintą kartą žvilgtelėjau į laikrodį ir apėmė siaubas suvokus, kad dar daugybė laiko iki susitikimo, kai vėl galėsiu pamatyti — ir paliesti — Bėją. Ėmiau tvarkyti mėnesio sąskaitas, tačiau lapelių šiugždėjimas priminė apatinių drabužių slydimą klubais žemyn ir blyškias Bėjos Agilar šlaunis, o ji buvo mano artimiausio vaikystės draugo sesuo.

— Danieli, padebesiais skrajoji. Ar tave kas nors slegia? Nerimauji dėl Fermino? — klausinėjo tėvas.

Susigėdęs linktelėjau. Geriausias draugas paaukojo ne vieną šonkaulį, kad išgelbėtų mano kailį, o mano mintys sukasi apie liemenėlės sagutę.

— Jei kalbėsim apie Cezarį…

Pakėliau akis ir išvydau jį. Ferminas Romero de Toresas, asmenybė ir genijus, pasipuošęs geriausia eilute, kaip išsekęs meilužis įžengė pro duris su pergalinga šypsena ir dobiliuku švarko atlape.

— Ką čia veikiate, nelaimėli? Ar jums nebuvo liepta ilsėtis?

— Tegu sau ilsisi patys liepėjai. O aš esu veiksmo žmogus. Jei manęs čia nebus, judu nė maldaknygės neparduosite.

Numojęs ranka į gydytojo nurodymus, Ferminas atvyko pasirengęs darbuotis. Oda vis dar gelsva nuo sumušimų, sėte nusėta mėlynėmis. Jis smarkiai šlubavo ir judėjo lyg kokia sugedusi lėlė.

— Ferminai, dėl Dievo, turite nedelsdamas grįžti į lovą, — persigando tėvas.

— Nė nesvajokit. Remiantis statistika, daugiau žmonių miršta lovoje nei apkasuose.

Visi mūsų įrodinėjimai nuėjo vėjais. Greitai tėvas nusileido, nes kažkas iš vargšo Fermino žvilgsnio rodė, kad, nors jam ir maudė kaulus, tačiau vienatvė pensiono kambarėlyje daug labiau slėgė sielą.

— Na gerai, tik draudžiu kelti bet kokį daiktą, išskyrus pieštuką, girdite?

— Klausau. Pasižadu nekelti net įtarimų.

Daugiau netaręs nė žodžio Ferminas apsivilko savo mėlynąjį chalatą, nusitvėrė skudurą ir valiklį ir įsitaisė už prekystalio atnaujinti penkiolikos egzempliorių, kurie šįryt pagaliau pasiekė knygyną. Trikampė skrybėlė: žandarmerijos istorija, parašyta aleksandrinais — bakalauro Fulgensijaus Kapono, jauno autoriaus, atsidavusio visos šalies kritikai, kūrinys. Šluostydamas knygas Ferminas vis dėbčiojo į mane ir šelmiškai merkė akį lyg garsusis šlubas velnias.

— Danieli, jūsų ausys raudonos kaip liepsna.

— Tikriausiai nuo jūsų kvailų šnekų.

— Arba nuo viduje įsiplieskusio karščio. Kada pasimatymas?

— Tai ne jūsų dalykas.

— Koks pasišiaušęs. Jau liejate kartėlį? Saugokitės, nes tai mirtini nuodai.

— Eikit velniop.

Tingi ir lėta popietė jau tapo kone įprastu reiškiniu. Pirkėjas, aklinai užsisagstęs pilką drabužį, užėjo pasiteirauti, ar turime kokią nors Sorijos knygą. Jis neabejojo, kad tai mažametės prostitutės nuotykių kronika austrų užgrobtame Madride. Tėvas nesumetė ką atsakyti, tačiau į pagalbą suskubo Ferminas, šiuosyk visai mandagiai.

— Jaunikaiti, jūs kažką painiojate. Sorija — dramaturgas. Jus veikiausiai domina donžuanas. Per sijonus patiria daug nemalonumų, be to, pagrindinis herojus susipainioja su vienuole.

— Pirksiu tą knygą.

Jau temo, kai iš metro išlipau Tibidabo gatvėje. Pro rūką dar buvo galima įžvelgti tolstantį melsvą tramvajaus siluetą. Nutariau nelaukti jo grįžtančio, o pasivaikščioti tamsoje pėstute. Netrukus pamačiau „Miglos angelo“ kontūrus. Susiradau Bėjos duotą raktą ir ėmiau rakinti grotuotus vartus. Juos privėriau tiek, kad atrodytų lyg užrakinti, bet palikti įeiti Bėjai. Atvykau gerokai anksčiau. Žinojau, kad Bėjos nebus maždaug pusvalandį ar keturiasdešimt penkias minutes. Norėjau šiame name pabūti vienas, paklajoti, kol pasirodys Bėja ir prisijaukins namą. Trumpai stabtelėjau prie fontano su angelo skulptūra, kurios ranka kyšojo iš purpurinio vandens. Grasinantis smilius priminė aštrų durklą. Prisiartinau prie fontano krašto. Po vandeniu virpėjo akmeninis veidas be žvilgsnio, be sielos.

Palypėjau laiptais, vedančiais prie paradinių durų. Jos buvo pravertos. Pajutau, kaip nerimas sugniaužė paširdžius, nes neabejojau, kad tąnakt išeidamas jas uždariau. Įdėmiai apžiūrėjau spyną — neatrodė, jog kas nors laužėsi, todėl pamaniau, kad pamiršau užrakinti. Lengvas stumtelėjimas vidun — ir į veidą padvelkė namo kvapas: apsvilusio medžio, drėgmės ir nuvytusių gėlių mišinys. Susiradau degtukų dėžutę, kurią nusičiupau iš knygyno, ir pritūpęs pamėginau uždegti Bėjos paliktą žvakę. Mano rankose įsiplieskė spalvingas skritulys, ir išryškėjo spindinčių lašelių drėgme nusėtų sienų, įlūžusių stogų ir išklibusių durų kontūrai.

Radęs dar vieną žvakę irgi užžiebiau. Lėtai, tarsi atlikdamas ritualą, susiradau visas Bėjos paliktas žvakes ir vieną po kitos uždegiau, įleisdamas gintarinės šviesos pluoštą, besisupantį ore lyg voratinklis, apgaubtas juodžiausių tamsos skraisčių. Ritualas baigėsi kaip tik ties bibliotekos židiniu, šalia ant grindų tebegulėjo pelenais ištepti apklotai. Atsisėdau ten, iš kur galėjau matyti visą salę. Lauktos tylos nebuvo: namas alsavo tūkstančiais garsų. Medžio girgždėjimas, besiblaškantis ant stogo vėjas, tūkstantis ir vienas šnaresys šliaužiojo aplinkui ir po grindimis.

Prabėgo gal pusvalandis, kai pajutau, kad šaltis ir prieblanda ėmė migdyti. Atsistojau ir pradėjau vaikštinėti po salę, trokšdamas bent kiek apšilti. Židinyje voliojosi tik vienas apdegęs medgalys, ir iki Bėjos atėjimo temperatūra namo viduje nukrito tiek, kad pateisintų nekaltybę ir susilaikymą ir ištrintų visus vaizdinius, kurie mane guodė paskutines dienas. Radęs veikiau praktinį nei poetišką užsiėmimą — praėjusio laiko apmąstymą — pasiėmiau vieną žvakę ir ėmiau naršyti po visą namą kokios nors degios medžiagos, kad salė taptų jaukesnė, kaip ir tie du apklotai, dabar drebantys prie židinio, abejingi mano išsaugotiems karštiems prisiminimams.

Remiantis Viktorijos laikų literatūros žiniomis, paieškas protingiausia pradėti nuo rūsio, kur tikriausiai buvo virtuvė ir anglių sandėlis. Užtrukau tik penkias minutes, kol radau laiptelius, vedančius žemyn. Koridoriaus gale buvo tašyto medžio durys. Jos priminė retą juodmedžio kūrinį, su angelais ir didžiuliu kryžiumi pačiame viduryje. Po juo įtaisytas užraktas. Pamėginau atidaryti, bet veltui. Veikiausiai mechanizmas sugedęs ar surūdijęs. Vienintelis būdas atidaryti šias duris — išlaužti arba sukapoti, bet tuojau tos minties atsisakiau. Pasišviesdamas žvake geriau apžiūrėjau, man jos priminė sarkofagą. Buvo smalsu, kas už jų slepiasi.

Dar sykį pažvelgęs į angelus ant durų praradau norą jas atidaryti ir palikau tą vietą. Buvau beatsisakąs minties pakliūti į rūsį, kai staiga, visai atsitiktinai, priešingame koridoriaus gale pastebėjau mažutes dureles, kurias iš pradžių palaikiau šluotų ir kibirų spintele. Pasukau bumbulą, jis tuojau pasidavė, kitapus pastebėjau laiptus, vedančius į tamsą. Į veidą plūstelėjo stiprus drėgnos žemės tvaikas. Šis pojūtis nenusakomai pažįstamas. Žvilgsnis skrodė prieš mane dunksančios tamsos šulinį, o mane apėmė jausmas, kurį išsaugojau nuo vaikystės ir slėpiau baimės šyduose.

Vieną lietingą pavakarę Montijuko kapinių atšlaitėje žiūrėjau į jūrą. Stovėjau tarp nenusakomų mauzoliejų, gausybės kryžių ir tašytų antkapių su kaukolėmis ir vaikų veideliais be lūpų, akių, — viskas dvelkė mirtimi. Mačiau gal dvidešimties suaugusiųjų siluetus, kuriuos prisiminiau tik kaip lietuje permirkusius kostiumus, ir tėvą, spaudžiantį man ranką pernelyg stipriai, lyg tai padėtų jam sulaikyti ašaras, kol bespalviai kunigo žodžiai krito ant marmurinio kapo duobės, į kurią trys beveidžiai duobkasiai leido pilką karstą, jis siūbavo lietuje lyg minkštas vaškas, ir man pasivaideno, kad girdžiu motinos balsą, šaukiantį, maldaujantį išgelbėti ją iš to akmeninio kalėjimo ir tamsos, o aš tik drebėjau ir be garso kuždėjau tėvui, kad nespaustų taip stipriai rankos, nes man skauda. Ir tas sodrus žemės kvapas, pelenų ir drėgnos žemės, permušė viską: mirtį ir tuštumą.

Atsimerkiau ir beveik apčiuopomis susiradau pakopas, nuo žvakės tik poros centimetrų spinduliu sklido šviesa. Nusileidęs žemyn iškėliau žvakę ir apsižvalgiau. Tenai nebuvo nei virtuvės, nei sausų malkų stirtos. Priešais mane atsivėrė siauras perėjimas į puslankio formos salę, kurioje stūksojo figūra, kraujo ir ašarų išvagotu veidu, juodomis akiduobėmis, tarsi sparnai išskėstomis rankomis ir dygliuota gyvate, apsivijusia smilkinius. Pajutau šalčio bangą, kuri atsimušė man į pakaušį. Tačiau atgavęs nuovoką supratau, jog tai medinė Nukryžiuotojo skulptūra ant koplyčios sienos. Kelis metrus paėjėjęs įžvelgiau pamėklišką vaizdą. Senosios koplyčios kampe sumesta koks dvylika nuogų moteriškų figūrų. Be rankų ir galvos, kiekvieną laikė trikojis. Visos skirtingos, ir tuojau supratau, kad tai įvairaus amžiaus ir sudėjimo moterų torsai. Anglimi užrašyti vardai. Izabelė. Eugenija. Penelopė. Netikėtai Viktorijos laikų skaitiniai išėjo į naudą, ir supratau, kad rastos senienos — senosios nebetaikomos praktikos liekanos iš tų laikų, kai pasiturinčios šeimos drabužiams siūti turėjo kiekvieno nario manekenus. Nors Kristus žvelgė labai priešiškai ir grėsmingai, neatsilaikiau pagundai, ištiesiau ranką ir paliečiau taliją, ant kurios buvo užrašytas Penelopės Aldajos vardas.

Man pasivaideno, kad girdžiu viršum galvos žingsnius. Gal jau atvyko Bėja ir po visą namą ieško manęs. Su palengvėjimu palikau koplyčią ir grįžau atgal prie laiptų. Jau buvau belipąs, kai priešingame koridoriaus gale pamačiau katilą ir šildymo įrenginį, visai pakenčiamos būklės, o tai nesiderino su rūsiu. Prisiminiau, kad Bėja minėjo, kaip nekilnojamojo turto kompanija, kuri rūpinosi Aldajų vilos pardavimu, atliko kažkokius remonto darbus, norėdama pritraukti pirkėjų. Priėjau arčiau patyrinėti įrenginį ir supratau, kad tai radiatorių sistema, kuriai tiekia šilumą nedidelis katilas. Šalia voliojosi keletas gabalų anglies, presuotos medienos ir kelios skardinės, kaip supratau, žibalo. Atidariau katilinės dureles ir apžiūrėjau vidų. Lyg ir viskas gerai. Galimybė, kad po tiek metų šis senas gremėzdas užsikurs, man atrodė beviltiška, tačiau vis tiek pripildžiau katilą anglies ir malkų ir viską apšlaksčiau žibalu. Taip man besidarbuojant, pasigirdo senos medienos girgždesys ir akimirką nukreipiau žvilgsnį į šalį. Man pasivaideno kruvini erškėčiai, atskylantys nuo malkų. Išsigandau patamsyje vos per keletą žingsnių nuo manęs esančio Kristaus su vilko šypsena.

Katilas akimirksniu nušvito keldamas metalinį gaudesį. Uždariau dureles ir per kelis žingsnius atsitraukiau, vis labiau abejodamas savo veiksmais. Katilas atrodė prastai veikiantis, nutariau užlipti viršun ir patikrinti, ar mano pastangos davė kokių rezultatų. Užkopiau laiptais ir grįžau į didžiąją salę, tikėdamasis išvysti Bėją, tačiau jos nesimatė. Jau buvo praėjusi kone valanda, kai aš čia, ir būgštavimai, kad mano geismo objektas nepasirodys, tapo panašūs į skaudžią tiesą. Kad numaldyčiau nerimą, nutariau tęsti pasiaukojamą darbą ir patraukiau ieškoti radiatorių, patvirtinančių, kad sėkmingai atgaivinau katilą. Visi, kuriuos tik radau, ignoravo mano pastangas ir buvo šalti kaip ledas. Visi, išskyrus vieną. Mažame kambarėlyje, ne didesniame nei keturių ar penkių kvadratinių metrų, jautėsi šiluma, — gal tai buvo vonios kambarys, nes įrengtas kaip tik virš katilo. Priklaupiau ir su džiaugsmu įsitikinau, kad grindų plytelės šiltos. Taip mane ir surado Bėja: kniūbsčią, su kvaila asilo šypsena tapšnojantį plyteles.

Kai visa prisimenu ir atkuriu tos nakties įvykius Aldajų rūmuose, dingojasi vienintelis pasiteisinimas, kodėl taip elgiausi, — tiesiog aštuoniolikmečiui, kuriam dar stinga subtilumo ir patirties, sena išvietė kartais gali tapti tikru rojumi. Užteko keleto minučių, kad įtikinčiau Bėją pasiimti iš salės apklotus ir įsitaisyti šioje mažutėje patalpoje, kur pora žvakių apšvietė muziejaus vertus vonios kambario ornamentus. Mano pirmas argumentas dėl šilumos išsyk padarė didelį įspūdį Bėjai, kuriai nuo grindų sklindanti šiluma išsklaidė būgštavimus, kad neturėjau užmačių padegti dvaro. Paskui, rausvoje žvakių prieblandoje, kai drebančiomis rankomis vilkau nuo jos drabužius, ji šypsojosi, akimis ieškodama mano žvilgsnio, ir tarytum sakė, kad nuo šiol, kad ir kas man nutiktų, ji viską jau bus patyrusi.

Prisimenu ją sėdinčią, nugara atsirėmusią į uždarytas duris, rankos nusvirusios, delnai kviečia mane. Prisimenu, kaip laikė atlošusi galvą, kai pirštų galiukais glosčiau jos kaklą. Prisimenu, kai suėmusi mano rankas uždėjo sau ant krūtų, ir kaip virpėjo jos žvilgsnis ir lūpos, kai pirštai užčiuopė spenelius ir lyg pakvaišęs juos žnybtelėjau, kaip išsitiesė ant grindų, mano lūpoms palietus jos pilvą ir blyškias šlaunis.

— Danieli, ar kada nors darei tai?

— Sapnuose.

— O iš tikrųjų.

— Ne. O tu?

— Ne. Net ir su Klara Barselo?

Nusijuokiau. Veikiausiai iš savęs paties.

— Ką žinai apie Klarą Barselo?

— Nieko.

— Aš — juo labiau, — atsakiau.

— Netikiu.

Pasilenkiau virš jos ir įdėmiai pažvelgiau į akis.

— Niekada su niekuo nesu to daręs.

Bėja nusišypsojo. Mano ranka klaidžiojo tarp jos šlaunų, ir aš, palietęs jos lūpas, įsitikinau, kad kanibalizmas yra aukščiausias pažinimo įsikūnijimas.

— Danieli, — vos girdimai ištarė Bėja.

— Ką? — paklausiau.

Atsakymas taip ir neišsprūdo iš jos lūpų. Staiga šalto oro liežuvis kyštelėjo pro duris ir per tą ilgą sekundę, kol vėjas dar neužgesino žvakių, mūsų žvilgsniai susitiko ir pajutome, kaip iliuzija sklaidosi. Pakako akimirkos suvokti, kad už durų kažkas yra. Mačiau, kaip Bėjos veidu perbėgo baimė, po sekundės kitos mus apgaubė tamsa. Beldimas į duris pasigirdo jau paskui. Šiurkštus, lyg kumštis, kalantis į jas, būtų iš plieno, — nuo smūgio sudrebėjo vyriai.

Tamsoje jutau, kaip Bėja pašoko, ir apkabinau ją. Pasitraukėme kuo toliau pačiu laiku, nes antras smūgis taip trenkė, kad durys su nenusakoma jėga atsimušė į sieną. Bėja sukliko ir įsikniaubė į mane. Spėjau pamatyti melsvą rūką, besidriekiantį koridoriumi, ir ištįsusias žvakių dūmų gyvataites, susivijusias spiralėmis. Durų kontūruose, lyg šešėlių nasruose, man pasivaideno tamsoje šmėstelėjęs kampuotas siluetas.

Išpuoliau į koridorių bijodamas — o gal trokšdamas — vienas susitikti su nepažįstamuoju, kuris galbūt užklydo į apleistus rūmus žvarbią naktį ieškodamas prieglobsčio. Bet tenai nieko nebuvo, tik melsvi liežuviai, lendantys pro langus. Susirietusi kamputyje ir drebėdama Bėja kuždėjo mano vardą.

— Čia nieko nėra, — pasakiau. — Gal vėjas įsisiautėjęs trankėsi.

— Danieli, vėjas nebeldžia į duris. Dinkim iš čia.

Grįžau ir surinkau mudviejų drabužius.

— Imk, apsirenk. Eime pasižvalgyti.

— Geriau dinkim iš čia.

— Gerai. Tik noriu kai kuo įsitikinti.

Paskubomis patamsyje apsirengėme. Galėjome įžiūrėti nuo mūsų kvėpavimo ore sklindančius garus. Pasiėmiau nuo grindų vieną žvakę ir uždegiau. Po namą klaidžiojo šalto vėjo šuorai, tarsi kažkas būtų atvėręs langus ir duris.

— Matai? Juk tai vėjas.

Bėja nutylėjo ir papurtė galvą. Mes patraukėme salės link saugodami žvakę, kad neužgestų. Bėja ėjo prisiglaudusi, sulaikiusi kvėpavimą.

— Danieli, ko mes ieškome?

— Pakentėk dar minutėlę.

— Ne, eime dabar.

— Gerai.

Pasukome išėjimo link, ir tada pastebėjau. Koridoriaus gale esančios tašyto medžio durys, kurias prieš dvi valandas bergždžiai mėginau atidaryti, buvo praviros.

— Kas nutiko? — paklausė Bėja.

— Palauk manęs čia.

— Danieli, prašau tavęs…

Paėjėjau koridoriumi, saugodamas vėjyje plevenančią žvakę. Bėja atsiduso ir nepatenkinta sekė paskui. Prieš duris stabtelėjau. Mačiau į tamsą vedančius marmuro laiptus. Žengiau žingsnį. Bėja suakmenėjusi ties slenksčiu laikė žvakę.

— Danieli, maldauju, eime…

Lipau vis žemyn iki laiptų pabaigos. Žvakės šviesa slydo stačiakampio formos salės kontūrais, plikomis, kryžiais nukabinėtomis akmeninėmis sienomis. Toje patalpoje viešpataujantis šaltis gniaužė kvapą. Priekyje pastebėjau marmurinį antkapį, o virš jo vienas greta kito matėsi kažkokie balti skirtingo dydžio objektai. Žvakės šviesoje jie spindėjo ryškiau, ir supratau, kad tai lakuotas medis. Žengiau dar vieną žingsnį ir tik tuomet viską supratau. Tiedu objektai buvo balti karstai. Vienas buvo per tris sprindžius. Šiurpas nubėgo nugara. Tai buvo vaiko karstelis. Aš atsidūriau kapų rūsyje.

Nesuvokdamas, ką darau, prisiartinau prie marmurinio antkapio per ištiestą ranką, galėjau jį paliesti. Ant dviejų karstų buvo išraižyti vardai ir kryžius. Dulkės, lyg pelenų apsiaustas, užklojo raides. Ištiesiau ranką viršum vieno iš jų, didesniojo. Lėtai, lyg apimtas transo, nesiliaudamas galvoti, ką čia veikiu, nuvaliau dulkes, dengusias karsto viršų. Vos įstengiau skaityti rausvoje žvakės šviesoje.

†

PENELOPĖ ALDAJA

1902–1919

Stovėjau lyg sukaustytas. Kažkas šmėstelėjo tamsoje. Pajutau, kaip šaltas oras nuvilnijo oda, ir tik tuomet sulėtinau žingsnius.

— Lauk iš čia, — sukuždėjo balsas iš tamsos.

Išsyk jį atpažinau. Leinas Kubertas. Tai buvo velnio balsas.

Puoliau laiptais aukštyn. Vos pasiekęs koridorių sugriebiau Bėją ir visu greičiau nukūrėme prie išėjimo. Išsigandusi Bėja nesuvokė tokios netikėtos panikos priežasties. Ji nieko nematė. Žvakė kažkur dingo ir bėgome apgraibomis. Laukiau, kad bet kurią akimirką kas nors iššokęs iš tamsos pastos mums kelią, tačiau paradinės durys laukė mūsų koridoriaus gale, pro tarpą skverbėsi šviesos stačiakampis.

— Neatsidaro, — sukuždėjo Bėja.

Ėmiau raustis kišenėse rakto. Atsigręžęs per sekundės dalį suvokiau, kad iš koridoriaus gilumos du spindintys taškai lėtai artėja prie mūsų. Akys.

Mano pirštai užčiuopė raktą. Desperatiškai įgrūdau jį į spyną, atrakinau ir šiurkščiai išstūmiau Bėją lauk. Mano balse Bėja tikriausiai išgirdo baimę, nes pasileido tekina per sodą, ir nesustojom, kol abiem užteko kvapo ir šalto prakaito išpilti atsidūrėme ant Tibidabo gatvės šaligatvio.

— Danieli, kas ten, apačioje, nutiko? Sutikai ką nors?

— Ne.

— Tu išblyškęs kaip drobė.

— Išblyškęs. Eime iš čia.

— O raktas?

Buvau palikęs spynoje. Nejaučiau jokio noro grįžti jo pasiimti.

— Tikriausiai bėgdamas pamečiau. Paieškosime kitą kartą.

Nužingsniavome gatve žemyn. Priėjome sankryžą ir nesulėtinome žingsnio, kol neatsidūrėme per šimtus metrų nuo rūmų ir tamsoje vos galėjome įžvelgti jų siluetą. Tada pastebėjau, kad mano ranka aplipusi dulkėmis, ir padėkojau nakties šešėliui, nuo Bėjos slėpusiam skruostais riedančias baimės ašaras.

Balmeso gatve patraukėme žemyn Nunjes de Arsės aikštės link, kur pamatėme vienišą taksi. Nuo Balmeso iki Konsecho de Siento beveik nepratarėme nė žodžio. Bėja buvo įsikibusi man į ranką, ir keletą kartų pastebėjau, kad dirsčioja į mane stikliniu, nepermanomu žvilgsniu. Pasilenkiau pabučiuoti, tačiau jos lūpos neprasivėrė.

— Kada vėl tave pamatysiu?

— Ryt ar poryt paskambinsiu, — atsakė.

— Pažadi?

Ji linktelėjo.

— Gali skambinti namo arba į knygyną, numeris tas pats. Žinai jį?

Ji dar kartą linktelėjo. Vairuotojo paprašiau, kad sustotų Muntanero ir Diputasjon gatvių sankryžoje. Pasišoviau palydėti Bėją iki laiptinės, bet ji atsisakė ir nuėjo neleidusi nei pabučiuoti, nei paliesti. Nubėgo tekina, ir iš taksi mačiau ją įeinančią. Agilarų namų languose buvo šviesu, ir gerai įžiūrėjau savo draugą Tomą Agilarą, stebintį mane pro langą savo kambario, kuriame praleidome daugybę popiečių plepėdami ar žaisdami šachmatais. Pamojavau jam, vargais negalais išspaudęs šypseną, kurios jis tikriausiai nematė. Į sveikinimą neatsakė. Taip ir liko stovėti sustingęs, prilipęs prie stiklo ir šaltai žiūrintis į mane. Po kelių sekundžių pasitraukė, ir šviesos languose užgeso. Laukė mūsų, pamaniau.

35

Kai grįžau namo, ant stalo tebelaukė vakarienės dviem likučiai. Tėvas jau buvo savo kambaryje, ir pamaniau, gal kartais pasikvietė į svečius Merseditą. Nukiūtinau į savo kambarį, šviesos nedegiau. Vos prisėdęs ant lovos krašto suvokiau, kad nesu vienas, patamsyje išsitiesęs ir lyg negyvėlis sunertomis ant krūtinės rankomis kažkas gulėjo. Šaltukas sukirbėjo pilve, bet veikiai atpažinau knarkimą ir tos su niekuo nepalyginamos nosies profilį. Įžiebęs naktinę lempelę pamačiau Ferminą Romero de Toresą, su palaiminga šypsena knarkiantį ant mano lovos. Atsidusau, o miegalius atsimerkė. Atrodė, stebisi mane išvydęs. Galbūt tikėjosi kitos draugijos. Pasitrynęs akis apsižvalgė aplinkui, derindamas esamos vietos kompoziciją.

— Tikiuosi, neišgąsdinau jūsų. Bernarda sako, kad miegantis primenu ispaniškąjį Borisą Karlovą.

— Ferminai, kodėl jūs mano lovoje?

Jis prisimerkė.

— Sapnavau Kerolę Lombard. Lankėmės Tanžere, turkiškoje pirtyje, ir aš ją visą ištryniau aliejumi, kuris parduodamas kūdikėlių užpakaliukams. Ar kada nors esate iš tikrųjų trynęs moterį aliejumi nuo viršaus iki apačios.

— Ferminai, dabar pusė pirmos nakties, ir aš alpstu iš nuovargio.

— Atleiskite, Danieli. Jūsų gerbiamas tėvas pasikvietė pavakarieniauti, o paskui mane apėmė toks tingulys, nes jautiena man visuomet sukelia narkotinį efektą. Jūsų tėvas pasiūlė čia valandžiukę išsitiesti, teigdamas, kad jūs neprieštarausite…

— Aš ir neprieštarauju, Ferminai. Tiesiog nustebau. Gulėkite lovoje, grįžkite pas Kerolę Lombard, kuri jūsų laukia. Gerai apsikamšykite, nes naktis velniškai šalta, dar peršalsite. Aš eisiu į valgomąjį.

Ferminas vangiai linktelėjo. Nuo sumušimų veidas buvo ištinęs, o galva su apšepusių šerių barzda ir resvais plaukais priminė sutrešusį nuo medžio nukritusį vaisių. Pasiėmiau iš komodos apklotą, kitą pametėjau Ferminui. Užgesinęs šviesą užsidariau valgomajame, kur manęs laukė tėvo numylėtasis krėslas. Apsisiautęs antklode įsitaisiau kaip tik galėjau, neabejodamas, kad nesudėsiu bluosto. Mintis užvaldė du balti karstai prietemoje. Užsimerkiau ir sutelkiau visas pastangas, kad ištrinčiau viziją iš atminties. Įsivaizdavau ant patiesalų vonios kambarėlyje žvakių apšviestą apsinuoginusią Bėją. Pasinėrus į palaimingus prisiminimus pasivaideno, kad girdžiu tolimą jūros ošimą, nesupratau, ar jau sapnuoju. Gal plaukiau į Tanžerą? Greitai suvokiau, kad tai tik Fermino šnopavimas, ir po akimirkos pasaulis dingo. Dar niekada nemiegojau taip kietai kaip tąnakt.

Prašvitus pylė kaip iš kibiro, gatvėmis kliokė vandens upeliai, o langus čaižė lietaus šuorai. Pusę aštuonių sučirškė telefonas. Drebančia širdimi puoliau nuo krėslo atsiliepti. Ferminas su šlepetėmis ir chalatu persimetė su tėvu, laikančiu kavinuką, supratingais žvilgsniais, tai jau ėmė virsti įpročiu.

— Bėja? — sukuždėjau į ragelį, atsukęs jiems nugarą.

Man pasirodė, kad kitapus išgirdau atodūsį.

— Bėja, ar čia tu?

Atsakymo nesulaukiau, ir ryšys po kelių akimirkų dingo. Dar kokią minutę stovėjau ir žiūrėjau į telefoną, — gal paskambins dar kartą.

— Danieli, paskambins dar sykį. O dabar ateik pusryčiauti.

Paskambins vėliau, nutariau. Ją turėjo kas nors susekti. Ne juokas nepaisyti pono Agilaro komendanto valandos. Nebuvo pagrindo pulti į paniką. Su šia ir panašiomis mintimis nuslinkau prie stalo, apsimetęs, kad trokštu kartu su Ferminu ir tėvu pusryčiauti. Gal lietus kaltas, kad valgis atrodė be jokio skonio.

Lijo visą rytą, ir, vos atidarius knygyną, visame kvartale ligi pat vidurdienio dingo elektra.

— Tik šito mums ir trūko, — atsiduso tėvas.

Apie trečią valandą nuo lubų ėmė varvėti. Ferminas pasiūlė pasiskolinti iš Merseditos kubilų ar bent kokių vandeniui rinkti tinkamų indų. Tėvas kategoriškai uždraudė tai daryti. Vanduo nesiliovė tekėjęs. Nežinojau, kaip atsikratyti būgštavimų, tad papasakojau Ferminui praėjusios nakties nutikimus, bet tai, ką mačiau kriptoje, vis dėlto nuslėpiau. Ferminas klausėsi susižavėjęs, tačiau, nepaisydamas titaniškų kaulijimo pastangų, nesutikau jam atskleisti Bėjos biusto stangrumo, matmenų ir formos. Diena skendėjo lietuje.

Po vakarienės, norėdamas pamankštinti kojas, palikau tėvą skaityti ir išėjęs pasivaikščioti patraukiau prie Bėjos namų. Ties pastato kampu sustojau ir spoksojau į jos langus, pats savęs klausdamas, ką gi čia dabar veikiu. Keletas į galvą atėjusių žodžių buvo: šnipinėti, smalsauti, būti išjuoktas. Net tuomet, pristigęs savigarbos, lyg tinkamo apsiausto atšalusiu oru, užsislėpiau už kolonos ir, vėjui košiant, ištūnojau veik pusvalandį. Mačiau praeinančius poną Agilarą su žmona. O Bėja dingo kaip į vandenį.

Namo grįžau beveik vidurnaktį, tirtėjau nuo šalčio ir nerimo. Rytoj paskambins, kartojau tūkstantį sykių, trokšdamas prisišaukti miegą. Bėja nepaskambino nei kitą dieną. Nei trečią. Nei visą savaitę, ilgiausią ir paskutinę mano gyvenime.

Po septynių dienų būčiau miręs.

36

Tik tas, kam gyventi lieka savaitė, gali taip švaistyti laiką, kaip tomis dienomis elgiausi aš. Tik smaksojau prie telefono ir kapsčiausi sieloje, įkalintas savo paties trumparegiškumo, neleidusio pripažinti, kad likimas nulemtas ne mano naudai. Pirmadienį, pačiame dienos viduryje patraukiau į Universiteto aikštę, į Filologijos fakultetą, trokšdamas susirasti Bėją. Žinojau, kad jai nepatiks, jog atėjau ir mudu viešai pastebės drauge, bet veikiau buvau pasirengęs iškęsti jos nepasitenkinimą, nei būti kankinamas nežinios.

Sekretoriate pasiklausiau, kur rasti profesoriaus Velaskeso auditoriją, ir ėmiau laukti paskaitos galo. Lūkuriavau bent dvidešimt minučių, kol atsidarė durys ir pasirodė arogantiška profesoriaus Velaskeso povyza, kaip visuomet apsupta gerbėjų būrelio. Praėjo penkios minutės, tik Bėjos nebuvo nė kvapo. Nutariau užeiti į auditoriją ir pasižvalgyti tenai. Plepėjo trejetas parapinės mokyklos išvaizdos merginų, dalijosi užrašais ir paslaptimis. Lyderę primenanti mergina, pastebėjusi mane, nutraukė monologą ir pervėrė inkvizitoriaus žvilgsniu.

— Atleiskite, ieškau Beatričės Agilar. Ar ji — iš jūsų grupės?

Merginos apsikeitė įtariais žvilgsniais ir įsispoksojo į mane.

— Gal tu jos sužadėtinis? — pasiteiravo viena iš jų. — Leitenantas?

Nusišypsojau nieko nereiškiančia šypsena, kurią jos palaikė teigiamu atsakymu. Tik trečioji mergina nedrąsiai, vengdama žvilgsnio, irgi man nusišypsojo. Kitos dvi stovėjo arogantiškos.

— Tave įsivaizdavau visai kitokį, — tarė toji, kuri priminė būrelio vadę.

— O kur uniforma? — pasiteiravo antroji, nepatikliai mane apžiūrinėdama.

— Grįžau atostogų. Ar ji jau išėjo?

— Šiandien Beatričė neatėjo į paskaitas, — informavo priešiškai nusiteikusi vadė.

— Ak, ne?

— Ne, — nedvejodama patikino antroji. — Jei esi jos sužadėtinis, turėtum žinoti.

— Esu sužadėtinis, o ne policininkas.

— Eime iš čia, jis tikras mulkis, — toks buvo vadės nuosprendis.

Su pasibjaurėjimo šypsena demonstratyviai praėjo visai šalia, metusios paniekos kupiną žvilgsnį. Trečioji kelias akimirkas delsė išeiti ir, įsitikinusi, kad anos dvi jos nemato, sušnabždėjo.

— Beatričės nebuvo ir penktadienį.

— Gal žinai kodėl?

— Juk tu nesi jos sužadėtinis, tiesa?

— Ne. Tik draugas.

— Man rodos, ji nesveikuoja.

— Nesveikuoja?

— Taip prasitarė mergina, kuri skambino jai į namus. Dabar turiu eiti.

Nespėjus padėkoti už pagalbą, mergina pasivijo drauges, grėsmingai laukiančias jos kitame uždaros galerijos gale.

— Danieli, kas nors turėjo nutikti. Senelės sesuo pasimirė, kiaulytė, gal peršalo vaikštinėdama vėsiu oru… Dievas žino, kas dar. Ir visai atvirkščiai, nei jums atrodo, pasaulis nesisuka apie jūsų tarpukojį. Žmonijos išlikimą lemia kiti faktoriai.

— Manote, nežinau to? Ferminai, atrodo, manęs visai nepažįstate.

— Branguti, jei Dievas būtų apdovanojęs mane platesniais klubais, galėčiau net ir gimdyti: štai kaip jus pažįstu. Paklausykite manęs. Laikas atsipeikėti ir imtis veiksmo. Laukimas aptraukia sielą rūdimis.

— Toks juokingas atrodau?

— Ne, nejuokingas. Keliantis rūpestį. Suprantu, jūsų amžiaus vyrui tai atrodo pasaulio pabaiga, tačiau viskam yra ribos. Šįvakar mudu su jumis patrauksime į Platerijos gatvės įstaigą, sukėlusią tikrą audrą. Man pasakojo, kad ten atsirado merginų iš šiaurės, ką tik atvykusių iš Siudad Realio. Jos bet ką pastatys ant kojų. Aš kviečiu.

— O ką pasakys Bernarda?

— Merginos bus jums. Aš palauksiu salytėje, pavartysiu žurnalus ir apatinius žiūrinėsiu iš tolo, nes man pradėjo patikti monogamija, jei ne „in mentis“, tai bent „de facto“.

— Ferminai, dėkoju už rūpestį, bet…

— Aštuoniolikmetis, atsisakęs tokio pasiūlymo, neišnaudoja savo talentų. Reikia tučtuojau ko nors griebtis. Imkit.

Pasirausęs kišenėse ištiesė man saujelę monetų. Pamaniau, kad čia tie finansiniai ištekliai, už kuriuos žada apsilankyti įžymiajame plokščiakalnių nimfų hareme.

— Ferminai, už jas mums nė labos nakties nepalinkės.

— Tikrai pamanėte, kad vesiu jus pas kekšes ir grąžinsiu tėvui apdovanotą gonorėja? Juk jis švenčiausias žmogus, kokį tik man teko pažinti. Apie merginas užsiminiau norėdamas pamatyti, kaip reaguosit, turėjau omeny vienintelę jūsų asmens dalį, kuri dar funkcionuoja. Monetos tam, kad eitumėte į telefono būdelę ir paskambintumėte savo mylimajai.

— Bėja primygtinai liepė jai neskambinti.

— Žadėjo paskambinti jums penktadienį. Šiandien jau pirmadienis. Jums spręsti. Vienas dalykas pasitikėti moterimis, o kitas — tikėti tuo, ką jos kalba.

Jo argumentų nuginkluotas išsliūkinau iš knygyno prie telefono būdelės ir surinkau Agilarų telefono numerį. Po penkto signalo kažkas kitame laido gale pakėlė ragelį ir tylėdamas klausėsi.

— Bėja, — sukuždėjau. — Čia tu?

Man atsakęs balsas trenkė tarsi kūjis. Manyje viskas apsivertė.

— Kalės vaike, garbės žodis, aš tau sprandą nusuksiu.

Plieninis, vos valdomo pykčio kupinas balsas. Šaltas ir ramus.

Tai mane labiausiai išgąsdino. Poną Agilarą galėjau įsivaizduoti prie telefono koridoriuje, iš kurio ne kartą esu skambinęs tėvui, kad užtruksiu, nes užsiplepėjau su Tomu. Klausiausi Bėjos tėvo šnopavimo, mintyse klausdamas savęs, ar pažino mano balsą.

— Matau, niekše, neturi drąsos net kalbėti. Bet kuris šūdžius gali padaryti tai, ką tu, bet vyras bent jau ras drąsos prisistatyti. Sudegčiau iš gėdos, žinodamas, kad septyniolikmetė mergina turi daugiau drąsos, nepanorusi atskleisti, kas toks esi, ir nepasakys. Gerai ją pažįstu. Ir už tai, ką padarei, atsakys ji, nes nedrįsti apginti Beatričės.

Kai padėjo ragelį, man drebėjo rankos. Nelabai suvokiau, kas vyksta, išsliūkinau iš telefono būdelės ir pasukau į knygyną. Nė nenutuokiau, kad mano skambutis tik dar labiau apsunkins padėtį, kurioje atsidūrusi Bėja. Mano vienintelis rūpestis buvo laikytis slaptumo ir neišsiduoti, išsižadant tų, kuriuos, maniau, myliu ir kuriais naudojausi. Taip pasielgiau, kai inspektorius Fumeras spardė Ferminą. Darsyk pasielgiau taip, kai palikau Bėją likimo valiai. Pasielgsiu taip, matyt, ne sykį, kai tik susiklostys panašios aplinkybės. Dešimt minučių stypsojau gatvėje, stengiausi susitvardyti prieš įeidamas į knygyną. Gal vertėjo paskambinti dar sykį ir pasakyti ponui Agilarui: taip, tai aš, esu apdujęs nuo jūsų dukters, štai ir visa pasaka. Jeigu paskui jam kils ūpas pasirodyti majoro uniforma ir išdaužyt man snukį, būsiu jo paslaugoms.

Pamatęs, kad mane kažkas stebi iš laiptinės kitoje gatvės pusėje, įėjau į vidų. Iš pradžių maniau, kad tai ponas Federikas, laikrodininkas, bet pakako tik žvilgtelėti, kad įsitikinčiau, jog šis daug aukštesnis ir stambesnio stoto. Dirstelėjau į jo pusę ir labai nustebau, kai man linktelėjo, tarsi sveikindamasis ir rodydamas, kad jam nerūpiu ir kad nekreipčiau dėmesio į jo buvimą. Žibinto šviesa nutvieskė veidą. Bruožai atrodė pažįstami. Žingtelėjo atgal, užsisegė lietpaltį iki pat kaklo, nusišypsojo man ir įsimaišęs tarp praeivių nužingsniavo Ramblaso alėjos kryptimi. Tuomet atpažinau jį, tai buvo policijos agentas, laikęs mane, kol Fumeras spardė Ferminą. Kai įėjau į knygyną, Ferminas pakėlė akis ir tiriamai nužvelgė.

— Kodėl toks ištįsęs veidas?

— Ferminai, man rodos, pakliuvau į bėdą.

Tą pačią naktį pradėjome veikti pagal sudėtingą, bet gerai apgalvotą, planą, kurį prieš kelias dienas aptarėme su Gustavu Barselu.

— Pirmiausia būtina įsitikinti, ar jūs neklystate ir ar mus tikrai seka policija. Dabar, lyg niekur nieko, pasivaikščiodami trauksime „Keturių kačių“ užeigos link ir žiūrėsime, ar tas tipas seks paskui. Tik tėvui — nė žodžio apie visa tai, nes gali atsirasti koks akmuo inkstuose.

— O ką siūlote jam pasakyti? Jau kuris laikas matau įtariai mane stebintį.

— Sakykit, kad einate ko nors nusipirkti.

— O kodėl turime eiti būtent į „Keturias kates“?

— Todėl, kad ten gamina gardžiausias kimštas kiaulienos dešras, kokių nerasi penkių kilometrų spinduliu, ir juk turime kur nors pasišnekėti. Nesiraukykite, Danieli, o darykite, kaip sakau.

Troškau kuo nors užsiimti, kad tik atitrukčiau nuo sunkių minčių, todėl klusniai sutikau ir po keleto minučių jau žingsniavau gatve, pažadėjęs tėvui grįžti vakarienės. Ferminas lūkuriavo manęs Puerta del Anchelio skersgatvyje. Vos priėjau, suraukęs antakius davė ženklą pasiskubinti.

— Už dvidešimties metrų turime „uodegą“. Nesidairykite.

— Tą pačią kaip anksčiau?

— Nemanau, nebent nuo drėgmės susitraukė. Šis panašus į kaimietį. Nešiojasi šešių dienų senumo sporto naujienas. Fumeras pagalbininkus, matyt, traukia iš Kotolengo kalėjimo.

„Keturių kačių“ užkandinėje nepažįstamas vyriškis atsisėdo prie stalelio netoli nuo mūsų, vaizduodamas kažin kelintą sykį skaitąs praėjusios savaitės sporto naujienas. Kas dvidešimt sekundžių skersakiavo į mus.

— Vargšelis, tik pažvelkite, visas išmuštas prakaito, — kraipydamas galvą kalbėjo Ferminas. — Danieli, jūs išsiblaškęs. Ar pasikalbėjote su mergaite?

— Atsiliepė tėvas.

— Ir judu iš širdies draugiškai pasikalbėjote?

— Veikiau tai priminė monologą.

— Supratau. Drįstu spėti, kad jūsų dar nelaiko bičiuliu.

— Aiškiai pasakė, kad nusuks man sprandą.

— Gal tik norėjo išlaikyti stilių.

Šmėstelėjo padavėjo siluetas. Ferminas, smagiai trindamas rankas, užsisakė valgių lyg visam pulkui.

— Danieli, o ko jūs pageidaujate?

Papurčiau galvą. Kai ant stalo atsirado du užkandžiais nukrauti padėklai, Ferminas kyštelėjo padavėjui nemenką sumelę, o grąžą paliko arbatpinigių.

— Šefe, ar matote prie gretimo stalelio tą žmogystą, apsirengusią kaip Jonelis kvaišelis, o galva vis kyščioja iš už laikraščio?

Padavėjas sąmoksliškai linktelėjo.

— Gal padarytumėte paslaugą ir pasakytumėte jam, kad inspektorius Fumeras skubiai liepė nuvykti į Bokerijos krautuvę, už dvidešimt durų nupirkti virtų turkiškų žirnių ir nedelsiant nugabenti juos į žandarmeriją (jei reikia, tegul važiuoja taksi) arba kentės jo kailis. Pakartoti?

— Nebūtina, pone. Virtų žirnių už dvidešimt durų arba kentės kailis.

Ferminas pamėtėjo jam dar vieną monetą.

— Telaimina tave Viešpats.

Padavėjas pagarbiai linktelėjo ir patraukė prie persekiotojo staliuko perduoti žinutės. Išklausius įsakymą, jo veidas staiga persimainė. Gal penkiolika sekundžių sėdėjo prie stalo, draskomas prieštaringų minčių, o paskui bėgte pasileido lauk. Ferminas nė nemirktelėjo. Kitomis aplinkybėmis būtų pasimėgavęs tokiu cirku, tačiau šį vakarą jam nepavyko iš mano minčių išstumti Bėjos.

— Danieli, susikaupkite, nes turime aptarti galybę dalykų. Jau rytoj jūs, kaip tarėmės, einate aplankyti Nurijos Monfort.

— Ką jai sakysiu?

— Temų nepristigs. Planas toks: padaryti tai, ką sakė ponas Barselas, ir kuo išmoningiau. Jūs leidžiate jai suprasti, jog žinote, kad apie Karaksą melavo ir kad jos vadinamasis sutuoktinis kalėjime nesėdi, kaip nupasakojo, kad išsiaiškinote, jog ji yra pilkasis kardinolas, atsiimdavęs korespondenciją iš senojo Fortunio-Karaks buto, pasinaudodamas neegzistuojančios advokatų kontoros abonentine dėžute… sakykite jai viską, kas būtina, ir kad jai imtų svilti padai. Melodramiškai ir su pamaldžia mina. Paskui staiga efektingai išeinate ir paliekate ją kuriam laikui tūžmasties sultyse.

— Ir tuomet…

— Ir tuomet aš imu ją sekti, manau, man puikiai pavyks, esu įvaldęs šiuolaikinius slapstymosi būdus.

— Ferminai, nieko nebus.

— Mažatikis žmogau, ir ką gi tau pasakė merginos tėvas, kad taip sugniužai? Ar dėl grasinimo? Neimkit į širdį. Na ką tas pasiutėlis pasakė?

Atsakiau nemąstydamas.

— Tiesą.

— Tiesą pagal šventąjį kankinį Danielių?

— Šaipykitės kiek tik patinka. Mane esate gerai ištreniravęs.

— Danieli, aš nesišaipau. Blogai jaučiuosi matydamas jus apimtą atgailos dvasios. Belieka ašutinę apsivilkti. Jūs nepadarėte nieko bloga. Gyvenime yra pakankamai budelių, nereikia savęs deginti atpirkimo liepsnose.

— Kalbate iš savo patirties?

Ferminas gūžtelėjo pečiais.

— Jūs man nepasakojote, kaip susikirto judviejų su Fumeru keliai, — pasakiau.

— Norite išgirsti istoriją su pamokančia pabaiga?

— Jei tik norite man ją papasakoti.

Ferminas užsisakė stiklą vyno ir vienu mauku išlenkė.

— Amen, — tarė pats sau. — Tai, ką galiu jums papasakoti apie Fumerą, tėra „vox populi“. Pirmąsyk apie būsimąjį inspektorių išgirdau, kai jis buvo FAI samdomas žudikas. Jį lydėjo atitinkama reputacija, nes jam buvo svetimi skrupulai ir baimė. Jam pakako vardo, ir patiesdavo žmogų vidury baltos dienos šūviu tiesiog į galvą. Neramumų laikais tokie talentai vertinami. Jam buvo nesuprantama ištikimybė ir įsitikinimai. Įkvėpdavo idėja, kol ta idėja leido lipti per kitų galvas tarnyboje. Pasaulyje milijonai tokių žmogiūkščių, tik nedaugelis apdovanotas Fumero talentais. Nuo anarchistų perbėgo pas komunistus, o iš ten iki fašistų — vienas žingsnis. Šnipinėjo ir pardavinėjo informaciją tai vienos gaujos naudai, tai kitos, pinigus imdavo iš visų. Jau seniai buvau jį įsidėmėjęs. Tuomet dirbau Autonominėje Katalonijos ir Valensijos vyriausybėje. Neretai mane painiodavo su bjauriuoju Kompanio broliu, o tai man kėlė pasididžiavimą.

— Kuo ten užsiėmėte?

— Viskuo po truputį. Dabartiniuose serialuose tai, ką tuomet dariau, vadinama šnipinėjimu. Mano darbas buvo sekti tokius asmenis, kaip Fumeras. Šitie — patys pavojingiausi. Jie lyg gyvatės — bespalvės ir be nuovokos. Karo metu dygsta kaip grybai po lietaus. Taikos metą sulenda į pogrindį. Tačiau toliau veikia. Ir tokių tūkstančiai. Svarbiausia, kad ilgainiui susekiau nešvarius jo žaidimus. Gal vėlokai. Barselona per keletą dienų buvo užimta, ir viskas apsivertė aukštyn kojomis. Tapau ieškomu nusikaltėliu, o mano vyresnybei teko slapstytis lyg žiurkėms urvuose. Suprantama, Fumeras tada buvo operacijos „Valymas“ galva. Švarinti pradėta šūviais tiesiog gatvėse arba Montijuko pilyje. Mane sučiupo uoste, kai mėginau vienam iš savo vadų gauti bilietą į Prancūziją plaukiančiame krovininiame laive. Atsidūriau Montijuko pilyje ir keletą dienų sėdėjau uždarytas vienutėje visiškoje tamsoje, be vandens ir ventiliacijos. Kai vėl išvydau šviesą, tai buvo litavimo lempos liepsna. Fumeras ir tipas, kalbantis vokiškai, pakabino mane už kojų žemyn galva. Vokietis litavimo lempa nuvilko drabužius — tiesiog ant kūno juos sudegino. Man pasirodė, kad turi praktikos. Kai likau it supliuškęs kamuolys, o visi ant kūno buvę plaukai nusvilinti, Fumeras pagrasino, jei neatskleisiu, kur slepiasi mano vadai, prasidės tikros linksmybės. Danieli, nesu drąsus žmogus. Niekada toks nebuvau, bet, kiek jos radau savy, panaudojau iškeikti jo motiną ir pasiųsti jį velniop. Fumeras davė ženklą, vokietis man į sėdmenis suleido kažin kokią injekciją ir kelias minutes palaukė. Paskui, Fumerui ramiai rūkant, ėmė kepinti mane litavimo lempa. Randus matėte…

Linktelėjau. Ferminas kalbėjo aiškiai, be emocijų.

— Tie randai — nedidelis dalykas. Daug didesni lieka sieloje. Valandą kentėjau svilinimą, o gal tai buvo tik minutė. Nežinau. Tik baigėsi tuo, kad pasakiau visų savo vyresniųjų vardus, pavardes, net marškinių dydžius, ir tokių, kurie neturėjo nieko bendra. Mane išmetė Pueblo Seko gatviūkštėje, nuogutėlį, su nudeginta oda. Viena geraširdė moteriškė priglaudė savo namuose ir du mėnesius slaugė. Komunistai šūviais atidarę duris buvo nužudę jos vyrą ir du vaikus. Ji nežinojo kodėl. Kai tik galėjau atsikelti ir išeiti į gatvę, išgirdau, kad visi mano vyresnieji buvo suimti ir nuteisti po kelių valandų, kai juos išdaviau.

— Ferminai, jeigu jums per sunku kalbėti…

— Ne ne. Jau verčiau išklausykite, kad žinotumėte, su kuo susidėjote. Grįžęs sužinojau, kad mano namą pasiėmė valdžia, taip pat ir visą mano turtą. Ne savo valia tapau vargeta. Pamėginau įsidarbinti. Nepavyko. Viena, ką dar galėjau sau leisti — pigus, santimus kainuojantis vyno butelis. Lėti nuodai, lyg rūgštis, ardanti žarnyną, bet tikėjau, kad anksčiau ar vėliau jis padarys savo. Tikinau save, kad vieną dieną grįšiu pas savo mulatę į Kubą. Mane suėmė mėginant pakliūti į krovininį laivą, turėjusį plaukti Havanos kryptimi. Jau ir nepamenu kiek laiko praleidau kalėjime. Metams bėgant prarandi viską, net sąmonę. Išėjęs apsigyvenau gatvėje, kur prieš amžinybę jūs mane ir suradote. Buvo daug tokių kaip aš, požemio ar amnestijos draugų. Laimingesnieji turėjo pas ką nors ar kur nors grįžti. Likusieji susivienijome į nuskurdusiųjų bendriją. Jei kurią naktį gauni jos pažymėjimą, niekada iš tos bendrijos neišeisi. Daugelis gyvenome tik naktimis, kad pasaulis mūsų nematytų. Daug pažinojau tokių kaip aš. Retai juos besutikdavau. Gyvenimas gatvėje ilgai netrunka. Žmonės su pasibjaurėjimu žiūri į tave, net tie, kurie duoda išmaldą, tačiau tai niekis, palyginti su pasibjaurėjimu, kurį jauti pats. Tarsi gyveni — įkalintas vaikščiojantis lavonas, kuris jaučia alkį, dvokia ir niekaip nenusibaigia. Kartais Fumero žmonės sulaikydavo mane, pateikdavo absurdiškus kaltinimus — vagystės ar vienuolių kolegijos mergaičių tvirkinimas. Dar vienas mėnuo kalėjime, smūgiai, ir vėl gatvė. Niekuomet nesupratau, kam šios komedijos. Atrodė, policijai reikėjo sudaryti sąrašą įtariamųjų, kuriems, reikalui esant, ištiesdavo pagalbos ranką. Vieno susitikimo su Fumeru metu, — tuomet jau buvo gerbiamas didžiavyris, — pasiklausiau, kodėl nenudėjo manęs kaip kitų. Nusijuokęs atšovė, kad yra dalykų, baisesnių už mirtį. Jis niekuomet nežudo ožio, atsakė. Palieka jį gyvą supūti.

— Ferminai, jūs nesate ožys. Kiekvienas, jumis dėtas, būtų pasielgęs taip pat. Jūs esate geriausias mano draugas.

— Danieli, aš nevertas jūsų draugystės. Jūs su tėvu išgelbėjote man gyvybę, ir mano gyvenimas priklauso jums. Dėl jūsų padarysiu viską. Tądien, kai paėmėte mane iš gatvės, Ferminas Romero de Toresas atgimė iš naujo.

— Juk tai nėra tikrasis jūsų vardas, tiesa?

Ferminas papurtė galvą.

— Jį perskaičiau viename skelbime aikštėje. Anas jau palaidolas. Danieli, žmogus, gyvenęs tame kūne, mirė. Kartkartėmis jis grįžta naktiniuose košmaruose. Bet jūs išmokėte mane tapti kitokį ir suteikėte galimybę gyventi dar kartą — dėl savo Bernardos.

— Ferminai…

— Danieli, nieko nesakykite. Tik atleiskite man, jei galite. Tylėdamas jį apkabinau ir leidau išsiverkti. Žmonės iš padilbų žvilgčiojo į mudu, ir aš perverdavau juos liepsningu žvilgsniu. Netrukus paliko mus ramybėje. Vėliau, kai lydėjau jį į pensioną, jau buvo aprimęs.

— Tai, ką šiandie papasakojau… maldauju, tegul Bernarda…

— Nei Bernardai, nei niekam kitam. Nė žodelio, Ferminai. Atsisveikinome stipriai paspaudę vienas kitam ranką.

37

Naktį prabūdravau išsitiesęs lovoje. Degė šviesa, aš spoksojau į nuostabųjį „Montblanc“ plunksnakotį, su kuriuo jau metų metus nebuvau rašęs, jis priminė geriausią kada nors vienarankiui padovanotų pirštinių porą. Keletą kartų jaučiau pagundą nueiti prie Agilarų namų, — nerandu tinkamesnių žodžių, kaip „įteikti save“, — bet po ilgų apmąstymų pamaniau, kad, trikdant tokį vėlyvą metą Bėjos tėvus, padėties, į kurią ji pakliuvusi, nepagerinsiu. Paryčiais nuovargis ir neramios mintys vėl pažadino mano garsųjį egoizmą ir nusprendžiau, kad bus protingiausia leisti upei tekėti savo vaga, — jos vandenys pamažu nuplaus skausmą.

Rytas knygyne praėjo ramiai, net apatiškai, todėl pasidaviau snauduliui atmerktomis akimis ir lyg flamenko šokėjas sugebėjau neprarasti pusiausvyros, kaip apibūdino tėvas. Vidurdienį, kaip buvom nutarę su Ferminu, pasakiau tėvui, kad reikia kai ką atlikti, o Ferminas atsiprašė turįs nuvykti į ambulatoriją, nes laikas išimti siūlus. Jaučiau, kad savo pramanais baigiam perpildyti tėvo kantrybės taurę. Nepaliaujamas melavimas ėmė nuodyti man sielą, dar rytą pasakiau apie tai Ferminui, kai tėvas išėjo paskambinti.

— Danieli, tėvo ir sūnaus ryšys formuojasi iš tūkstančio mažų nekaltų apgavysčių. Kalėdų Senelis, peliukas, atnešantis naują dantuką, ir taip toliau. Ši — tiesiog dar viena nekalta apgaulė. Nesijauskite kaltas.

Atėjo laikas — pamelavau dar sykį ir patraukiau Nurijos Monfort namų link. Tebejaučiau jos prisilietimą ir kvapą, slypinčius mano sąmonės užkaboriuose. San Felipės Neri aikštė nutūpta galybės balandžių, ramiai snaudžiančių ant grindinio. Nuriją Monfort tikėjausi rasti su knyga rankose, tačiau aikštėje nebuvo nė vieno žmogaus. Stebimas tuzino balandžių, patraukiau per aikštę, žvalgiausi aplink, nesąmoningai ieškodamas Fermino, pasislėpusio dievai žino kur, — nė už ką nesutiko atskleisti savo gudrybės. Įėjau į laiptinę. Ant vienos iš pašto dėžučių tebesipuikavo Migelio Molinero pavardė. Paklausiau savęs, ar tai bus pirmas priekaištas Nurijai Monfort ir jos pasakotai istorijai. Kopdamas prietemoje slypinčiais laiptais beveik troškau nerasti jos namie. Niekas taip neužjaučia apgaviko, kaip tie, kurie atsiduria jo kailyje. Priėjęs prie durų stabtelėjau, norėdamas sukaupti drąsą ir suregzti kokią nors apsilankymo priežastį. Kitoje aikštelės pusėje griaudėjo kaimynės radijas, šįsyk transliavo religinių žinių konkursą, laida vadinosi „Padangių šventasis“ ir kiekvieno antradienio vidurdienį įelektrindavo visos Ispanijos klausytojus.

O dabar, Bartolome, už penkis durus atsakyk mums: kokiu pavidalu apsireiškia blogis sandoros skrynios išminčiams arkangelo alegorijoje ir mulkis iš Jozuės knygos: a) ožiuko? b) prekiautojo ąsočiais? c) artisto su beždžionėle?

Suošė žiūrovų, sėdinčių Nacionalinio radijo studijoje, plojimų audra, o aš pagaliau apsisprendžiau ir spustelėjau Nurijos Monfort durų skambutį. Klausiausi jo aido ir su palengvėjimu atsidusau. Jau ketinau grįžti, kai pasigirdo žingsniai, ir akutėje suspindo šviesos ašara. Nusišypsojau. Išgirdau rakinamą užraktą ir giliai atsidusau.

38

— Danieli, — sukuždėjo, o šypseną slėpė šešėlis.

Žydras cigaretės dūmas lyg šydu gaubė veidą. Drėgnos lūpos blizgėjo tamsiu raudoniu, palikusios kruvinas dėmes ant filtro, kurį laikė tarp smiliaus ir bevardžio pirštų. Yra žmonių, kuriuos prisimeni ir apie kuriuos svajoji. Man Nurija Monfort asocijavosi su miražu — nesvarstai apie jo tikroviškumą, tiesiog seki paskui, kol dingsta arba sunaikina tave. Nuėjau paskui ją iki prietemoje skendinčios svetainės su rašomuoju stalu, knygomis ir nusmailintų pieštukų kolekcija tarsi kokiais simetrijos reiškiniais.

— Maniau, daugiau tavęs nepamatysiu.

— Atleiskite, jei nuvyliau.

Ji atsisėdo prie rašomojo stalo, sukryžiavo kojas ir atsilošė. Nusukau žvilgsnį nuo jos kaklo ir sutelkiau dėmesį į drėgmės dėmę ant sienos. Priėjau prie lango ir dirstelėjau gatvėn. Fermino — nė ženklo. Girdėjau už nugaros Nurijos kvėpavimą, jaučiau jos žvilgsnį. Tebežiūrėdamas pro langą ėmiau kalbėti.

— Prieš keletą dienų mano geras draugas patikino, kad už Fortunio-Karaks šeimos butą atsakingas administratorius siųsdavo korespondenciją į vienos neegzistuojančios advokatų kontoros abonentinę dėžutę. Tas pats draugas išsiaiškino, kad žmogaus, metų metais imdavusio korespondenciją iš tos abonentinės dėžutės, vardas Nurija Monfort…

— Nutilkite…

Atsisukau ir pamačiau ją, susigūžusią šešėlyje.

— Teisi manęs nepažinodamas, — pasakė.

— Tuomet padėkite pažinti.

— Kam viską papasakojai? Kas dar žino tai, ką pasakei?

— Daugiau žmonių, nei atrodo. Policija jau lipa man ant kulnų.

— Fumeras?

Linktelėjau. Man pasirodė, kad jai virpa rankos.

— Danieli, tu net nesuvoki, ką padarei.

— Tai pasakykit, — atšoviau įžūliai, visai to nenorėdamas.

— Manai, dėl to, kad atradai knygą, turi teisę kištis į kitų žmonių, kurių nepažįsti, gyvenimą, į dalykus, kurių nesupranti ir jie su tavimi nesusiję?

— Dabar jau susiję, noriu aš to ar ne.

— Nesupranti, ką šneki.

— Buvau Aldajų rūmuose. Žinau, kad Chorchė Aldaja slapstosi tenai. Žinau, kad jis ir yra Karakso žudikas.

Ilgokai žiūrėjo į mane, tarsi galvodama, kaip prabilti.

— Ar tai žinoma Fumerui?

— Nežinau.

— Jau geriau žinotum. Fumeras tave atsekė ligi čia?

Jos akyse kunkuliuojantis pyktis degino mane. Atėjau kaip kaltintojas ir teisėjas, o kas akimirką jaučiausi vis labiau kaltas.

— Nemanau. O jums tai žinoma? Ar žinojote, kad Aldaja nužudė Chulijaną ir kad slapstosi tame name… Kodėl nepasakėte man?

Ji karčiai nusišypsojo.

— Tu nieko nesupratai, ar ne?

— Supratau, kad melavote man, norėdama apginti žmogų, nužudžiusį tą, kurį laikėte savo draugu, kad ilgus metus dangstote nusikaltimą, žmogų, kurio vienintelis troškimas — nepalikti apie Chulijano Karakso egzistenciją nė pėdsako, žmogų, deginantį knygas. Suprantu, kad melavote man dėl savo vyro, kuris visai ne kalėjime, ir, matyt, ne čia. Štai ką suprantu.

Nurija Monfort lėtai papurtė galvą.

— Išeik, Danieli. Išeik ir daugiau į šiuos namus negrįžk. Jau gana privirei košės.

Palikau ją svetainėje ir patraukiau prie durų. Stabtelėjau vidury kelio ir grįžau. Nurija Monfort sėdėjo ant grindų, atsirėmusi į sieną. Jos paslapties aura jau buvo išsisklaidžiusi.

Perėjau San Felipės Neri aikštę, žvilgsniu tirdamas grindinį. Pečius slėgė tos moters lūpomis ištartas skausmas, dabar jaučiausi tapęs to skausmo bendrininku ir priežastimi, tačiau nesuvokiau nei kaip, nei kodėl. „Danieli, tu net nesuvoki, ką padarei“. Troškau bėgti kuo toliau nuo visko. Praeidamas bažnyčią, ties kolona vos pastebėjau liesą didžianosį vienuolį, rankose laikantį maldaknygę ir rožinį, — jis santūriai mane palaimino.

39

Į knygyną grįžau pavėlavęs beveik tris ketvirčius valandos. Pamatęs mane tėvas suraukė antakius ir priekaištingai žvilgtelėjo į laikrodį.

— Užtrukai. Juk žinai, kad man reikia į susitikimą su klientu San Sugate? Apgavai mane.

— O Ferminas? Dar negrįžo?

Tėvas neatsakė, taip elgdavosi prastai nusiteikęs.

— Tiesa, tau yra laiškas. Padėjau prie kasos.

— Tėti, atleisk, bet…

Mostu parodė, kad nešvaistyčiau laiko atsiprašydamas, užsimetė švarką, užsidėjo skrybėlę ir nė neatsisveikinęs išėjo pro duris. Gerai jį pažindamas, nutuokiau, kad pyktis išgaruos anksčiau, nei pasieks stotelę. Labiausiai mane stebino Fermino dingimas. Mačiau jį persirengusį vienuoliu San Felipės Neri aikštėje, tykantį, kad Nurija Monfort puls į paniką ir nuves jį tiesiog prie didžiosios apgaulės atskleidimo. Mano viltys dėl tokių veiksmų buvo ties žlugimo riba, ir įsivaizdavau, kad, jei Nurija Monfort tikrai kur nors eis, Ferminą tai atves nebent į vaistinę ar duoninę. Drąsus planas. Priėjau prie kasos prisiminęs tėvo minėtą laišką. Stačiakampis baltas vokas tarsi antkapis, tik vietoj kryžiaus buvo adresas, dėl jo nuotaika galutinai subjuro.

BARSELONOS KARINĖS VADOVYBĖS ŠAUKTINIŲ KANCELIARIJA

— Aleliuja, — sumurmėjau.

Nereikėjo atplėšti voko, kad perskaityčiau, kas jame yra, bet vis tiek taip pasielgiau, jog pasijusčiau visai suknistai. Laiškas buvo trumpas ir lakoniškas, dvi eilutės sustabarėjusių junginių, rodančių epistolinį armijos stilių: aistringo atsišaukimo ir operetės arijos mišinys. Pranešama, kad per du mėnesius aš, Danielis Semperė Martinas, turiu garbingai ir išdidžiai įsijungti į šventą kuriamąjį darbą, kokį tik gali atlikti Ispanijos jaunuoliai: tarnauti tėvynei gynybos ir dvasinio rezervo pajėgose ir dėvėti nacionalinę uniformą su kryžiumi. Vyliausi, kad bent Ferminas sugebės šiame pranešime rasti pretekstą pasišaipyti ir mus prajuokins savo Nelegalaus žydų-masonų aljanso žlugimas versija. Du mėnesiai. Aštuoni mėnesiai. Septyniasdešimt dienų. Galėčiau susmulkinti viską iki sekundžių ir gauti kilometrinį skaičių. Man liko penki milijonai šimtas aštuoniasdešimt keturi tūkstančiai sekundžių laisvės. Nebent ponas Federikas, kuris, pasak tėvo, sugebėtų sukonstruoti“ Volkswagen“ automobilį, galėtų sukurti man lėtai tiksintį laikrodį. Gal kas nors paaiškins, kaip viską sutvarkyti, kad Bėjos neprarasčiau visam laikui. Išgirdęs tilindžiuojant durų varpelį pamaniau, kad grįžo Ferminas, galutinai nusivylęs mūsų detektyvinėmis užmačiomis.

— Tik pažiūrėkite, kaip ir dera, paveldėtojas saugo pilį, nors mina panaši į suvalgiusiojo citriną. Vaikinuk, pralinksmėk, nes esi panašus į Arlekiną, — pasakė Gustavas Barselas, puikuodamasis kupranugario apsiaustu ir dramblio kaulo lazdele, kurios jam visai nereikėjo, bet švytravo ja tarsi kardinolas mitra. — Danieli, ar tėvas yra?

— Deja, pone Gustavai, išėjo pas klientą ir, manau, negrįš iki…

— Puiku, nes atėjau visai ne pas jį, ir tai, ką pasakysiu, jam geriau negirdėti.

Mirktelėjo man, nusimaudamas pirštines, abejingai dairydamasis po krautuvę.

— O kur mūsų bičiulis Ferminas?

— Dingo mūšyje.

— Tikriausiai naudojasi savo talentais tirdamas Karakso bylą.

— Visa siela ir kūnu. Paskutinį kartą, kai jį mačiau, dėvėjo sutaną ir laimino urbi et orbi.

— Taip… Mano kaltė, kad jus suerzinau. Nenulaikiau liežuvio už dantų.

— Matau, kažko nerimaujate.

— Ne visai taip. O gal ir taip.

— Pone Gustavai, ką norėjote pasakyti?

Knygininkas vangiai šyptelėjo. Įprastos išdidžios laikysenos ir saloninės arogancijos neliko nė kvapo. Įžvelgiau kažkokį pavojų, padėties rimtumą, atsargų stebėjimą ir susirūpinimą.

— Šįryt susipažinau su ponu Manueliu Gutjeres Fonseka. Šis viengungis penkiasdešimt devynerių metų vyras nuo 1924 metų dirba Barselonos miesto lavoninėje. Trys dešimtmečiai atiduoti šešėlių karalystės reikalams. Tai jo posakis, ne mano. Ponas Manuelis — seno kirpimo žmogus — mandagus, paslaugus ir mielas. Jau veik penkiolika metų gyvena nuomojamame butelyje Senisos gatvėje kartu su dvylika kanarėlių, kurios jau moka čiulbėti laidotuvių maršą. Licėjuje dirba vištininku. Jam patinka Verdis ir Donicetis. Pasakojo man, kad jo darbe svarbiausia laikytis reglamento. Jame numatyta viskas, ypač tais atvejais, kai nežinai, ką daryti. Prieš penkiolika metų ponas Manuelis, atrišęs drobinį maišą kurį pristatė policija, išvydo savo vaikystės draugo galvą. Kitos kūno dalys buvo sukištos į atskirą maišą. Ponas Manuelis geliančia širdimi viską atliko pagal reglamentą.

Pone Gustavai, gal išgersite kavos? Jūs išbalote.

Ačiū, mielai.

Kliūstelėjau iš termoso kavos ir į puodelį įbėriau aštuonis šaukštelius cukraus. Jis išgėrė vienu mauku.

Geriau?

Gerėja. Kaip jau minėjau, tąkart budėjo Manuelis, kai Chuljano Karakso kūną atgabeno į skrodimų skyrių, tai buvo 1936 metų spalio mėnuo. Suprantama, ponas Manuelis vardo neprisiminė, tačiau, pasirausus archyvuose ir pamaloninus žmogų dvidešimčia durų, jo atmintis praskaidrėjo. Seki mintį? Transo apimtas linktelėjau.

Ponas Manuelis iki smulkmenų prisimena tą dieną, kaip pats sako, nes tai buvo vienas iš nedaugelio atvejų, kai jis nukrypo nuo reglamento. Policija pažymėjo, kad lavonas rastas vienoje Ravaho gatviūkštėje prieš pat aušrą. Lavonas atgabentas rytui įpusėjus. Prie jo rasta tik viena knyga ir pasas, identifikuojantis 1900 metais Barselonoje gimusį Chulijaną Fortunį Karaksą. Pase buvo žyma, kad prieš mėnesį ties Chunkera velionis perėjo sieną. Mirties priežastis, matyt, buvo šautinė žaizda. Ponas Manuelis nėra gydytojas, tačiau laikui bėgant išmoko daugybės dalykų. Jo nuomone, šauta buvo iš arti, kulka pataikė tiesiog į širdį. Pagal pasą pavyko rasti Karakso tėvą poną Fortunį, kuris tą patį vakarą atvyko atpažinti kūno.

Iki šiol viskas atitinka Nurijos Monfort pasakojimą. Barselas linktelėjo.

Tikrai taip. Tik Nurija Monfort tau nepasakė vieno: kad mano draugas ponas Manuelis, suvokęs, jog policija nelabai domisi tuo atveju, ir įsitikinęs, kad kišenėje prie velionio rastos knygos autorystė priklauso irgi jam, nusprendė tą pačią popietę, dar nepasirodžius ponui Fortuniui, paskambinti į leidyklą. Norėjo pranešti apie įvykį.

— Nurija Monfort sakė, kad lavoninės darbuotojas į leidyklą paskambino po trijų dienų, kai kūnas jau buvo palaidotas bendrame kape.

— Pasak Manuelio, jis paskambino tą pačią dieną, kai atgabeno kūną. Sakė kalbėjęs su panele, kuri padėkojo už pranešimą. Ponas Manuelis prisimena, kad jį šokiravo keista tos panelės elgsena. Jo žodžiais tariant, „ji reagavo taip, tarsi jau būtų apie tai žinojusi“.

— O kaip elgėsi ponas Fortunis? Ar tiesa, kad atsisakė atpažinti savo sūnų?

— Būtent tai mane labiausiai ir intriguoja. Ponas Manuelis pasakoja, kad vakarėjant policijos agentų lydimas atvyko kažkoks kretantis žmogelis. Tai buvo ponas Fortunis. Pasak jo, visos tarnystės metu nepavyko apsiprasti su vienu dalyku: kai artimieji atvyksta atpažinti kūno. Ponas Manuelis sako, kad tokios padėties niekam nelinki. Blogiausia, kai miršta jaunas žmogus, ir į atpažinimą ateina tėvai arba sutuoktinis. Ponas Manuelis gerai pamena poną Fortunį. Pasakoja, kad atėjęs į lavoninę vargšas vos laikėsi ant kojų, verkė kaip vaikas, ir du policininkai turėjo prilaikyti jį. Nesiliovė dejuoti: „Ką padarėte mano sūnui? Ką padarėte mano sūnui?“

— Apžiūrėjo kūną?

— Ponas Manuelis pasakojo, kad vos susilaikė nepasiūlęs agentams apsieiti be formalumų. Tai buvo vienintelis kartas, kai jam toptelėjo mintis suabejoti reglamentu. Kūnas buvo smarkiai sudarkytas. Galimas daiktas, kad prieš atgabenant į lavoninę jau visą parą gulėjo lauke, o ne nuo aušros, kaip teigė policininkai. Manuelis būgštavo, kad tai išvydęs žmogelis galutinai palūš. Ponas Fortunis nesiliovė kartojęs, kad to negali būti, kad jo Chulijanas negali būti miręs… Tuomet ponas Manuelis nutraukė kūną dengusią maršką ir agentai, kaip dera pagal formalumus, paklausė, ar tai jo sūnus Chulijanas.

— Na?

— Ponas Fortunis, išvydęs kūną, neteko žado ir apie minutę neatitraukė akių. Tada apsisuko ir išėjo lauk.

— Išėjo?

— Ir labai skubiai.

— O policininkai? Ar jie nesutrukdė jam išeiti? Juk atvyko į kūno atpažinimo procedūrą.

Barselas piktdžiugiškai nusišypsojo.

— Teoriškai taip. Bet ponas Manuelis prisimena, kad salėje būta dar kai ko — trečio policininko, įsėlinusio paslapčia. Kai anie du ruošė poną Fortunį procedūrai, jis atsirėmęs į sieną tylėdamas stebėjo, kas vyksta. Ponas Manuelis prisimena jį todėl, kad pasakė jam, jog reglamentas griežtai draudžia lavoninėje rūkyti, bet vienas iš agentų davė ženklą nutilti. Pasak pono Manuelio, vos tik ponas Fortunis išskubėjo, trečiasis policininkas priėjęs pažvelgė į lavoną ir spjovė jam į veidą. Paskui pasiėmė pasą ir davė nurodymus kūną išsiųsti į Kan Tunį ir auštant palaidoti bendrame kape.

— Nebuvo prasmės.

— Taip manė ir ponas Manuelis. Ypač todėl, kad tai prieštaravo reglamentui. „Bet juk mes nežinome, kas tas žmogus“, — priešinosi jis. Policininkai nieko neatsakė. Ponas Manuelis supykęs įgėlė: „O gal jūs pernelyg gerai jį pažįstate? Nes pažvelgus aišku, kad jis jau visa para negyvas“. Galimas daiktas, ponas Manuelis nukrypo nuo reglamento, nes buvo ne iš kelmo spirtas. Pasak jo, trečiasis policininkas įdėmiai pažvelgė jam į akis ir paklausė, ar jis pageidauja prisidėti prie lydinčiųjų velionį į paskutiniąją kelionę. Ponas Manuelis išsidavė, kad jam pakirto kojas. To žmogaus akys buvo lyg pamišėlio, ir akimirką patikėjo, kad šis kalba rimtai. Sumurmėjo, kad jis tiesiog paiso reglamento, ir jeigu niekas nenustatė, kas tas žmogus, jo negalima laidoti. „Šis žmogus bus tas, kuo aš įvardysiu.“ Tada pasiėmė registracijos lapą ir pasirašė jame, leisdamas suprasti, kad procedūra baigta. Ponas Manuelis sako, kad niekuomet nepamirš to parašo, nes karo metais dažnai matė tą parašą ant dešimčių registracijos ir laidojimo lapų nežinia iš kur atgabentų kūnų, kurių niekas neatpažino…

— Inspektorius Fransiskas Chavjeras Fumeras…

— Policijos vadovybės pasididžiavimas ir tvirtovė. Danieli, ar supranti, ką tai reiškia?

— Kad jau nuo pat pradžių bilsnojame lazdomis lyg neregiai.

Barselas pasiėmė skrybėlę, lazdelę ir nusivylęs palingavo.

— Ne, bilsnojimas lazdomis dar tik prasideda.

40

Visą popietę iš galvos neišėjo tas šaukimas pradėti karinę tarnybą. Lūkuriavau Fermino. Jau pusvalandis, kai knygynas uždarytas, o Ferminas klaidžiojo nežinia kur. Surinkau numerį ir paskambinau į pensioną Choakino Kostos gatvėje. Atsiliepė ponia Enkarna ir griežtai atsakė, kad Fermino nemačiusi nuo pat ryto.

— Jei per pusvalandį nepasirodys, vakarienę ras ataušusią, nes čia ne Rico viešbutis. Juk jam nieko nenutiko, tiesa?

— Nesirūpinkite, ponia Enkarna, jis gavo skubų užsakymą ir dėl to vėluoja. Jeigu šįvakar jį pamatysite, būsiu dėkingas, jei perduosite, kad paskambintų. Čia Danielis Semperė, jūsų bičiulės Merseditos kaimynas.

— Gerai, perduosiu, tik įspėju, kad pusę devynių jau taisausi gulti…

Paskui paskambinau į Barselo namus tikėdamasis, kad Ferminas užsuko patuštinti Bernardos maisto podėlio ar pasiglamonėti su ja lyginimo kambarėlyje ir tenai vakaroja. Man nė netoptelėjo, kad gali atsiliepti Klara.

— Danieli, kokia staigmena tave girdėti.

Ir aš taip manau, mintyse pasakiau. Išpoškinau pono Anakleto vertą kalbą, taip nuginklavau netikėtą pašnekovę ir išsakiau susirūpinimą draugu.

— Ne, Ferminas šiandien nebuvo užėjęs. Ir Bernarda buvo su manimi visą popietę, — juk žinočiau apie tai. Tiesa, kaip tik kalbėjomės apie tave.

— Koks nykus pašnekesio objektas.

— Bernarda sako, kad tu tikras gražuolis, jau visai suaugęs vyras.

— Vartoju daug vitaminų.

Ilgoka tyla.

— Danieli, ar tiki, kad mudu dar galime būti draugais? Kiek dar turi praeiti metų, kad man atleistum?

— Klara, mes jau seniai esame draugai, ir aš neturiu ko tau atleisti.

— Dėdė sako, kad vis dar narplioji Chulijano Karakso paslaptį. Užeik kurią dieną priešpiečių, papasakosi naujienas. Aš irgi noriu tau kai ką papasakoti.

— Pažadu, artimiausiomis dienomis tikrai pasirodysiu.

— Danieli, aš išteku.

Spoksojau į aparatą. Pajutau, tarsi kojos smenga į grindis ar aš pats keliais centimetrais sumenkau.

— Danieli, ar girdi mane?

— Taip.

— Nustebinau tave.

Nurijau karčią piliulę, liežuvis, sunkus lyg cementinis, vos apsivertė.

— Ne, mane stebina, kad dar iki šiol neištekėjai. Juk gerbėjų tau netrūko. Ir kas gi tas laimingasis?

— Tu nepažįsti. Jis vardu Chakobas. Tai vienas iš dėdės Gustavo draugų. Priklauso Ispanijos banko valdybai. Susipažinome per vieną dėdės organizuotą koncertą. Jis už mane vyresnis, bet mudu esam labai geri draugai, o tai ir yra svarbiausia, ar tau taip neatrodo?

Magėjo išdėti ją į šuns dienas, bet prikandau liežuvį. Burnoje pajutau nuodų skonį.

— Žinoma… Na ką gi, sėkmės.

— Danieli, taip niekuomet ir neatleisi man? Ar visą laiką tau būsiu išdavikė Klara Barselo.

— Man tu visuomet būsi Klara Barselo, ir viskas. Tu puikiai žinai.

Dar viena pauzė, kai širdį drasko pavydas.

— O kaip tau sekasi? Ferminas sako, turi nuostabiai gražią mergaitę.

— Klara, man jau metas, užėjo klientas. Paskambinsiu šią savaitę, susitarsime dėl priešpiečių. Darsyk sveikinu.

Pakabinau ragelį ir atsidusau.

Tėvas iš susitikimo su klientu grįžo pavargęs ir be didelio noro kalbėtis. Kol dengiau stalą, jis ruošė vakarienę, apie Ferminą neužsiminė ir nesiteiravo apie popietę knygyne. Vakarieniavome nudelbę akis į lėkštes, radijo žinių srauto pagauti. Tėvas valgio beveik nepalietė. Tik maišė skystą, beskonę sriubą, tarsi ko ieškotų lėkštės dugne.

— Tu nieko nevalgei, — pasakiau.

Tik gūžtelėjo pečiais. Radijas nesiliovė tarškėti. Pakilo ir išjungė aparatą.

— Kas tame laiške su kariniu antspaudu?

— Po dviejų mėnesių išeinu tarnauti.

Man pasirodė, kad jo žvilgsnis — dešimčia metų senesnio žmogaus.

— Barselas sako, kad ras pažįstamų, kurie vėliau perkels į Barselonos karinės vadovybės būstinę. Net galėčiau nakvoti namie, — raminau.

Jis tylėdamas linktelėjo. Man buvo pernelyg skaudu atlaikyti jo žvilgsnį, pakilęs ėmiau rinkti indus. Tėvas tebesėdėjo, žvilgsnis įsmeigtas į tolį, rankomis parėmęs galvą. Ėmiau plauti indus, kai pasigirdo kaukšėjimas ant laiptų. Skubrūs tvirti žingsniai aidėjo laiptinėje ir pranašavo nelaimę. Žingsniai nutilo ties mūsų durimis. Tėvas nerimaudamas sukluso. Po akimirkos pasigirdo pašėlęs beldimas į duris ir įsakmus, piktas, beveik pažįstamas balsas:

— Atidarykit! Policija!

Mintyse šmėstelėjo tūkstantis baimių. Nauja smūgių kruša pasipylė į duris. Tėvas pakilo ir nuėjęs pažvelgė pro akutę.

— Ko jums reikia tokiu vėlyvu metu?

— Ponas Sempere, arba atidarykit, arba išlaušime duris jėga. Neverskite manęs darsyk kartoti.

Atpažinau Fumero balsą ir mane sukaustė baimė. Tėvas neramiai žvilgtelėjo į mane. Užgniaužęs atodūsį atrakino duris. Fumero ir jo šnipų siluetai dūlavo gelsvoje laiptinės šviesoje. Pilki lietpalčiai priminė pelenų spalvos marionetes.

— Kur jis? — suriko Fumeras ir šiurkščiai pastūmęs tėvą įžengė į koridorių.

Tėvas lyg baudėsi jį stabdyti, tačiau vienas iš agentų, lindėjęs Fumerui už nugaros, užlaužė jam ranką ir bloškė prie sienos, — šaltai, tokių užduočių ištreniruoto mechanizmo tikslumu. Tai buvo tas pats tipas, sekęs mudu su Ferminu, tas pats, kuris laikė mane, kol Fumeras spardė mano bičiulį šalia Santa Liusijos prieglaudos, tas pats, kuris jau kelias naktis stypsojo prie mano namų. Nužvelgė mane tuščiu, be skrupulų žvilgsniu. Stojau akistaton su Fumeru ir sukaupęs visas pastangas mėginau dėtis ramus. Inspektoriaus akys buvo pasruvusios krauju.

Kairiajame skruoste neseniai įdrėkstą rėžį žymėjo sukrešėjusi kraujo srovelė.

— Kur jis?

— Kas?

Fumeras nuleido akis ir palingavo kažką murmėdamas. Kai vėl pažvelgė į mane, veidas priminė įsiutusio šuns, burna iškreipta, rankos gniaužė revolverį. Nenuleisdamas nuo manęs akių sukūlė vazą su apvytusiomis gėlėmis ant stalo. Pažiro šukės, ant staltiesės liko vandens bala ir stagarai. Sudrebėjau prieš savo valią. Prieškambaryje dviejų agentų apgultas kažką šūkavo tėvas. Vos galėjau suprasti jo žodžius. Viskas, ką dabar sugebėjau suvokti, tai šaltas pistoleto vamzdis, įbestas man į skruostą, ir parako kvapas.

— Tu, sušiktas pienburni, nebandyk mano kantrybės, nes ištaškysime tėvui smegenis. Girdi?

Drebėdamas linktelėjau. Fumeras ginklu dar labiau spaudė man skruostikaulį. Jaučiau, kad dreskia odą, bet nedrįsau nė mirktelėti.

— Paskutinį kartą klausiu. Kur jis?

Savo atvaizdą regėjau juodose inspektoriaus akyse, kurios susiaurėdavo kaskart nykščiu palietus gaiduką.

— Jo čia nėra. Nuo pusiaudienio nemačiau. Tikrai.

Fumeras apie pusę minutės stovėjo nejudėdamas, tik pistoletu vis baksnojo man skruostą ir laižėsi sukepusias lūpas.

— Lerma, — tarė vienam iš jų. — Patikrink.

Vienas iš agentų šoko šniukštinėti butą. Tėvas bergždžiai grūmėsi su trečiuoju.

— Jeigu melavai ir jį rasim, pažadu kaip reikiant aplamdyti šonkaulius tavo tėvui, — sukuždėjo Fumeras.

— Tėvas čia niekuo dėtas. Palikite jį ramybėje.

— O tu net nenutuoki, į kokį žaidimą įsipainiojai. Viskas baigsis, kai nutversiu tavo bičiulį. Nebus nei teismų, nei ligoninių, nei priekaištų. Šįsyk pats pasirūpinsiu jo egzistencija. Ir, patikėk manimi, žadu tuo pasimėgauti. Neturiu kur skubėti. Gali jam taip ir pasakyti, kai pamatysi. Nes iškasiu jį nors iš po žemių. O tu pažymėtas antruoju numeriu.

Agentas Lerma pasirodė svetainėje ir susižvalgęs su Fumeru leido suprasti, kad nieko nepešė. Fumeras atleido gaiduką ir atitraukė pistoletą nuo skruosto.

— Gaila, — pasakė.

— Kuo jis kaltinamas? Kodėl ieškote?

Fumeras nusisuko ir priėjęs prie anų dviejų davė ženklą paleisti tėvą.

— Dar pasigailėsite dėl savo elgesio, — metė lyg spjūvį tėvas.

Fumero akys stabtelėjo ties juo. Tėvas instinktyviai žengė žingsnį atgal. Baiminausi, kad inspektoriaus vizitas neužtruktų, tačiau Fumeras netikėtai nusijuokė ir nieko nelaukęs išsinešdino. Lerma nusekė iš paskos. Trečiasis policininkas, mano neatsiejamas palydovas, tarpdury akimirką stabtelėjo. Tylėdamas žiūrėjo į mane, tarsi norėdamas ką sakyti.

— Palasijosai! — aidžioje laiptinėje subliuvo Fumeras.

Palasijosas nudelbė akis ir dingo už durų. Išėjau į laiptų aikštelę. Pro pravertas kaimynų duris brėžėsi šviesos ruoželiai, prietema slėpė išsigandusius jų veidus. Trejetas tamsių policininkų figūrų lingavo laiptais žemyn ir piktas jų kulnų kaukšėjimas tolo lyg užnuodytas gausmas, apgaubdamas baime ir tamsa.

Buvo jau beveik vidurnaktis, kai pasigirdo beldimas į duris, šįsyk nedrąsus, beveik baikštus. Tėvas, vandenilio peroksidu valęs man žaizdą, likusią nuo Fumero pistoleto vamzdžio, sustingo. Susižvalgėme. Vėl pasigirdo nedrąsus bilsnojimas.

Vieną akimirką toptelėjo, kad grįžo Ferminas, paslapčia iš tamsaus laiptinės kampo stebėjęs įvykį.

— Kas čia? — paklausė tėvas.

— Ponas Sempere, čia ponas Anakletas.

Tėvas su palengvėjimu atsiduso. Atidarėme duris, kur išblyškęs kaip kreida stovėjo katedros dėstytojas.

— Pone Anakletai, kas nutiko? Ar gerai jaučiatės? — susirūpinęs paklausė tėvas, kviesdamas užeiti.

Dėstytojas laikė sulankstytą laikraštį. Ištiesė jį mums siaubo perkreiptu veidu. Popierius buvo dar šiltas, kvepiantis dažais.

— Rytinis laikraštis, — sukuždėjo ponas Anakletas, — šeštas puslapis.

Pirmiausia pastebėjau dvi fotografijas pirmame puslapyje. Vienoje — kokia penkiolika ar dvidešimt metų jaunesnis Ferminas, apkūnesnis ir vešliais plaukais. Kitoje nuotraukoje pamačiau moterį, užmerktomis akimis ir marmuro baltumo oda. Kelias sekundes neatpažinau, nes buvau pratęs matyti ją prieblandoje.

SKURDŽIUS VIDURY BALTOS DIENOS NUŽUDO MOTERĮ

Barselonos agentūros straipsnis

Policija ieško valkatos, kuris šią popietę subadė trisdešimt septynerių metų Barselonos gyventoją Nuriją Monfort Masdedo.

Nusikaltimas įvyko San Gervasijo prieigose šviesiu paros metu. Auka buvo be jokios konkrečios priežasties užpulta valkatos, kuris, remiantis Policijos vadovybės duomenimis, sekė ją dėl kol kas neišaiškintų priežasčių.

Panašu, kad penkiasdešimt penkerių metų žudikas Antonijus Chosė Gutjeres Alkajetė, kilęs iš Vija Inmundo, Kaseresų provincijos, teisėsaugai seniai pažįstamas savo ilga sutrikusios psichikos istorija. Prieš šešerius metus pabėgo iš Modelo kalėjimo ir sugebėjo slapstytis nuo teisėsaugos prisidengdamas vis kitais išgalvotais vardais. Nusikaltimo metu vilkėjo sutana. Jis ginkluotas, todėl policija laiko jį ypač pavojingu. Dar nenustatyta, ar auka ir žudikas buvo pažįstami ir kokia galėjo būti nusikaltimo priežastis, nors, policijos vadovybės šaltinių teigimu, panašu, kad hipotezė pasitvirtins. Auka nužudyta šešiais dūriais į pilvo sritį, kaklą ir krūtinę. Užpuolimą, įvykdytą netoli vienos iš kolegijų, matė nemažai mokinių, kurie sukėlė ant kojų mokslo įstaigos dėstytojus, šie iškvietė policiją ir greitąją pagalbą. Remiantis policijos pranešimu, žaizdos buvo mirtinos. Aukos kūnas 18.15 perduotas Barselonos klinikinei ligoninei.

41

Per visą dieną nesulaukėme iš Fermino jokio ženklo. Tėvas įkalbėjo atidaryti knygyną kaip įprasta, tarsi nieko nebūtų įvykę ir viskas tekėtų sava vaga. Ties laiptų aikštele policija pastatė savo agentą, o antras patruliavo Santa Anos aikštėje, lyg paskutinis šventasis, užsiglaudęs už bažnyčios kolonos. Matėme, kaip, tirtėdami nuo šalčio, jie mirksta po lietumi stypsodami nuo pat aušros. Garas, kurį iškvėpdavo, darėsi vis labiau perregimas, rankos sugrūstos į kišenes. Ne vienas kaimynas, praeidamas pro šalį, su užuojauta nužvelgdavo vitriną, bet užeiti niekas taip ir neišdrįso.

— Matyt, gandai jau spėjo pasklisti, — pasakiau.

Tėvas linktelėjo ir nieko neatsakė. Visą rytą nepratarė nė žodžio, neskyrė man net jokio gesto. Ant prekystalio tebegulėjo atverstas puslapis su žinia apie Nurijos Monfort nužudymą. Kas dvidešimt minučių jis stabtelėdavo ties prekystaliu ir su neperprantama veido išraiška perskaitydavo straipsnį. Per visą dieną tvardė kunkuliuojantį pyktį.

— Kad ir kiek kartų skaitysi, tai netaps tiesa, — ištariau pagaliau.

Tėvas pakėlė akis ir rūsčiai pažvelgė į mane.

— Ar pažinojai tą moterį, Nuriją Monfort?

— Du kartus su ja kalbėjausi, — atsakiau.

Nurijos Monfort veidas aptemdė man sąmonę. Net pykino, koks buvau nenuoširdus. Vis dar prisiminiau jos kvapą ir lūpų prisilietimą, tą preciziškai tvarkingą rašomąjį stalą ir jos supratingą ir liūdną žvilgsnį. „Du kartus.“

— O kodėl tau reikėjo su ja kalbėtis? Kas judu siejo?

— Ji sena Chulijano Karakso pažįstama. Apsilankiau pasiteirauti, ką prisimena apie Karaksą. Štai ir viskas. Ji — knygų sergėtojo įsako duktė. Jis ir pasakė, kur galiu ją rasti.

— O Ferminas pažinojo?

— Ne.

— Kaip gali nė kiek neabejoti?

— Kaip tu gali juo abejoti ir tikėti ta šunauja? Ferminas apie tą moterį žinojo tik tiek, kiek aš jam esu pasakojęs.

— Ir todėl ją sekė?

— Taip.

— Nes tu prašei.

Nutylėjau. Tėvas giliai atsiduso.

— Tėti, tu nesupranti.

— Žinoma, nesuprantu. Nesuprantu nei tavęs, nei Fermino, nei…

— Tėti, mes tiek daug žinome apie Ferminą, o kas parašyta čia — nesuvokiama.

— O ką mes žinome apie Ferminą? Pasirodo, mes net nežinojome jo tikrojo vardo.

— Tu neteisus jo atžvilgiu.

— Ne, Danieli. Tu esi neteisus, kaip ir dėl daugelio dalykų. Kas suteikia tau teisę knaisiotis po kitų žmonių gyvenimą?

— Esu laisvas ir pats pasirenku, su kuo kalbėtis.

— Manau, jautiesi laisvas ir dėl pasekmių.

— Nori pasakyti, kad esu kaltas dėl šios moters mirties?

— Ta moteris, kaip ją pavadinai, turi vardą ir pavardę, ir tu ją pažinojai.

— Nebūtina to priminti, — atkirtau su ašaromis akyse.

Tėvas nuliūdęs stebėjo mane.

— Dieve švenčiausiasis, nenoriu nė pagalvoti, kaip sugniuš vargšas Isakas, — sumurmėjo tarsi pats sau.

— Aš nesu kaltas dėl jos mirties, — ištariau vos girdimai, vildamasis, kad nuolat kartodamas gal imsiu tuo tikėti.

Tėvas, rodydamas nepritarimą, patraukė į galinį kambarėlį.

— Danieli, pagalvok ir suprasi, už ką esi atsakingas ir už ką ne. Kartais aš ir pats nesuprantu, kas tu esi…

Čiupau savo švarką ir puoliau gatvėn į lietų, kur niekas manęs nepažįsta ir neaitrins širdies.

Atsidaviau lediniams lietaus šuorams ir be tikslo nukiūtinau pirmyn. Žingsniavau nudelbęs akis į žemę, slegiamas vaizdo negyvos Nurijos Monfort, gulinčios po marmuriniu antkapiu, subadytu kūnu. Kas žingsnis miesto vaizdas mano akyse nyko. Priėjęs Fontanelos gatvės perėją net nepakėliau akių į šviesoforą. Netikėtas šalto vėjo gūsis privertė atsisukti, išvydau metalinę sieną ir visu greičiu į mane artėjančią šviesą. Paskutinę akimirką kažkoks pėsčiasis, ėjęs paskui, bloškė mane į šalį ir apsaugojo nuo lekiančio autobuso. Žiūrėjau į vos už kelių centimetrų nuo manęs važiuojančią mašiną, dešimtoji sekundės dalis — ir būčiau negyvas. Kai atsitokėjau, mane išgelbėjęs praeivis jau tolo pėsčiųjų taku, — ta pati figūra pilku lietpalčiu. Stovėjau lyg įbestas, man gniaužė kvapą. Lietaus miraže galėjau įžvelgti, kaip mano gelbėtojas, sustojęs kitoje gatvės pusėje, stebi mane. Tai buvo trečiasis policininkas, Palasijosas. Tarp mūsų suūžė transporto srautas, ir kai vėl pažvelgiau tenai, Palasijoso jau nebuvo.

Patraukiau prie Bėjos namų, daugiau laukti nebegalėjau. Troškau prisiminti ką nors gera, kas dar liko many, ką ji man suteikė. Pasileidau laiptais aukštyn ir vos gaudydamas orą atsidūriau ties Agilarų buto durimis. Suėmiau metalinę rankeną, triskart pabeldžiau. Kol laukiau apsišarvavęs drąsa, man toptelėjo, kad keistai atrodau: peršlapęs iki siūlo galo. Nubraukiau nuo kaktos plaukus ir nusprendžiau — tebūnie, kas bus. Jei atidarys ponas Agilaras, pasirengęs nusukti man sprandą, juo geriau. Pabeldžiau darsyk, ir netrukus pasigirdo prie durų artėjantys žingsniai. Akutės dangtelis pakilo. Mane tyrinėjo tamsi akis.

— Kas čia?

Atpažinau Sesilijos, vienos iš Agilarų tarnaičių, balsą.

— Sesilija, tai aš, Danielis Semperė.

Akutė aptemo, ir netrukus pasigirdo rakinamų spynų traškesys. Durys iš lėto atsivėrė, ir mane pasitiko kyku bei uniforma pasipuošusi Sesilija, rankoje laikydama žvakidę su žvakele. Iš jos persigandusio veido supratau, kad atrodau baisiai.

— Laba diena, Sesilija. Ar Bėja namie?

Ji žiūrėjo į mane nesusivokdama. Pagal seną šių namų įprotį, mano vizitai, kurie pastaruoju metu labai suretėjo, asocijavosi vien su Tomu, mano senu bičiuliu ir moksladraugiu.

— Ne, panelės Bėjos nėra…

— Išėjusi?

Sesilija neatsitokėdama linktelėjo.

— Ar nesakė, kada grįš?

Mergina gūžtelėjo pečiais.

— Gal prieš dvi valandas su tėvais išvyko pas gydytoją.

— Pas gydytoją? Ji negaluoja?

— Nežinau, ponaiti.

— O pas kokį gydytoją išvyko?

— Nežinau, ponaiti.

Nusprendžiau daugiau vargšelės nekankinti. Bėjos tėvų nebuvimas atvėrė man kitus ieškojimų kelius.

— O Tomas namie?

— Taip, ponaiti. Užeikite. Aš jam pranešiu.

Įėjau į prieškambarį ir lūkuriavau. Kitais kartais būčiau patraukęs tiesiog į bičiulio kambarį, tačiau po tiek laiko, kai jau nesilankiau šiuose namuose, vėl jaučiausi svetimas. Šviesos rato apgaubta Sesilija dingo žemyn vedančiuose laiptuose, o aš likau stypsoti tamsoje. Man atrodė, kad girdžiu Tomo balsą ir paskui vis garsėjančius žingsnius. Skubiai sukūriau atsiprašymą, kai kreipsiuosi į draugą dėl tokio netikėto apsilankymo. Bet prieškambaryje pasirodžiusi figūra buvo ne jo, o tarnaitės. Sesilija pažvelgė į mane sutrikusi ir nevykusiai mėgino išspausti šypseną.

— Ponaitis Tomas sako, kad dabar labai užsiėmęs ir negali jūsų priimti.

— Ar pasakei, kas aš toks? Danielis Semperė.

— Taip, ponaiti. Liepė jums perduoti, kad nešdintumėtės.

Man atėmė žadą, o gerklę kažkas suspaudė.

— Ponaiti, man labai gaila.

Nežinojau, ką jai atsakyti. Tarnaitė atvėrė man duris, to visai nereikėjo, juk šiuos namus kadaise pažinojau kaip savo.

— Ponaiti, gal jums duoti skėtį?

— Ne, Sesilija, dėkui.

— Apgailestauju, ponaiti Danieli, — atsisveikino tarnaitė.

Šyptelėjau.

— Nesirūpink, Sesilija.

Durys užsivėrė ir mane apgaubė prieblanda. Dar kelias akimirkas dvejojau, galiausiai nudyrinau. Lietus pliaupė taip pat įkyriai ir žvarbiai. Patraukiau gatve žemyn. Pasukęs už kampo stabtelėjau ir akimirką atsisukau. Pakėliau akis į Agilarų apartamentų langus. Mano bičiulio Tomo siluetas stūksojo lange. Jis stebėjo mane nejudėdamas. Rankos mostu pasveikinau jį. Tebestovėjo. Paskui staiga dingo. Lūkuriavau kokias penkias minutes vildamasis, kad dar grįš, tačiau veltui. Lietus išspaudė ašaras, ir jo lydimas nukiūtinau tolyn.

42

Pakeliui į namus praėjau Kapitolijaus kino teatrą, kur du susirūpinę darbininkai bergždžiai mėgino per lietų klijuoti afišas. Iš tolo pamačiau stojiškai savo darbą atliekantį policininką. Eidamas pro pono Federiko Flavijos parduotuvėlę sutikau laikrodininką, išėjusį laukan ir spoksantį į lietų. Ant jo veido dar matėsi apsilankymo nuovadoje žymės. Dėvėjo nepriekaištingai pasiūtą pilkos vilnos kostiumą, rankoje laikė cigarą, kurio taip ir nepasivargino užsidegti. Pamojavau, ir jis man nusišypsojo.

— Danieli, kodėl nemėgsti skėčių?

— Pone Federikai, ar yra kas puikesnio už lietų?

— Plaučių uždegimas. Eikš, užeik, atlikau tavo užsakymą.

Žiūrėjau į jį nieko nesuprasdamas. Ponas Federikas dirsčiojo į mane, o šypsena virpėjo lūpų kampučiuose. Linktelėjau ir nusekiau paskui jį į stebuklų mugę. Kai tik įėjome vidun, įdavė man nedidelį popierinį maišelį.

— Dabar eik, nes tas fantomas nenuleidžia akių nuo knygyno.

Žvilgtelėjau vidun. Krepšelyje buvo nedidelė, popieriumi aplenkta knyga. Maldaknygė. Ferminas ją laikė rankose, kai paskutinį kartą jį mačiau. Ponas Federikas, stumdamas mane atgal į gatvę, pritariamai linktelėjo. Kai atsidūrėme gatvėje, jo balsas vėl tapo valiūkiškas ir skardus.

— Ir atmink, negalima spausti rankenos, kai prisuksi, kitaip ji vėl atšoks, supratai?

— Būsiu atsargus, pone Federikai, ačiū.

Išėjau, o pilve atsiradęs maudulys sulig kiekvienu žingsniu artėjant prie patruliuojančio ties knygynu agento vis smarkėjo. Praeidamas pro šalį pasveikinau jį mostelėdamas ranka, laikančia krepšelį. Agentas neatkreipė į tai dėmesio. Šmurkštelėjau į knygyną. Tėvas tebestovėjo už prekystalio, tarsi nuo pat mano išėjimo nebūtų nė krustelėjęs. Apgailestaudamas pažvelgė į mane.

— Danieli, dėl to mūsų pokalbio…

— Nesirūpink. Buvai teisus.

— Tu visas drebi…

Linktelėjau ir mačiau, kaip jis išeina ieškoti termoso. Pasinaudojau galimybe smukti į mažutę išvietę galiniame knygyno kambaryje ir apžiūrėti tą maldaknygę. Fermino raštelis švystelėjo, plazdėdamas lyg drugelis. Sugriebiau jį tiesiog ore. Žinutė smulkutėmis raidelėmis buvo užrašyta viename beveik permatomo rūkomojo popieriaus lapelyje, perskaityti galėjau tik laikydamas jį priešais šviesą.

Bičiuli Danieli,

netikėkite nė vienu žodžiu, ką apie Nurijos Monfort mirtį skelbia dienraščiai Kaip visuomet, tai šlykščiausias melas. Aš sveikas, saugus, glaudžiuosi patikimoje vietoje. Nemėginkite manęs ieškoti ir nerašykite. Perskaitęs šį raštelį tuojau sunaikinkite. Nebūtina suvalgyti, pakaks sudeginti ar suplėšyti į skutelius. Savo sugebėjimų ar trečiųjų asmenų geranoriškumo dėka pats su jumis susisieksiu. Meldžiu, laikydamasis visiško diskretiškumo, perduokite žinią mano mylimajai. Jūsų draugas, trečiasis žmogus,

FRdT

Pradėjau skaityti laišką dar kartą, kai staiga į duris kažkas pabeldė.

— Ar galima užeiti? — pasiteiravo nepažįstamas balsas. Mano širdis nukrito į kulnus. Nenutuokdamas, ką daryti, sumaigiau rūkomąjį popierių į gumuliuką ir susigrūdau į burną. Trūktelėjau grandinėlę, ir vandens kliokimas užgožė kramtomo popieriaus šiugždesį. Jo skonis priminė vašką ir „Sugus“ karameles. Atvėręs duris susidūriau su šlykščia policijos agento šypsena, to paties, kuris prieš kelias sekundes sergėjo įėjimą.

— Atleiskite. Nesuprantu, ar čia dėl to, kad lyja kiaurą dieną, bet nespėju lakstyti į išvietę…

— Žinoma, — tariau įleisdamas jį vidun. — Užeikite.

— Dėkoju.

Blausioje lempelės šviesoje agentas priminė nedidutę žebenkštį. Įdėmiai nužvelgė mane nuo galvos iki kojų, rankose pastebėjo maldaknygę.

— Niekaip negaliu atlikti reikalo, jei neturiu skaitinio, — paaiškinau jam.

— Ir man tas pats. O dar sako, kad ispanai mažai skaito. Gal paskolinsite?

— Štai tenai ant bakelio padėtas paskutinis „Kritikos premijos“ numeris, — atkirtau. — Patikimas.

Stengdamasis neprarasti savitvardos, nuėjau prie tėvo, kuris plikė puodelį kavos su pienu.

— Ką šitas čia veikia?

— Dievagojosi, kad prikraus į kelnes, jei neįleisiu. Ką turėjau daryti?

— Tegu daro gatvėje, gal bus šilčiau.

Tėvas suraukė antakius.

— Jei neprieštarauji, einu į savo kambarį.

— Žinoma. Ir persirenk sausais drabužiais, nes gausi plaučių uždegimą.

Namie buvo šalta ir tylu. Nuėjęs į savo kambarį pažvelgiau pro langą. Antras šnipas teberamstė Santa Anos bažnyčios duris. Nusimetęs permirkusius drabužius, apsivilkau šiltą pižamą ir senelio chalatą. Visai nedegęs šviesos, kritau į lovą, mane apgaubė prieblanda ir lietaus barbenimas į stiklą. Užmerkiau akis, troškau atgaivinti Bėjos veidą, prisilietimus, jos kvapą. Aną naktį nebuvau nė bluosto sudėjęs, ir nuovargis netrukus mane įveikė. Sapne rūko migla apsisiautęs siluetas su gobtuvu šuoliavo viršum Barselonos, pamėkliškai švysčiodamas sklendė viršum stogų ir bokštų, už juodų siūlų laikydamas šimtus mažų baltų karstelių, už kurių likdavo juodos gėlės, o ant jų žiedlapių išrašytą krauju perskaičiau Nurijos Monfort vardą.

Nubudau prieš aušrą, langai dar buvo blausūs. Apsirengiau šiltais drabužiais ir apsiaviau auliniais batais. Atsargiai nustypčiojau į prieškambarį ir apgraibomis susiradau laukujės duris. Ramblaso alėjos kioskeliai jau iš tolo mirgėjo šviesomis. Priėjau prie vieno, arčiausiai nuo Tajersų gatvės, nusipirkau pirmą dar šiltais dažais tebekvepiantį laikraštį. Skubiai pervertęs susiradau nekrologų skiltį, Nurijos Monfort vardą pamačiau po išspausdintu kryžiumi ir pajutau, kaip akys apsiblausė. Įsikišęs laikraštį užantin patraukiau į tamsą. Laidotuvės paskelbtos šiandien Montijuko kapinėse ketvirtą valandą popiet. Apsukęs ratą grįžau namo. Tėvas dar miegojo, tad nuėjau į savo kambarį. Atsisėdau prie rašomojo stalo ir iš dėželės išsiėmiau savo „Meisterstuck“ firmos plunksnakotį. Pasidėjęs baltą popieriaus lapą troškau, kad plunksna imtų vedžioti ranką. Deja, mano rankose ji nerado, ką pasakyti. Vangiai sumečiau žodžius, kuriuos norėjau skirti Nurijai Monfort, tačiau nepajėgiau užrašyti jų ar jausti ką nors daugiau nei nenusakomą baimę, kad jos jau nėra, suvokimą, kad viskas baigta. Žinojau, kad vieną dieną ji grįš pas mane, gal po mėnesio ar metų, kad jos prisiminimas iškils iš svetimo prisilietimo, atvaizdų, kurie man nepriklausė, ir nežinosiu, ar buvau to vertas. Tu išeini į šešėlių karalystę, pamaniau. Šešėliuose ir gyvenai.

43

Apie trečią valandą popiet Kolono gatvės stotelėje įlipau į autobusą, kuris turėjo nugabenti mane į Montijuko kapines. Pro langą matėsi laivelių stiebai ir uosto prieplaukoje plazdančios vėliavėlės. Autobusas riedėjo beveik tuščias. Apvažiavęs Montijuko kalną, pasuko maršrutu, vedančiu didžiausių miesto kapinių link. Buvau vienintelis keleivis.

— Kada išvyksta paskutinis autobusas? — paklausiau vairuotojo išlipdamas.

— Pusę penkių.

Vairuotojas išleido mane prie pat kapinių. Kiparisų alėjas gaubė migla. Net iš čia, nuo kalno papėdės, jau matėsi neaprėpiamas mirusiųjų miestas. Ištisos kapų gatvės, antkapių alėjos ir mauzoliejų skersgatviai, angelais puošti bokštai ir kapai, kapai, kapai…

Mirusiųjų miestas — rūmai, didingi mauzoliejai, saugomi armijos sutrešusio akmens statulų, nugrimzdusių į purvą. Giliai įkvėpęs oro žengiau į tą labirintą. Už kokių šimto metrų nuo nesibaigiančiomis mirties ir sielvarto galerijomis vingiuojančio takelio ilsėjosi ramybėje mano motina. Kas žingsnis jaučiau šios vietos šaltį, tuštumą ir pyktį, jos siaubą ir tylą, senuose portretuose įamžintus veidus, paliktus žvakių ir nuvytusių gėlių draugijai. Netrukus išvydau kapo duobę apšviečiančius dujinius žibintus. Po pelenų spalvos dangumi išryškėjo koks tuzinas siluetų. Sulėtinau žingsnį ir atsistojau ten, kur mane pasiekė kunigo žodžiai.

Karstas, veikiau netašyta pušinė dėžė, jau padėtas ant molingos žemės. Pasirėmę ant kastuvų lūkuriavo pora duobkasių. Apžvelgiau atėjusiuosius. Senasis Isakas, Pamirštų Knygų Kapinių sergėtojas, į dukters laidotuves neatėjo. Atpažinau kaimynę iš tos pačios laiptų aikštelės. Ji raudojo, o sugniužusios išvaizdos vyriškis ramindamas plekšnojo per nugarą. Jos vyras, pamaniau. Šalia stovėjo kokių keturiasdešimties metų moteriškė, apsirengusi pilkai, su gėlių puokšte rankose. Ji tyliai verkė, lūpos virpėjo iš skausmo, į kapo duobę net nežiūrėjo. Niekada nesu jos matęs. Atokiau nuo visų, vilkįs tamsiu lietpalčiu, laikydamas skrybėlę už nugaros lūkuriavo andai gyvybę man išgelbėjęs policininkas. Palasijosas. Pakėlęs akis kelias sekundes įdėmiai žiūrėjo į mane. Nepermanomi kunigo žodžiai, nors netekę prasmės, bent kiek gelbėjo nuo šiurpios tylos. Žvelgiau į akmenėliais apibirusį karstą. Įsivaizdavau ją, gulinčią ten, ir nė pats nesusivokiau, kad verkiu, kai nepažįstamoji pilku kostiumėliu prisiartinusi ištiesė man gėlės žiedą. Stovėjau, kol žmonės išsiskirstė, ir, kunigui davus ženklą, duobkasiai žibintų šviesoje ėmėsi darbo. Gėlę įsidėjau į apsiausto kišenę ir nuėjau, nepajėgiau ištarti sudie tai, kuri mane iki čia atvedė.

Kai pasiekiau kapinių vartus, jau buvo visai sutemę, į paskutinį autobusą, matyt, būsiu pavėlavęs. Išniręs iš nekropolio šešėlio pasileidau žingsniuoti keliu Barselonos kryptimi. Priešais, už kokių dvidešimties metrų, su įjungtais žibintais stovėjo juodas automobilis. Atsirėmęs į šoną, kažkas rūkė cigaretę. Kai priėjau arčiau, Palasijosas atidarė dureles ir pakvietė vidun.

— Lipk, pavešiu iki namų. Tokiu metu nesulauksi nei autobuso, nei taksi.

Akimirką dvejojau.

— Geriau eisiu pėstute.

— Nekalbėk niekų. Lipk.

Šnekėjo žmogaus, pripratusio vadovauti, tonu, kuriam paprastai paklūstama.

— Prašau.

Įlipau į automobilį, ir policininkas užvedė motorą.

— Enrike Palasijosas, — prisistatė tiesdamas man ranką.

Nepaspaudžiau.

— Jei išleisite mane Kolono gatvėje, bus kaip tik.

Automobilis pajudėjo iš vietos. Važiavome tamsiu plentu, ir gerą kelio galą nepratarėme nė žodžio.

— Noriu, kad žinotum: aš apgailestauju dėl ponios Monfort mirties.

Jo žodžiai atrodė lyg patyčios.

— Esu dėkingas, kad anądien išgelbėjote man gyvybę, tik noriu pasakyti, kad man į jūsų jausmus nusišvilpt, pone Enrike Palasijosai.

— Danieli, nesu tas, kuo mane laikai. Norėčiau tau padėti.

— Jei tikitės, kad pasakysiu, kur Ferminas, tai galit išsyk sustoti, aš išlipsiu.

— Man nusispjaut, kur tavo draugas. Dabar aš ne tarnyboje.

Nieko neatsakiau.

— Nepasitiki manimi — nekaltinu tavęs už tai. Bent išklausyk. Viskas nuėjo pernelyg toli. Šios moters mirtis beprasmiška. Prašau tavęs liautis narpliojus tą istoriją ir visam laikui pamiršti apie tą žmogų, apie Karaksą.

— Kalbate taip, tarsi viskas, kas įvyko, — tik per mane. Esu stebėtojas. Veiksmus koordinuojate jūs ir jūsų viršininkas.

— Danieli, man jau gana tų laidotuvių. Nenoriu dalyvauti tavosiose.

— Jūsų niekas ir nekviečia.

— Aš kalbu rimtai.

— Aš irgi. Padarykite paslaugą ir sustokite, čia išlipsiu.

— Po dviejų minučių privažiuosime Koloną.

— Man tas pats. Šiame automobilyje trenkia mirtimi, gal nuo jūsų? Leiskite man išlipti.

Palasijosas pristabdė ir kelkraštyje sustojo. Išlipau iš automobilio garsiai trinktelėdamas durimis ir vengdamas Palasijoso žvilgsnio. Laukiau, kol nuvažiuos, tačiau policininkas motoro neužvedė, atsisukau ir pamačiau, kaip nuleidžia langelio stiklą. Pasirodė, kad jo veidas nuoširdus, net kažkoks sutrikęs, tačiau nepasidaviau.

— Danieli, Nurija Monfort mirė ant mano rankų, — pasakė. — Manau, paskutinieji jos žodžiai buvo skirti tau.

— Ką ji pasakė? — paklausiau šalčio stingdomu balsu. — Minėjo mano vardą?

— Kuždėjo ir, manau, kreipėsi į tave. Pasakė, kad yra siaubingesnė nelaisvė nei žodžiai. Paskui, jau beveik praradusi sąmonę, prašė perduoti, kad paliktum ramybėje.

Žiūrėjau į jį nieko nesuprasdamas.

— Ką palikčiau ramybėje?

— Kažkokią Penelopę. Pamaniau, gal ji — tavo mergina.

Palasijosas nuleido akis ir skubiai nuvažiavo. Spoksojau į tolstančias šviesas ir automobilį, neriantį į mėlyną ir purpurinę miglą. Paėjėjęs atsidūriau Kolono gatvėje, kartodamas paskutinius Nurijos Monfort žodžius, bet jų reikšmės suvokti negalėjau. Prie Taikos vartų aikštės krantinėje rinkosi žuvėdros. Prisėdau ant laiptų, vedančių į tamsius vandenis, toje pat vietoje, kur prieš daugelį metų naktį pirmą kartą išvydau beveidį žmogų Leiną Kubertą.

— Yra siaubingesnė nelaisvė nei žodžiai, — sumurmėjau.

Tik tuomet supratau, kad paskutiniai Nurijos Monfort žodžiai buvo skirti ne man. Ne aš turėjau palikti ramybėje Penelopę. Jos žodžiai buvo skirti ne nepažįstamajam, o vyrui, kurį ji visą gyvenimą slapčia mylėjo: Chulijanui Karaksui.

44

San Felipės Neri aikštę pasiekiau jau naktį. Suolelis, kur pirmąsyk pamačiau sėdinčią Nuriją Monfort, stovėjo po žibinto šviesa, toks tuščias, įsimylėjėlių rašikliais ištatuiruotais vardais, įžeidimais ir pažadais. Pažvelgiau į Nurijos Monfort namų langus ir pastebėjau kažkokį virpantį atšvaitą. Tai buvo žvakė.

Įėjau į tamsią laiptinės olą ir apgraibomis suradęs laiptus kilau į viršų. Kai pasiekiau trečią aukštą, rankos virpėjo. Pro pravirų durų apačią švietė rausvos šviesos rėžis. Suėmiau rankeną ir stovėjau nejudėdamas, klausydamasis. Pasirodė, kad girdžiu trūkčiojantį kvėpavimą, sklindantį iš vidaus. Vieną akimirką pamaniau, kad, atvėręs duris, rasiu ją ten lūkuriuojančią, rūkančią prie balkonėlio: stovi atsirėmusi į sieną, sukryžiavusi kojas, tebėra ten pat, kur ją palikau. Labai atsargiai, bijodamas sutrikdyti, atvėriau duris ir įėjau vidun. Svetainėje bangavo balkono užuolaidos. Sustingusi figūra sėdėjo prie lango, veidą gaubė šešėlis, rankose plastėjo žvakė. Oda nusirito šviesos perlas, tviskantis lyg švieži sakai, ir nukrito. Isakas Monfortas atsigręžė, jo veidu ritosi ašaros.

— Nemačiau šiandien jūsų per laidotuves.

Tylėdamas papurtė galvą į atlapus šluostydamasis ašarotas akis.

— Nurijos tenai nebuvo, — sukuždėjo. — Mirusieji niekada nedalyvauja savo laidotuvėse.

Apsižvalgė aplink, tarsi ieškodamas įrodymo, kad jo duktė tebėra šioje svetainėje, tyliai sėdi prieblandoje ir klausosi mūsų pokalbio.

— Žinote, aš niekada nesu buvęs šiame bute, — pasakė. Kai Nurija panorėdavo su manimi susitikti, pati mane aplankydavo. „Tėve, bus patogiau, — sakydavo. — Kam jums kopti tais laiptais?“ O aš jai atsakydavau: „Ką gi, jei manęs nekvieti, tai aš pas tave nesiprašau“. Ji neieškojo žodžio kišenėje: „Tėve, ar reikia man jus kviesti, tik svetimus kviečiame. Jūs galite ateiti kada tik norite“. Per daugiau nei penkiolika metų nė sykio nebuvau pas ją atėjęs. Nesilioviau kartoti, kad išsirinko prastą rajoną. Maža šviesos. Senas namas. Ji nesiginčydavo. Kaip ir tada, kai sakydavau, kad pasirinko ne tokį gyvenimą. Ateitis be prošvaisčių. Vyras be padėties ir be pajamų. Keista, kaip mes smerkiame kitus, užmiršę varganą savo būtį, kol jų netenkame, kai juos iš mūsų atima mirtis. Atima, nes jie niekada mums nepriklausė…

Senyvo vyriškio balsas drebėjo, netekęs ironijos šydo, ir atrodė toks pat senas kaip ir jo žvilgsnis.

— Isakai, Nurija jus be galo mylėjo. Nė akimirką tuo neabejokite. Ir, man atrodo, suprato, kad jūs mylite ją taip pat stipriai, — surizikavau.

Senasis Isakas nepritardamas palingavo. Jis šypsojosi, tačiau ašaros sruvo tyliai ir nesulaikomai.

— Gal ir mylėjo, tik savaip, kaip ir aš savaip ją mylėjau. Tačiau mudu vienas kito nepažinome. Gal dėl to, kad niekada neleidau jai manęs pažinti ir niekada nesistengiau pažinti jos. Nugyvenome lyg du nepažįstamieji, kurie kasdien matosi ir sveikinasi tik iš mandagumo. Ir nutuokiu, kad mirė man neatleidusi.

— Isakai, patikėkite, ji…

— Danieli, jūs dar jaunas, turite ryžto, bet aš, nors girtas ir pats nežinau, ką kalbu, taip ir neišmokau gerai meluoti, bet neapgaudinėkite senio negandų išdarkyta širdimi.

Nudelbiau akis.

— Policija tvirtina, kad ją nužudęs žmogus yra jūsų draugas, — išdrįso pasakyti Isakas.

— Policija meluoja.

Isakas pritarė.

— Žinau.

— Patikėkite…

— Nereikia, Danieli. Žinau, kad sakote tiesą, — tarė Isakas, traukdamas iš švarko kišenės kažkokį voką.

— Tą popietę prieš nelaimingą atsitikimą Nurija apsilankė pas mane, kaip jau daug metų buvo pratusi. Pamenu, žadėjome eiti užkąsti į kavinę Gvardijos gatvėje, kur lankydavomės, kai ji buvo dar vaikas. Visuomet kalbėdavomės apie knygas, apie senas knygas. Kartais pasakodavo man apie savo darbą, mažmožius, kuriuos pasakoji pirmam pasitaikiusiam žmogui autobuse… Sykį pasakė, esą jaučiasi labai nuvylusi mane. Paklausiau, iš kur ištraukė tokią nesąmonę. „Iš jūsų akių, tėve, matau, iš jūsų akių“, — pasakė. Man nesyk toptelėjo, kad ji manimi nusivylusi dar labiau. Kartais mums atrodo, kad žmonės — kaip loterijos prizai: šalia mūsų jie tik tam, kad įgyvendintų mūsų paikas iliuzijas.

— Isakai, aš jus labai gerbiu, bet šiandien esate gerokai trūktelėjęs ir nesuvokiate, ką šnekate.

— Vynas išminčių paverčia neišmanėliu, o neišmanėlį išminčium. Beveik neabejoju, kad mano duktė niekada manimi nepasitikėjo. Danieli, ji pasitikėjo jumis, nors jus matė vos kelis kartus.

— Jūs klystate, patikėkit.

— Paskutinį kartą, kai matėmės, ji perdavė man štai šį voką. Atrodė labai nerami, kažko susirūpinusi, tik nepanoro man to pasakoti. Prašė pasaugoti šį voką, ir, jeigu jai kas nutiktų, perduoti jums.

— Jeigu kas nutiktų?

— Tai buvo jos žodžiai. Mačiau, kokia susijaudinusi, tad pasiūliau kreiptis į policiją, kad ir kas būtų, galima rasti išeitį. Tada pasakė, kad policija — paskutinė instancija, kur ji kreiptųsi. Maldavau paaiškinti, ką turinti galvoje, bet išsisuko, kad metas eiti, ir privertė mane pažadėti, jog perduosiu jums šį voką, jei po kelių dienų pati neateis atsiimti. Prašė manęs neatplėšti.

Isakas ištiesė voką. Jis buvo atplėštas.

— Kaip visuomet, aš jai pamelavau.

Įdėmiai apžiūrėjau voką. Viduje buvo ranka rašytų lapelių pluoštas.

— Jūs skaitėte?

Vyriškis lėtai linktelėjo.

— Kas juose rašoma?

Jis pažvelgė į mane. Lūpos drebėjo. Man pasirodė, kad nuo to karto, kai paskutinįsyk mačiau, jis paseno visu šimtmečiu.

— Danieli, čia aprašyta istorija, kurią jūs taip norėjote sužinoti. Istorija moters, kurios aš niekuomet nepažinojau, nors ji turėjo mano pavardę ir buvo mano kūnas ir kraujas. Dabar tai priklauso jums.

Įsidėjau voką į švarko kišenę.

— Neįsižeiskite, bet paprašysiu palikti mane vieną su ja. Visai neseniai, kai skaičiau jos rašytus puslapius, man pasivaideno, kad ją atradau. Kad ir kaip norėčiau, kitokių prisiminimų apie ją neturiu, visi iš vaikystės. Žinote, nuo pat mažumės buvo labai uždara. Į viską žiūrėjo susimąsčiusi ir niekada nesijuokdavo. Labiau už viską jai patikdavo pasakos. Vis prašydavo, kad paskaityčiau, ir nemanau, kad būtų daugiau taip anksti skaityti pradėjusių vaikų. Sakydavo, kad nori būti rašytoja arba istorinių ar filosofinių traktatų redaktore. Jos motina vertė kaltę man, nes Nurija mane dievino ir, manydama, jog tėvas mėgsta vien knygas, norėjo parašyti knygą, kad jis mylėtų ir ją.

— Isakai, kažin ar gera mintis šiąnakt likti jums čia vienam. Gal eime pas mus? Pernakvotumėte pas mus, pabendrautumėte su tėvu.

Isakas nepasidavė.

— Danieli, aš turiu darbų. Eikit namo ir perskaitykit tą rašinį. Jis priklauso jums.

Vyriškis nusisuko, ir aš patraukiau prie išėjimo. Jau buvau beišeinąs, kai išgirdau įsako balsą.

— Danieli!

— Taip.

— Būkite labai atsargus.

Kai atsidūriau lauke, grindiniu šliaužiojo tamsa ir lipo man ant kulnų. Paspartinau žingsnį ir skubiai patraukiau Santa Anos aikštės link. Įėjęs pro duris radau tėvą ramiai sėdintį savo krėsle su knyga ant kelių. Tai buvo fotografijų albumas. Pamatęs mane kilstelėjo su palengvėjimo mina, tarsi staiga jam būtų atsivėręs dangus.

— Buvau ne juokais išsigandęs, — tarė. — Kaip praėjo laidotuvės?

Gūžtelėjau pečiais, ir tėvas linktelėjo, suprasdamas, kad tema baigta.

— Palikau tau vakarienę. Jei nori, pašildysiu ir…

— Ačiū, aš nealkanas. Šio bei to užkrimtau.

Pažvelgęs man į akis linktelėjo dar sykį. Tada nusisuko ir ėmė rinkti nuo stalo įrankius, išdėliotus vakarienei. Tuomet, pats nežinodamas kodėl, priėjau priėjo ir apkabinau. Tėvas, nustebintas netikėto gesto, irgi mane apkabino.

— Danieli, ar viskas gerai?

Suspaudžiau jį savo glėbyje.

— Aš myliu tave, — sumurmėjau.

Jau gaudė katedros varpai, kai pradėjau skaityti Nurijos Monfort rankraštį. Jos tvarkinga ir smulki rašysena priminė kruopščiai sutvarkytą rašomąjį stalą, tarsi žodžiuose troško atrasti ramybę ir saugumą, kurių gyvenimas nebuvo jai suteikęs.

NURIJA MONFORT: ŠMĖKLŲ PRISIMINIMAI

1933–1955

1

Nėra antros galimybės, vien sąžinės graužimas. Su Chulijanu Karaksu susipažinau 1933 metų rudenį. Tada dirbau Žozefo Kabestanio leidykloje. Ponas Kabestanis apie jį sužinojo 1927 metais vienos savo „leidybinių ieškojimų“ kelionės į Paryžių metu. Chulijanas gyvenimui užsidirbdavo popietėmis skambindamas pianinu viešuosiuose namuose, o naktimis rašydavo. Įstaigos šeimininkė, ponia Irenė Marso, buvo pažįstama su daugeliu Paryžiaus leidybininkų ir per juos ar grasindama išviešinti nepageidaujamus faktus Chulijanui Karaksui skirtingose leidyklose padėjo išleisti keletą romanų, deja, jie patyrė visišką komercinį fiasko. Kabestanis už grašius įsigijo visas autoriaus teises spausdinti Karaksą Ispanijoje ir Pietų Amerikoje, turint omeny ir paties autoriaus iš originalo kalbos — prancūzų — vertimą į ispanų kalbą. Tikėjosi pajėgsiąs kiekvienos knygos parduoti apie tris tūkstančius egzempliorių, tačiau pirmieji Ispanijoje išleisti kūriniai patyrė visišką nesėkmę: kiekvienos parduota vos apie šimtą egzempliorių. Nepaisant prastų rezultatų, kas dvejus metus iš Karakso gaudavome naują rankraštį, kurį Kabestanis be jokių ceremonijų priimdavo, teigdamas, kad su autoriumi sudarytas kontraktas ir kad ne visuomet pradžia būna sėkminga, o gerą literatūrą reikia skatinti.

Vieną kartą susidomėjau tuo ir paklausiau, kodėl jis ir toliau publikuoja Chulijano Karakso romanus, net prarasdamas investuotus pinigus. Kabestanis nieko neatsakęs nuėjo prie lentynų, paėmė vieną iš Karakso knygų ir pasiūlė perskaityti. Taip ir padariau. Per dvi savaites perskaičiau visas. Dabar magėjo sužinoti, kodėl romanų mes parduodame tiek nedaug.

— Nežinau, — atsakė Kabestanis. — Bet mes ir toliau stengsimės juos platinti.

Tai man atrodė kilnus ir pagarbus požiūris ir nesiderino su pragmatišku įvaizdžiu, kokį buvau susidariusi apie poną Kabestanį. Galbūt klydau. Chulijano Karakso asmenybė mane vis labiau intrigavo. Viskas, susiję su juo, buvo apgaubta kažkokios paslapties. Bent dusyk per mėnesį kažkas skambindavo ir teiraudavosi Chulijano Karakso adreso. Netrukus pastebėjau, kad tai buvo tas pats žmogus, prisistatydavęs vis kitu vardu. Pasakydavau tik tai, kas buvo rašoma apie autorių, kad Chulijanas Karaksas gyvena Paryžiuje. Laikui bėgant, tie skambučiai liovėsi. Dėl visa pikta buvau panaikinusi Karakso adresą iš leidyklos archyvo. Buvau vienintelė, susirašinėjusi su juo, ir adresą žinojau atmintinai.

Po kelių mėnesių visiškai atsitiktinai man į rankas pakliuvo buhalterijos lapai, kuriuos ponui Kabestaniui siuntė spaustuvė. Vos žvilgtelėjusi pastebėjau, kad visas išlaidas, susijusias su Chulijano Karakso knygomis, padengė leidyklai visai nepažįstamas žmogus, kažkoks Migelis Molineras. Maža to, knygų spausdinimas ir platinimas blankuose buvo įvertintas nepalyginti mažesne kaina, nei bylojo ponui Molinerui pateikti skaičiai. Skaičiai nemelavo: leidykla pinigus uždirbdavo spausdindama knygas, kurios keliavo tiesiog į sandėlį. Neišdrįsau smerkti finansinės pono Kabestanio apgavystės. Bijojau prarasti darbą. Tiesiog užsirašiau adresą, kuriuo siųsdavome Migeliui Molinerui adresuotas sąskaitas, — tai dvaras Puertaferisos gatvėje. Ilgus mėnesius saugojau tą adresą, kol išdrįsau ten apsilankyti. Kai tai ėmė pernelyg slėgti mano sąžinę, nuvykau pas jį pasiryžusi atskleisti, jog Kabestanis jį mulkina. Jis tik nusišypsojo, pareiškęs, kad visa jam žinoma.

— Kiekvienas tai darome dėl savų priežasčių.

Pasiteiravau, ar jis skambindavęs į leidyklą ir teiraudavęsis Karakso gyvenamosios vietos. Atsakė, kad ne, ir susirūpinęs pridūrė, kad niekam neturėčiau to sakyti. Niekada.

Migelis Molineras buvo paslaptinga asmenybė. Vienas gyveno beveik griūvančiame dvare, kuris buvo tėvo palikimo dalis. Tėvas praturtėjo iš ginklų gamybos ir, kalbama, kurstydamas karus. Atsiribojęs nuo paveldėtų turtų, Migelis gyveno beveik asketiškai, pasiaukojęs kruvinų, jo manymu, pinigų dalijimui muziejams, bažnyčioms, mokykloms, bibliotekoms, ligoninėms restauruoti ir remontuoti bei stengdamasis, kad jo jaunystės draugo kūryba būtų publikuota jo gimtajame mieste.

— Pinigų turiu per daug, o tokių draugų kaip Chulijanas man stinga, — pasakė, ir tai viską paaiškino.

Jis beveik nebendravo su broliais ir kitais giminaičiais, kuriuos laikė svetimais. Buvo nevedęs ir retai palikdavo dvarą, kurio užėmė vien aukštutinę dalį. Ten buvo įsirengęs savo kabinetą, kur atsidėjo darbui — rašė straipsnius, įžangas įvairiems Barselonos ir Madrido dienraščiams bei žurnalams, versdavo techninius tekstus iš vokiečių ir prancūzų kalbų, atlikdavo enciklopedijų ir mokyklinių vadovėlių korektūros darbus… Migelis Molineras buvo apsėstas kankinamos darbo manijos, ir, nors pavydėdavo kitiems laisvalaikio, pats vengė jo lyg maro. Visai nesipuikuodamas savo etika, darbingumo akstiną juokais vadino viena iš savo bailumo formų.

— Apsikrovęs darbu, neturi laiko žiūrėti gyvenimui į akis.

Nė patys nepastebėjome, kaip tapome gerais bičiuliais. Mudu siejo daug bendrų dalykų, net per daug. Migelis man pasakodavo apie savo dievinamo daktaro Froido knygas, apie muziką, o ypač dažnai kalbėdavo apie savo seną draugą Chulijaną. Mudu susitikdavome beveik kas savaitę. Migelis pasakodavo istorijas apie tuos laikus, kai Chulijanas mokėsi Švento Gabrieliaus kolegijoje. Buvo išsaugojęs senų fotografijų kolekciją ir pluoštą paaugliškos Chulijano kūrybos. Be galo žavėjosi Chulijanu, ir iš jo žodžių ir prisiminimų išmokau, net jo nemačiusi, jį įsivaizduoti. Praėjus metams nuo mūsų pažinties, Migelis prisipažino mane įsimylėjęs. Nenorėjau nei jo apgaudinėti, nei įžeisti. Jis viską suprato. Pasakiau, kad jis labai man brangus kaip draugas, net geriausias draugas, tačiau įsimylėjusi nebuvau. Migelis atsakė tai žinąs.

— Tu įsimylėjai Chulijaną, tik pati dar nesupranti.

1933 metų rugpjūtį gavau iš Chulijano laišką. Jis pranešė beveik baigęs naujo romano Bažnyčių vagis rankraštį. Rugsėjo mėnesį Kabestanis turėjo keletą atnaujintinų kontraktų su „Gallimard“ leidykla. Jį jau kelias savaites kankino podagros priepuolis, tad, kaip atlygį už mano atsidavimą, nusprendė į Paryžių siųsti mane, kad nugabenčiau atnaujintus kontraktus ir, apsilankiusi pas Chulijaną Karaksą, parvežčiau jo naujausią kūrinį. Parašiau Chulijanui ir pranešiau, kad rugsėjo viduryje atvykstu, ir prašiau rekomenduoti man kuklų viešbutį už prieinamą kainą. Chulijanas parašė, kad galiu apsistoti jo namuose, kukliame butelyje Sen Žermeno kvartale. O viešbučiui skirtus pinigus pataupyti kitiems dalykams. Išvykimo dieną apsilankiau pas Migelį ir pasiteiravau, gal nori ką nors perduoti Chulijanui. Akimirką dvejojęs, atsakė ne.

Pirmąsyk Chulijaną išvydau Austerlico stotyje. Netikėtai Paryžių užklupo ruduo ir stotis skendėjo migloje. Aš lūkuriavau perone, o kiti keleiviai traukė išėjimo link. Greitai likau viena ir pastebėjau juodu apsiaustu vilkintį vyriškį, kuris mindžikavo prie įėjimo apsuptas cigaretės dūmų ir stebėjo mane. Kelionės metu man nedavė ramybės mintis, kaip atpažinsiu Chulijaną? Fotografijos iš Migelio kolekcijos buvo maždaug trylikos keturiolikos metų senumo. Apsidairiau po peroną. Aplinkui nebuvo nė gyvos dvasios, tik jis ir aš. Pastebėjau, kad vyriškis žiūri į mane su tam tikru susidomėjimu, gal tikėjosi kito žmogaus, kaip ir aš pati. Buvau truputį sutrikusi. Pagal mano skaičiavimus, Chulijanui turėjo būti trisdešimt dveji, šis vyriškis man pasirodė gerokai vyresnis. Plaukai visai pražilę, o veidą vagojo liūdesio ir nuovargio raukšlės. Pernelyg išblyškęs ir liesas, o gal taip atrodė dėl miglos ir dėl kelionės nuovargio. Įsivaizdavau paauglio Chulijano paveikslą. Prisiartinau prie nepažįstamojo dvejodama ir pažvelgiau jam į akis.

— Chulijanai?

Nepažįstamasis linktelėjo ir nusišypsojo. Už Chulijano Karakso šypseną gražesnės nebuvau mačiusi. Tai vienintelis dalykas, kas iš jo buvo likę.

Chulijanas nuomojosi mansardą Sen Žermeno rajone. Butas dalijosi į dvi dalis: svetainė su mažute virtuvėle, pereinančia į balkoną, iš kur atsivėrė vaizdas į Notr Damo bokštus, kylančius pro stogus ir miglą, o kita dalis — miegamasis be langų su viengungio lova. Vonia, įrengta apatinio aukšto koridoriuje, teko dalytis su kaimynais. Buveinė atrodė mažesnė nei pono Kabestanio kabinetas. Chulijanas iš peties paplušėjo tvarkydamas ją, stengdamasis priimti mane kuo svetingiau. Dėjausi esanti labai patenkinta šiuo būstu, dar trenkiančiu dezinfekavimo skysčiais ir vašku, kuriuos Chulijanas naudojo netaupydamas. Patalynės komplektas buvo naujutėlis. Man pasirodė, kad jame pavaizduotos pilys ir drakonai. Vaikiški patalai. Chulijanas, tarsi atsiprašydamas, prasitarė, kad įsigijo juos už neįtikimai gerą kainą, ir dar puikios kokybės. Vienspalviai kainavo dvigubai brangiau, pridėjo jis, ir atrodė daug nuobodžiau.

Svetainėje stovėjo rašomasis stalas iš senos medienos, sėdėdamas už jo galėjai mėgautis katedros bokštų vaizdu. Ant jo ilsėjosi rašomoji mašinėlė „Underwood“, kurią, padedant Kabestaniui, įsigijo viename antikvariate, ir dvi šūsnys popieriaus: vienoje — švarūs lapai, kitoje — prirašyti abiejose pusėse. Savo buveine Chulijanas dalijosi su didžiuliu katinu, vardu Kurcas. Glaustydamasis šeimininkui apie kojas, pavydžiai mane apžiūrinėjo, retkarčiais apsilaižydamas letenas. Kambaryje tebuvo dvi kėdės, du pakabai drabužiams, dar šis bei tas. Visą kitą erdvę užėmė knygos. Nuo apačios lig pat lubų pasieniais puikavosi stirtos knygų. Man šitaip žvalgantis aplinkui, Chulijanas nedrąsiai ištarė:

— Netoliese, už dviejų gatvelių yra viešbutis. Švarus, nebrangus ir respektabilus. Aš jau rezervavau kambarį…

Man buvo kilusios abejonės, tačiau bijojau jį įžeisti.

— Man čia visai patinka, tik nežinau, ar mano buvimas nekliudys tau ar Kurcui.

Kurcas susižvalgė su Chulijanu. Jis papurtė galvą, ir katinas tą gestą pakartojo.

Nebuvau atkreipusi dėmesio į tai, kokie jiedu panašūs. Chulijanas pasišovė užleisti man savo miegamąjį. Aiškino, kad ir taip mažai miega, tad puikiausiai jausis įsitaisęs svetainėje, išskleidęs sudedamąją lovelę, kurią paskolinęs kaimynas ponas Darso. Už vieną bučinį senasis iliuzionistas panelėms aiškindavo rankų linijas. Pirmą naktį kelionės išvarginta miegojau kaip užmušta. Nubudusi dar paryčiais pamačiau, kad Chulijano nėra. Kurcas snaudė šalia šeimininko rašomosios mašinėlės. Knarkė lyg koks senis. Priėjusi arčiau pamačiau naujo romano rankraštį, to paties, kurį turėjau parvežti į leidyklą.

Bažnyčių vagis

Pirmajame puslapyje, kaip ir kituose Chulijano romanuose, buvo ranka rašyta dedikacija

Skiriu P

Magėjo pradėti skaityti. Jau buvau besiekianti antro puslapio, kai pastebėjau, kad į mane dėbčioja Kurcas. Lygiai taip, kaip mačiau darant Chulijaną, papurčiau galvą. Katinas irgi papurtė, ir man neliko nieko kita, kaip padėti lapus į vietą. Netrukus pasirodė Chulijanas su šviežia duona, kavos termosu ir šviežio sūrio indeliu. Pusryčiavome balkone. Chulijanas kalbėjo nesustodamas, tačiau mano žvilgsnio vengė. Dienos šviesoje jis man priminė pasenusį vaiką. Buvo švariai nusiskutęs ir vilkėjo, kaip supratau, vieninteliu savo kostiumu, kreminės spalvos, gerokai padėvėtu, bet elegantišku. Klausiausi jo pasakojimų apie Notr Damo stebuklus, apie menamą vaiduoklių laivę, plaukiojančią Sena ir naktimis renkančią sielas nusivylusių įsimylėjėlių, kurie nusižudo puldami į ledinius upės vandenis. Jis kalbėjo apie tūkstantį užkeikimų, kuriuos čia pat sugalvodavo, kad tik neimčiau ko nors klausinėti. Klausiausi tylėdama, ieškodama jame žmogaus, parašiusio knygas, kurias, tiek kartų perskaitytas, veik mokėjau atmintinai, vaikino, kurį daugybę kartų buvo vaizdavęs Migelis Molineras.

— Kiek dienų žadi būti Paryžiuje? — pasiteiravo.

Su „Gallimard“ leidykla suderinsiu viską per dvi tris dienas, pamaniau. Pirmasis susitikimas paskirtas po pietų. Atsakiau jam, kad, prieš grįždama į Barseloną, norėčiau bent kelias dienas apžiūrėti Paryžių.

— Paryžiui pažinti dviejų dienų neužteks, — tarė Chulijanas. — Tai neįmanoma.

— Chulijanai, daugiau laiko neturiu. Ponas Kabestanis — supratingas vadovas, bet viskam yra saikas.

— Kabestanis — piratas, bet net ir jis žino, kad Paryžiaus nepažinsi nei per dvi dienas, nei per du mėnesius ir net per dvejus metus.

— Negaliu gyventi Paryžiuje dvejus metus.

Chulijanas tylėdamas žiūrėjo į mane, paskui nusišypsojo.

— O kodėl ne? Tavęs kas nors laukia?

Derybos su „Gallimard“ leidykla ir garbės vizitai bei susitikimai su leidėjais, su kuriais Kabestanį siejo įvairūs ryšiai, truko visas tris dienas, kaip ir buvau numačiusi. Chulijanas buvo nusamdęs man gidą ir sargybinį, vaikinuką, vardu Žervo, lydėjusį mane nuo vienų durų prie kitų, rekomendavusį kavinutes priešpiečiams, patarusį, kurių gatvių geriau vengti, ką verta pamatyti.

Jis valandų valandas lūkuriuodavo manęs prie leidėjų kontorų, visada besišypsantis, neimantis arbatpinigių. Žervo šiek tiek vogravo ispaniškai, painiodamas itališkus ir portugališkus žodžius.

— Ponas Karaksas man pakanka sumokėjęs už manieji paslaugos…

Kaip supratau, Žervo buvo vienos moters iš Irenės Marso įstaigos pavainikis. Chulijanas buvo išmokęs jį skaityti, rašyti ir skambinti pianinu. Sekmadieniais vesdavosi į teatrą ar koncertą. Žervo dievino Chulijaną ir dėl jo atrodė pasirengęs padaryti bet ką, jei reikėtų, lydėti mane net į pasaulio kraštą. Trečią mūsų bendravimo dieną jis pasiteiravo, ar aš esanti pono Karakso sužadėtinė. Atsakiau jam, kad ne, esu tik draugė, su reikalais atvykusi į Paryžių. Pasirodė, kad atsakymu nusivylė.

Chulijanas beveik kiekvieną naktį praleisdavo prie rašomosios mašinėlės su Kurcu, tupinčiu ant kelių, skaitinėdavo spausdintus puslapius ar tiesiog žiūrėdavo į katedros bokštus. Vieną naktį aš irgi negalėjau užmigti, lietaus lašai nepaliaujamai barbeno į stogą, ir atėjau pas jį į svetainę. Be žodžių susižvalgėme ir Chulijanas pasiūlė man cigaretę. Neištarę nė žodžio, žiūrėjome į lietų. Kai barbenimas aprimo, aš paklausiau, kas yra P.

— Penelopė, — atsakė jis.

Paprašiau apie ją papasakoti ir apie trylika Paryžiaus tremtyje praleistų metų. Ir tada, prieblandos prieglobstyje, Chulijanas pusbalsiu pradėjo pasakojimą apie Penelopę, vienintelę jo mylėtą moterį.

Vieną 1921 metų žiemos naktį Irenė Marso gatvėje rado Chulijaną Karaksą, kuris negalėjo prisiminti savo vardo ir vėmė krauju. Turėjo tik keletą variokų ir suglamžytus prirašytus lapus. Paskaičiusi juos Irenė pamanė, kad tai koks nors garsus rašytojas, tik mirtinai nusigėręs, ir gal koks kilniaširdis leidėjas bus jai labai dėkingas, kai vargšelis atgaus sąmonę. Bent jau tokia buvo jos versija, tačiau Chulijanas žinojo, kad ji išgelbėjo jam gyvybę iš gailestingumo. Irenės viešnamio kambarėlyje jis praleido šešis mėnesius, kol pasveiko. Gydytojai perspėjo Irenę, kad, jei tipelis darsyk mėgins nusinuodyti, jie už tai neatsako. Jis sugadino savo skrandį bei kepenis ir iki gyvenimo galo negalėjo maitintis niekuo, išskyrus pieną, šviežią sūrį ir ką tik iškeptą duoną. Kai Chulijanas atgavo sąmonę, Irenė pasiteiravo, kas jis toks.

— Niekas, — atsakė Chulijanas.

— Visokie niekai pas mane negyvena. Ką moki dirbti?

Chulijanas atsakė, kad moka skambinti pianinu.

— Nagi, parodyk.

Jis atsisėdo salone prie pianino penkiolikos susidomėjusių nepilnamečių mergelių akivaizdoje ir ėmė skambinti Šopeno noktiurną. Visos jam plojo, išskyrus Irenę, kuri atkirto, kad tai mirusiųjų muzika, o jos užsiėmė gyvųjų verslu. Tuomet Chulijanas paskambino ragtime ir keletą ištraukų iš Ofenbacho.

— Dabar kitas reikalas.

Naujasis darbas garantavo jam šiokį tokį uždarbį, stogą virš galvos ir teisę į du karštus patiekalus per dieną.

Paryžiuje jis išgyveno tik per Irenės Marso kilnumą, ji buvo ir vienintelis žmogus, įkalbėjęs jį rašyti. Ją žavėjo romantiški kūriniai, kankinių bei šventųjų biografijos, palikusios neišdildomą įspūdį. Jos nuomone, Chulijano bėda, kad jo širdis buvo apnuodyta, dėl to galėjo rašyti vien siaubingus dalykus ir tamsias istorijas. Nepaisant tokių pastabų, būtent Irenė surado leidėją pirmajam Chulijano romanui, būtent ji parūpino šią mansardą, kur jis slėpėsi nuo pasaulio, ji rengė jį, ištempdavo iš namų pakvėpuoti grynu oru ir pasimėgauti saule, pirko jam knygas ir kviesdavosi sekmadieniais į šventas mišias, o paskui pasivaikščioti po Tiuilri. Irenė Marso palaikė jo gyvybę nieko už tai nereikalaudama, išskyrus draugystę ir pasižadėjimą, kad nesiliaus rašęs. Laikui bėgant, ji net leisdavo pasikviesti į mansardą merginų, nors jie tik miegodavo apsikabinę. Irenė juokaudavo, kad jos beveik tokios pat vienišos kaip ir jis ir trokštančios tik vieno: švelnumo.

— Mano kaimynas, ponas Darso laiko mane laimingiausiu žmogumi pasaulyje.

Pasiteiravau, kodėl negrįžo į Barseloną ir nesusirado Penelopės. Jis nugrimzdo į tylą, ir kai prieblandoje pamėginau įžvelgti veidą, pamačiau, kad akys pasruvusios ašaromis. Gerai nesuvokdama, kodėl taip elgiuosi, atsiklaupiau šalia ir apkabinau. Ir šitaip apsikabinę sėdėjome ant kėdės, kol prašvito. Dabar jau nepamenu, kuris kurį pabučiavome pirmas, ir tai nesvarbu. Žinau, kad susiradau jo lūpas ir nesuvokdama, jog verkiu, pasidaviau jo glamonėms. Tą rytą ir visus kitus rytus, tas dvi savaites, kurias praleidau su Chulijanu, mudu mylėjomės tylėdami, ant grindų. Vėliau, — ar sėdėdavome kavinaitėse, ar vaikštinėdavome, — pažvelgusi jam į akis suprasdavau, kad jis tebemyli Penelopę. Pamenu, kad per tą laiką išmokau neapkęsti tos šešiolikmetės mergiotės (nes man Penelopė visam laikui išliko šešiolikmetė), nors niekuomet jos nepažinojau, bet kartais regėdavau sapnuose. Sugalvojusi tūkstančius priežasčių siųsdavau telegramas Kabestaniui, kad pratęsčiau savo buvimą. Manęs nejaudino mintis, jog galiu prarasti darbą ar pilką egzistenciją Barselonoje. Daug kartų klausiau savęs, negi į Paryžių atvykau su tokio betikslio gyvenimo našta, kad negalvodama puoliau į glėbį Chulijanui, lyg Irenės Marso merginos, maldaujančios iš prašalaičių švelnumo. Tik viena žinau, kad tos dvi su Chulijanu praleistos savaitės buvo vienintelis laikas, kai jaučiausi esanti savimi, kai su absurdišku aiškumu suvokiau nepaaiškinamą dalyką, kad niekuomet nemylėsiu jokio vyriškio taip, kaip Chulijano, nors paskui gyvenau stengdamasi, kad tai įvyktų.

Vieną dieną Chulijanas nusikamavęs užmigo mano glėbyje. Praėjusios dienos popietę, mums vaikštinėjant ir žvalgantis po vitrinas, jis stabtelėjo parodyti man automatinį plunksnakotį, kuris ten puikavosi jau metų metus ir, pasak pardavėjo, kadaise priklausė Viktorui Hugo. Chulijanas nė nemanė galįs kada nors jį įsigyti, tačiau kasdien eidavo į jį pasižiūrėti. Tyliai apsirengiau ir patraukiau į tą krautuvėlę. Plunksnakotis kainavo apvalią sumelę, grynais tiek nė neturėjau, bet pardavėjas maloniai sutiko priimti pesetomis čekį iš bet kurio Ispanijos banko, turinčio kontorą Paryžiuje. Prieš mirtį motina išgavo iš manęs priesaiką, kad taupysiu nuotakos suknelei, Viktoro Hugo plunksnakotis mano santaupas paleido vėjais, bet, nors pati supratau, kad tai gryniausia paikystė, dar niekada nebuvau išleidusi pinigų su tokiu malonumu. Išėjusi iš krautuvėlės su nuostabiąja dėžele pastebėjau, kad mane seka kažkokia moteris. Tai buvo labai elegantiška dama, pasidabruotais plaukais ir tokio mėlynumo akimis, kokių nesu regėjusi. Prisiartinusi prisistatė. Tai buvo Irenė Marso, Chulijano globėja. Apie mane sužinojo iš palydovo Žervo. Norėjo susipažinti ir sužinoti, ar esu toji moteris, kurios Chulijanas laukęs visus šiuos metus. Atsakymo nereikėjo. Irenė nieko netarusi linktelėjo ir pabučiavo mane į skruostą. Žiūrėjau, kaip leidžiasi gatve žemyn, ir supratau, kad Chulijanas niekuomet nebus mano, kad jau iš pradžių buvau praradusi jį. Grįžau į mansardą rankinėje slėpdama dėželę su plunksnakočiu. Chulijanas jau buvo atsibudęs. Tylėdamas nurengė mane ir paskutinį kartą netarę nė žodžio pasimylėjome. Kai paklausė, kodėl verkiu, atsakiau, kad tai džiaugsmo ašaros. Jau vėliau, kai Chulijanas išėjo nupirkti produktų, susidėjau daiktus, o dėželę su plunksnakočiu palikau prie rašomosios mašinėlės. Skubiai griebiau romano rankraštį, įsimečiau į lagaminą ir, kol Chulijanas dar nebuvo grįžęs, išėjau. Laiptų aikštelėje susitikau poną Darso, senąjį iliuzionistą, aiškinantį merginoms rankų linijas mainais už bučinį. Jis suėmė mano kairiąją ranką ir liūdnai pažvelgęs tarė:

— Vous avez poison au coeur, mademoiselle. [* Jūsų širdis apnuodyta, panele. (Pranc.)] Kai norėjau atsilyginti jam, tik švelniai atsitraukė ir pats pabučiavo man ranką.

Į Austerlico stotį atvykau kaip tik laiku, kad spėčiau į dvyliktos valandos traukinį, važiuojantį į Barseloną. Bilietų pardavėja pasiteiravo, ar man viskas gerai. Atsakiau teigiamai ir užsidariau kupė. Traukinys jau buvo pajudėjęs, kai pažvelgusi pro langą perone išvydau Chulijano siluetą, toje pačioje vietoje, kurioje pamačiau jį pirmą kartą. Užsimerkiau ir neatsimerkiau tol, kol traukinys toli paliko ir stotį, ir tą užkeiktą miestą, į kurį niekuomet nenorėjau grįžti. Kitos dienos pavakare parvykau į Barseloną. Tądien man suėjo dvidešimt ketveri, ir aš suvokiau, kad geriausia, ką turėjau gyvenime, liko praeityje.

2

Grįžusi į Barseloną kurį laiką nesimačiau su Migeliu Molineru. Troškau išmesti iš galvos Chulijaną ir suvokiau, kad, Migeliui apie jį pasiteiravus, nežinosiu, ką atsakyti. Kai mudu vėl susitikome, nieko nereikėjo aiškinti. Migelis viską suprato iš mano žvilgsnio. Man pasirodė, kad jis labiau sublogęs, nei prieš man išvykstant į Paryžių, veidas liguistai išblyškęs, palaikiau tai per dideliu darbo krūviu, kuriuo save marino. Prisipažino slegiamas ekonominių sunkumų. Beveik visus paveldėtus pinigus išleidęs filantropiniams tikslams, ir jo brolių advokatai dabar mėgina atsikovoti dvarą. Jie remiasi tuo, kad senasis Molineras paliko Migeliui dvarą su sąlyga, jog gyventi jame galės tik tuo atveju, jei prižiūrės jį ir sugebės išlaikyti nuosavybę. Kitaip Puertaferisos gatvės dvaras pereis į brolių rankas.

— Net ir prieš mirtį mano tėvas nujautė, kad pinigus iki paskutinio santimo išleisiu tam, ko jis negalėjo pakęsti.

Jo pajamų už straipsnius ir vertimus toli gražu nepakako dvarui išlaikyti.

— Sunkiausia ne tai, kad pinigų prasimanai nei iš šio, nei iš to, — apgailestavo jis, — o tai, kad užsidirbi iš to, dėl ko verta aukoti gyvenimą.

Nujaučiau, kad ėmė paslapčia gerti. Kartais jam drebėdavo rankos. Kiekvieną sekmadienį aplankydavau jį ir ištempdavau pasivaikščioti, kad bent kiek atsitrauktų nuo enciklopedijomis nukrauto darbo stalo. Žinojau, kad jam skaudu mane matyti. Dėjausi neprisimenanti, kad prašė mano rankos ir kad jį atstūmiau, net kartais matydavau iš padilbų mane stebintį su geismu, o žvilgsnyje atsispindėjo neviltis. Vienintelė priežastis, pateisinanti tokį mano žiaurumą, buvo grynai egoistinis tikslas: tik Migelis žinojo tiesą apie Chulijaną ir Penelopę Aldają.

Per tuos mėnesius, praleistus be Chulijano, Penelopė virto mano miražu, trikdžiusiu sapnus ir nuodijusiu mintis. Dar prisimenu nusivylusį Irenės Marso veidą išgirdus, kad ne aš esu toji moteris, kurios laukė Chulijanas. Neegzistuojanti išdavikė Penelopė Aldaja man buvo pernelyg stipri priešė. Nematoma, — įsivaizdavau ją tobulą, — šviesa, kurios šešėlyje išnykdavau aš — nedora, vulgari, tikra. Niekada nebuvau pagalvojusi, kad galėsiu šitaip neapkęsti tos, kurios net nepažįstu. Man rodos, tikėjau, kad jei susitikčiau su ja akis į akį, įsitikinčiau, jog ir ji — gyvas žmogus, tada burtai išsisklaidytų, ir Chulijanas vėl taptų laisvas. Ir aš būčiau su juo. Tikėjau, kad reikia tik kantriai laukti. Anksčiau ar vėliau Migelis turės atskleisti man tiesą. Ir tikėjausi, kad tada tapsiu laisva.

Vieną dieną mums vaikštinėjant uždara katedros galerija, Migelis susidomėjęs stebėjo mane. Žiūrėdama į jį pamačiau vienišą vyriškį, palaidojusį visas viltis. Žinojau, ką darau, kai pasikviečiau į namus ir leidausi suviliojama. Žinojau, kad jį apgaudinėju ir kad jis tai supranta, bet nieko daugiau pasaulyje neturėjau. Ir mudu iš nevilties tapome meilužiais. Jo akyse mačiau tai, ko negalėjau įžvelgti Chulijano akyse. Jaučiau, kad dabar atsiduodama keršijau ir jam, ir Penelopei už viską, ko netekau. Migelis, apimtas liguisto geismo ir vienatvės, suprato, kad mūsų meilė — tik apgaulė, bet vis tiek nenorėjo manęs prarasti. Kasdien vis labiau grimzdo į girtuoklystę, kartais negalėdavo net mylėtis. Tuomet su kartėliu šaipydavausi, kad, nieko nepaisant, mudu per rekordinį laiką tapome pavyzdinga pora. Skaudindavome vienas kitą iš nevilties ir baimės. Vieną naktį, praėjus beveik metams po mano grįžimo iš Paryžiaus, paprašiau jo, kad papasakotų man visą tiesą apie Penelopę. Migelis buvo girtas ir jį užvaldė pyktis, kokio niekada anksčiau nebuvau mačiusi. Įtūžio pagautas skėlė man antausį ir apkaltino, kad niekada jo nemylėjau, kad esu ne geresnė už kekšę. Suplėšė į skutelius mano drabužius, o kai norėjo mane paimti jėga, pati pasidaviau, gulėjau ir tyliai verkiau. Migelis suklupo ant grindų šalia manęs ir maldavo atleisti. O, kaip aš troškau mylėti ne Chulijaną, o jį, pasirinkti gyvenimą šalia. Bet negalėjau. Mudu apsikabinome tamsoje, ir aš prašiau jo atleisti už visą jam suteiktą skausmą. Tuomet atsakė, kad, jei tikrai to noriu, jis atskleis visą tiesą apie Penelopę Aldają. Pasirodė, kad ir čia klydau.

Tą 1919 metų sekmadienį Migelis Molineras atvyko į Prancūzijos stotį atiduoti bilietų į Paryžių ir atsisveikinti su savo draugu Chulijanu. Jau žinojo, kad Penelopė neateis. Žinojo, kad prieš dvi dienas, kai ponas Rikardas grįžo iš Madrido, jo žmona prisipažino užtikusi Chulijaną su Penelope auklės Chasintos kambaryje. Chorchė Aldaja Migeliui atskleidė, kas įvyko dieną prieš tai, prisaikdinęs, kad niekada niekam to neišduos. Chorchė pasakojo, kad viską sužinojęs ponas Rikardas, įsiūčio pagautas ir šaukdamas kaip pamišėlis, pasileido į Penelopės kambarį, o ji, išgirdusi tėvo riksmus, užsirakino ir verkė tirtėdama iš baimės. Ponas Rikardas kojų spyriais išvertė duris ir rado Penelopę parklupusią, virpančią iš baimės ir pro ašaras prašančią atleisti. Ponas Rikardas skėlė jai antausį, ir ji parkrito ant grindų. Net Chorchei liežuvis neapsivertė pakartoti žodžių, kuriais svaidėsi įtūžęs ponas Rikardas. Visi šeimynykščiai ir tarnai laukė apačioje, drebėdami iš baimės ir nežinodami, ko griebtis. Chorchė užsidarė savo kambaryje ir patamsyje sėdėjo, tačiau net ir čia jį pasiekė pono Rikardo riksmai. Chasintą dar tą pačią dieną išvarė lauk. Ponas Rikardas nesiteikė net pažiūrėt į ją. Tarnams įsakė išginti ją iš namų ir prigrasino, kad jų laukia toks pat likimas, jei kuris nors palaikys su ja ryšius ar bent kalbėsis.

Kai ponas Rikardas nusileido į biblioteką, buvo jau vidurnaktis. Penelopę buvo užrakinęs buvusiame Chasintos kambaryje ir griežtai prisakė niekam pas ją neiti, nei tarnams, nei šeimynykščiams. Chorchė savo kambaryje girdėjo, ką tėvai kalbasi apačioje esančiame salone. Vėlai naktį atvyko gydytojas. Ponia Aldaja palydėjo jį į kambarį, kur buvo užrakinta Penelopė, ir palaukė už durų, kol gydytojas baigs apžiūrą. Išėjęs jis tik linktelėjo ir paėmęs atlygį išėjo. Chorchė girdėjo, kaip ponas Rikardas įspėjo, kad jei gydytojas drįs paviešinti, ką matęs, jis pats pasirūpins sugadinti jo reputaciją ir tada šis praras teisę kada nors imtis medicininės praktikos. Net ir Chorchė žinojo, kad tėvas burnos veltui neaušina.

Chorchė prisipažino labai susirūpinęs dėl Penelopės ir Chulijano. Jam nėra tekę matyti tėvo tokio įširdusio. Net turint galvoje įsimylėjėlių akibrokštą, jis negalėjo suvokti tokio pykčio priežasčių. Čia slypėjo kai kas daugiau, manė jis. Ponas Rikardas jau buvo davęs nurodymus išbraukti Chulijaną iš Švento Gabrieliaus kolegijos, susisiekęs su vaikino tėvu skrybėlininku ir sutaręs nedelsiant siųsti jį į kariuomenę. Išgirdęs visa tai Migelis nusprendė, kad negalės to pasakyti Chulijanui. Jeigu sužinos, kad ponas Rikardas laiko po užraktu Penelopę, kuri savo įsčiose nešioja jų kūdikį, Chulijanas niekada neišvažiuos į Paryžių. Žinojo, kad pasilikti Barselonoje jo draugui reiškė visko pabaigą. Todėl nusprendė jį apgauti ir leisti išvykti į Paryžių nieko nežinantį ir su viltimi, kad anksčiau ar vėliau Penelopė bus kartu su juo. Tądien stotyje atsisveikindamas su Chulijanu jis vylėsi, kad dar ne viskas prarasta.

Kitą dieną, pasklidus žiniai, kad Chulijanas dingo, prasidėjo tikras pragaras. Ponas Rikardas Aldaja svaidėsi žaibais. Nusamdęs pusę policijos departamento nesėkmingai ėmėsi bėglio paieškų. Tuomet apkaltino skrybėlininką, kad šis atskleidęs jų planą, ir pagrasino visiškai sužlugdyti jo verslą. Nieko nesuprantantis skrybėlininkas kaltę suvertė Sofi, kad padėjo pasprukti savo nelaimėliui sūnui, ir dievagojosi išmesiąs ją į gatvę. Niekam nė į galvą neatėjo, kad kalčiausias — Migelis Molineras, sukūręs tą planą ir žinojęs visas smulkmenas. Niekas, išskyrus Chorchę Aldają, kuris po dviejų savaičių apsilankė pas jį. Dabar jau neatrodė išsigandęs. Tai buvo kitas Chorchė Aldaja, suaugęs ir praradęs nekaltybę. Kad ir kas būtų, Chorchė išsiaiškins, kas slypėjo už nepateisinamo pono Rikardo pykčio. Vizito tikslas buvo aiškus: jis pasakė žinąs, kad Migelis padėjo Chulijanui pasprukti. Pareiškė, kad nuo šiol jiedu — ne draugai, ir daugiau niekuomet nenorįs jo matyti, net pagrasino nužudyti, jei Migelis išpasakos dalykus, apie kuriuos abu kalbėjosi prieš dvi savaites.

Maždaug po savaitės Migelis gavo laišką, pasirašytą netikru vardu paties Chulijano, kuriame jis pranešė savo adresą Paryžiuje ir kad jam viskas gerai, kad spėjęs jo pasiilgti, ir teiravosi apie motiną ir Penelopę. Buvo ir Penelopei adresuotas laiškas, kad Migelis jį pasiųstų iš Barselonos, pirmą iš tų, kurių Penelopė niekuomet neperskaitė. Migelis keletui mėnesių apsišarvavo kantrybe. Chulijanui rašydavo kas savaitę, pranešdamas tik tai, ką laikė derama pasakoti, galima sakyti, visokius niekus. Chulijanas rašė apie Paryžių, kaip viskas sunkiai klojasi, ir koks viskuo nusivylęs jaučiasi. Migelis siųsdavo jam pinigų, knygų ir savo draugystę. Chulijanas atsakydavo, visuomet pridėdamas laišką Penelopei. Migelis juos persiųsdavo iš skirtingų vietų, žinodamas, kad viskas veltui. Savo laiškuose Chulijanas nedrįsdavo klausinėti apie Penelopę. O Migelis nieko negalėjo papasakoti. Iš Chasintos sužinojo, kad Penelopė iš namų Tibidabo gatvėje nėra iškėlusi kojos nuo tada, kai tėvas užrakino ją trečio aukšto kambaryje.

Vieną vakarą netoli namų kelią jam pastojo šešėlyje lūkuriavęs Chorchė Aldaja. „Atėjai manęs pribaigti?“ — paklausė Migelis. Chorchė pareiškė, kad turi jam ir jo bičiuliui Chulijanui pasiūlymą. Jis įdavė laišką ir įsakė išsiųsti, kad ir kur Chulijanas slapstytųsi. „Visų mūsų ir jūsų labui“, — pareiškė. Voke ant mažučio popieriaus lapelio Penelopės Aldajos rašysena buvo užrašyta:

Brangus Chulijanai,

rašau tau norėdama pranešti apie savo netrukus įvyksiančias sutuoktuves ir prašau mane pamiršti visam laikui Eik savo keliu. Pykčio tau nejaučiu, bet nebūsiu nuoširdi, jei neprisipažinsiu, kad niekuomet tavęs nemylėjau ir niekada nebūčiau galėjusi pamilti. Linkiu tau visa ko geriausio, kad ir kur būtum.

Penelopė

Migelis gal tūkstantį kartų perskaitė tą laiškelį. Rašysena negalėjo suklaidinti, tačiau nepatikėjo, kad Penelopė savo noru būtų parašiusi tokį laišką. „Kad ir kur būtum…“ Juk Penelopė puikiai žinojo, kur buvo Chulijanas, — Paryžiuje, ir laukė jos. Nors, svarstė Migelis, gal apsimetė nežinanti jo buvimo vietos tam, kad apsaugotų jį. Būtent tai neleido Migeliui suvokti, kas iš tiesų įkvėpė ją parašyti tokias eilutes. Kuo dar galėjo bauginti ją ponas Rikardas Aldaja, mėnesius laikydamas užrakintą kambaryje tarsi belaisvę? Geriau nei kas nors kitas Penelopė suprato, kad šis laiškas Chulijanui taps užnuodyta strėle, pataikiusia tiesiog į širdį: devyniolikmetis jaunuolis vienas nesvetingame, tolimame mieste, visų paliktas, su vos rusenančia viltimi kada nors pasimatyti su ja. Nuo ko ji norėjo apsaugoti Chulijaną, šitaip atstumdama? Ilgai svarstęs Migelis nutarė laiško neišsiųsti. Bent tol, kol nesupras priežasties. Nenorėjo be aiškios priežasties užduoti bičiuliui širdies.

Po kelių dienų sužinojo, kad ponas Rikardas Aldaja, įsiutęs dėl Chasintos Koronado, kuri dienų dienas kiūtojo prie durų, trokšdama bent akies krašteliu išvysti Penelopę, pasinaudojo ryšiais ir buvusią dukters auklę uždarė į Ortos beprotnamį. Migeliui panorus ją aplankyti, niekas nedavė sutikimo pasimatyti. Tris mėnesius Chasinta Koronado praleido visiškai izoliuota. Po trijų tamsoje ir tyloje nugyventų mėnesių, aiškino jam vienas iš gydytojų — jaunas, besišypsantis asmuo, — pacientės paklusnumas garantuotas. Širdgėlos kamuojamas Migelis lankėsi pensione, kur vėliau gyveno Chasinta. Kai pasakė savo vardą, prižiūrėtoja prisiminė, kad jam prieš tris savaites paliktas raštelis. Sumokėjęs reikiamą sumą, pasirodžiusią neadekvačiai didelę, gavo raštelį, kuriame auklė pranešė, kad atleista dar viena tarnaitė, vardu Laura, įtarus ją padėjusią Penelopei išsiųsti Chulijanui laišką. Migelis sumetė, kad vienintelė vieta, kur Penelopė galėjo būti pasiuntusi laišką, buvo jo tėvų namai San Antonijaus skersgatvyje. Tikėjosi, kad jie persiųs laišką į Paryžių.

Tada nusprendė aplankyti Sofi Karaks, atsiimti tą laišką ir išsiųsti į Paryžių. Fortunio namuose Migelio laukė nemaloni staigmena: Sofi čia jau nebegyveno. Prieš keletą dienų buvo palikusi savo vyrą, bent jau tokie gandai sklandė iš aplinkinių. Tuomet Migelis panoro pasikalbėti su skrybėlininku, užsibarikadavusiu ateljė ir draskomu pykčio bei pažeminimo. Migelis stengėsi paaiškinti jam, kad atėjo čia atgauti laiško, adresuoto jo sūnui.

— Aš neturiu sūnaus, — toks buvo atsakymas.

Migelis Molineras išėjo nė nenutuokdamas, kad jo ieškomas laiškas įstrigo pas namo durininkę, o tu, Danieli, po daugelio metų radai jį ir perskaitei Penelopės žodžius, šįsyk iš visos širdies rašytus Chulijanui. Deja, jie niekada jo nepasiekė.

Kai išėjo iš ateljė, prie jo prisiartino viena iš kaimynių ir pasiteiravo, ar ieško Sofi. Migelis linktelėjo.

— Esu Chulijano draugas.

Visenteta pranešė, kad Sofi, apsistojusi netoli Pašto rūmų vienoje iš gatvelių esančiame pensione, ketina išvykti į Ameriką. Migelis susirado tą varganą buveinę be šviesos ir oro. Užkopęs dulkėtais, išklerusiais laiptais į ketvirtą aukštą, Sofi Karaks rado drėgname, tamsiame kambarėlyje. Chulijano motina gūžėsi ant lovos, atokiau nuo lango, kur tarsi du karstai gulėjo dar neišpakuoti lagaminai, jos dvidešimt dvejų metų gyvenimo Barselonoje įrodymas.

Perskaičiusi Penelopės laišką, kurį Chorchė perdavė Migeliui, Sofi nubraukė pykčio ašaras.

— Ji tai žino, — sumurmėjo. — Vargšelė, ji žino…

— Ką žino? — nesuprato Migelis.

— Tai mano kaltė, — tarė Sofi. — Tik mano vienos.

Migelis nieko nesuprasdamas suėmė jos rankas. Sofi išdrįso pažvelgti jam į akis.

— Chulijanas ir Penelopė — brolis ir sesuo, — sukuždėjo.

3

Prieš daug metų, kol dar nevergavo Antoniui Fortuniui, Sofi Karaks buvo mergina, gyvenanti iš savo talento. Vos devyniolikos atvyko į Barseloną tikėdamasi rasti gerą darbą, bet viltys taip ir neišsipildė. Prieš mirtį tėvas rūpinosi įtaisyti ją pas Benarensus, vieną pasiturinčių Barselonos prekybininkų šeimą.

— Jei numirčiau, — pasakė, — kreipkis į juos, ir būsi priimta kaip tikra duktė.

Žadėtas šiltas priėmimas kaip tik ir buvo bėdų pradžia. Ponas Benarensas priėmėją nesvarstydamas, išskėstomis rankomis. Ponia Benarens, be jokio gailesčio jos nesėkmingai susiklosčiusioms aplinkybėms, įdavė šimtą pesetų ir parodė duris.

— Tau dar visas gyvenimas prieš akis, o man — tik šitas apgailėtinas gašlūnas vyras.

Diputasjon gatvėje esanti muzikos mokykla priėmė ją pianino ir solfedžio mokytoja. Tuomet geru tonu buvo laikoma pasiturinčių šeimų dukteris leisti į socialiuosius mokslus, kad išprustų saloninės muzikos srityje, kur polonezas nebuvo toks pavojingas kaip pokalbiai ar abejotinos literatūros skaitymai. Taip Sofi Karaks pradėjo savo darbą — prabangių rūmų lankymą. Ją pasitikdavo nebylios tarnaitės krakmolytais kykais, palydėdavo į muzikos salonus, kur laukdavusios priešiškai nusiteikusios pramonės aristokratų atžalos šaipydavosi iš jos tarties, nedrąsumo ir tarnaitei prilygstančios padėties. Nelengvas kryžius. Pamažu išmoko rūpintis dešimčia gabiausių mokinių, kurias išskyrė iš išsikvepinusių žvėriūkščių gaujos, ir į nieką nekreipti dėmesio.

Tuo metu Sofi susipažino su jaunuoju skrybėlininku (taip jis išdidžiai buvo pasivadinęs) Antoniu Fortuniu, kuris bet kokia kaina buvo pasiryžęs jai asistuoti. Sofi Antoniui jautė nuoširdų draugiškumą ir nieko daugiau, tačiau jis greitai paprašė jos rankos, to pasiūlymo Sofi nepriimdavo bent dvylika kartų per mėnesį. Kaskart jiems atsisveikinant, tikėjosi daugiau jo nematyti, nes nenorėjo skaudinti. Tačiau skrybėlininkas kantriai pradėdavo puolimą iš naujo: kviesdavo ją pašokti, siūlydavo pasivaikščioti ar priešpiečių Kanudos gatvės užeigoje. Sofi Barselonoje jautėsi labai vieniša, todėl buvo sunku atsispirti jo uoliam asistavimui, draugijai ir atsidavimui. Vos pažvelgusi į Antonį Fortunį žinojo, kad niekada negalės jo mylėti. Ne taip, kaip svajojo ką nors pamilti. Tačiau nepajėgė atstumti savo pačios atvaizdo, atsispindėjusio apsvaigusio iš susižavėjimo skrybėlininko žvilgsnyje. Jame regėjo tokią Sofi, kokia svajojo tapti.

Taigi iš neryžtingumo ir troškimo Sofi tęsė koketišką žaidimą su skrybėlininku, vildamasi, kad vieną gražią dieną jis susipažins su tinkama mergina ir patrauks savo keliais. Kita vertus, jai patiko jaustis geidžiamai ir garbinamai, tai praskaidrindavo jos vienatvę ir nugindavo praeities prisiminimus. Su Antoniu susitikdavo sekmadieniais po mišių. Kitomis savaitės dienomis atsidėdavo muzikai. Jos mylimiausia mokinė buvo talentinga mergaitė Ana Vels, tekstilės įrenginių gamintojo, klestinčio pramonininko duktė, o jis pats turtus susikrovė pradėjęs nuo nieko, tik didelio pasiaukojimo ir pastangų dėka, didžiąja dalimi svetimų. Ana teigė svajojanti tapti garsia kompozitore ir kūrė Sofi trumputes pjeses pagal Grygą ir Šumaną, tačiau labai išradingai. Ponas Velsas, neabejojantis, kad moterys nesugeba sukurti nieko kita, tik siuvinius ir mezginius, buvo patenkintas, kad duktė taps klaviatūros virtuoze, nes jau buvo sumanęs išleisti ją už kokio nors garsios giminės paveldėtojo ir žinojo, kad rafinuotiems žmonėms patinka įmantrūs tekamo amžiaus merginų sugebėjimai, ne tik nuolankumas ir pražydusios jaunystės žavesys.

Būtent Velsu namuose Sofi susipažino su vienu didžiausių pono Velso rėmėjų ir finansiniu krikštatėviu ponu Rikardu Aldaja, garsios Aldajų imperijos paveldėtoju, laikomu amžiaus pabaigos katalonų plutokratijos [* Valstybės valdymo forma: visa valdžia formaliai arba faktiškai priklauso būriui turtingiausių žmonių.] didžiąja viltimi. Prieš keletą mėnesių Rikardas Aldaja vedė turtingą akinamo grožio ir neištariamo vardo paveldėtoją, pikti liežuviai plakė, kad iš tiesų ką tik iškeptas sutuoktinis nematė jos grožio ir nesivargino įsiminti vardo. Tai grynai šeimų ir bankų sutuoktuvės, o ne romantiškas ryšys, kalbėjo ponas Velsas, labai gerai mokėjęs atskirti pelus nuo grūdų.

Sofi pakako su ponu Rikardu persimesti vieninteliu žvilgsniu, kad suprastų, jog įsimylėjo visam gyvenimui. Aldajos akys buvo tarsi aštriadančio alkano vilko, galėjusio mirtinai įkąsti. Aldaja švelniai pabučiavo jai ranką, glostydamas lūpomis krumplius. Visa, ko skrybėlininkas siekė kantriai ir užsidegęs, ponas Rikardas reikalavo jėga ir nuožmumu. Jo pašaipi šypsena rodė, kad supranta jos mintis ir troškimus ir net šaiposi iš jų. Sofi jautė jam anemišką neapykantą, žadinančią jausmus, kurių mes, patys to nesuvokdami, labiausiai trokštame. Ji nusprendė daugiau niekada su juo nesimatyti, net, jei reikės, atsisakyti savo mylimiausios mokinės, kad tik išvengtų susitikimų su Rikardu Aldaja. Niekas jos taip nebaugino, kaip nuojauta jame tūnančio žvėries ir suvokimas, kad prašmatnaus lino drabužiais pasipuošęs vyriškis — suvedžiotojas. Šios mintys jos galvoje apsisuko per kelias sekundes, ir sutrikusio pono Velso, besikvatojančio Aldajos, nusivylusios mažosios Anos, kuri žmones suprato geriau nei muziką, akivaizdoje surezgė atsiprašymą pasišalinti, o Ana suprato, kad mokytoją prarado visam laikui.

Maždaug po savaitės su ponu Rikardu Aldaja Sofi susitiko prie Diputasjon gatvėje įsikūrusios muzikos mokyklos, kur lūkuriavo jos sklaidydamas laikraštį. Jiedu susižvalgė ir jis, netaręs nė žodžio, nusivedė ją į butą, esantį per du kvartalus nuo mokyklos. Namas buvo naujutėlis, dar neįrengtas. Jiedu užlipo į pirmą aukštą. Ponas Rikardas atidarė duris ir praleido ją pirmą. Sofi užėjo vidun ir apstulbo nuo galybės koridorių ir perėjimų, plikų sienų ir akiai nepasiekiamų lubų. Viduje nebuvo jokio daikto, rodančio, kad tai gyvenamoji patalpa — nei baldų, nei paveikslų, nei šviestuvų. Ponas Rikardas Aldaja uždarė duris, ir jiedu pažvelgė vienas į kitą.

— Visą savaitę negalėjau liautis apie tave galvojęs. Pasakyk, kad tu to nejautei, ir leisiu tau išeiti, daugiau mudu nesusitiksime, — tarė Rikardas.

Sofi nesipriešino.

Jų slapti pasimatymai truko devyniasdešimt šešias dienas. Jiedu susitikdavo saulei leidžiantis, visuomet tame pačiame tuščiame bute Diputasjon ir Rambia de Katalunja gatvių sandūroje. Antradieniais ir ketvirtadieniais, trečią popiet. Jų pasimatymai netrukdavo ilgiau nei valandą. Kartais, Rikardui Aldajai išėjus, Sofi likdavo viena, verkdama ar tirtėdama kur nors kamputyje. Sulaukusi sekmadienio veltui ieškojo skrybėlininko žvilgsnyje atvaizdo moters, kuri, trokšdama apgaulės ir atsidavimo, puolė vis žemiau. Įsimylėjęs skrybėlininkas nematė randų ant jos odos, nei deginimo žymių, nei rėžių. Jis nepastebėjo nevilties jos šypsenoje ir jos nuolankumas jo nenustebino. Gal todėl ji priėmė pasiūlymą tuoktis. Tuomet jau žinojo, kad savo įsčiose nešioja Aldajos kūdikį, tik bijojo jam prisipažinti, beveik taip pat, kaip bijojo netekti. Aldaja joje matė tai, ko Sofi negalėjo pripažinti. Jis davė jai penkis šimtus pesetų, adresą Platerijos gatvėje ir įsakymą atsikratyti nepageidaujamos būtybės. Sofi atsisakius, skėlė tokį antausį, kad ji apsipylė krauju, ir pagrasino ją nudėti, jei išdrįs kam nors prasitarti apie jų susitikimus ar kūdikį. Kai skrybėlininkui pasakė, kad Pino aikštėje ją užpuolę kažkokie niekšai, jis patikėjo. Vestuvių dieną į bažnyčią kažkas per klaidą atsiuntė didelį laidotuvių vainiką. Visi nervingai nusikvatojo iš gėlininko klaidos. Visi, išskyrus Sofi, kuri puikiai suprato, kad jos vestuvių dieną Rikardas Aldaja prisimena ją.

4

Sofi Karaks niekada nemanė, kad po daugelio metų vėl susitiks su Rikardu (dabar jau subrendusiu vyriškiu, šeimos imperijos valdytoju ir dviejų vaikų tėvu), nei pats Aldaja tikėjosi kada nors pažinti sūnų, kurio kadaise būtų atsikratęs už penkis šimtus pesetų.

— Gal aš jau senstu, — ištarė kaip pasiteisinimą, — bet noriu susipažinti su vaikinuku ir suteikti galimybių, kurių nusipelnė sūnus, mano kūnas ir kraujas. Visus tuos metus apie jį net nesusimąsčiau, o dabar tos mintys neduoda man ramybės.

Rikardas Aldaja neabejojo, kad pirmagimis Chorchė atsigimęs visai ne į jį. Vaikinukas buvo silpnutis, uždaro būdo ir jam stigo tėvo polėkio. Jam stigo visko, išskyrus pavardę. Vieną dieną, nubudęs tarnaitės guolyje, jis netikėtai suvokė, kad jo kūnas sensta, kad Dievas atima žavesį. Panikos apimtas, nuogutėlis puolė prie veidrodžio ir suvokė, kad šis meluoja. Tai nebuvo jo atvaizdas.

Tuomet sumanė iš naujo atrasti save, — prisiminti praeitį. Jau seniai žinojo apie skrybėlininko sūnų. Neužmiršo ir Sofi, nors gal tie prisiminimai buvo savotiški. Ponas Rikardas Aldaja nieko neužmiršdavo. Atėjo laikas, kai nusprendė susipažinti su vaikinuku. Tai buvo pirmas kartas per penkiolika metų, kai susidūrė su tuo, kuris jo nepabūgo, nebijojo neįtikti, net šaipėsi iš jo. Jame atpažino savo žavesį ir vyriškumą, ir tylias ambicijas, kurių nepastebi pašaliniai, tačiau ji neduoda ramybės, degina iš vidaus. Viešpats vėl grąžino jam jaunystę. Sofi, iš kurios dabar teliko tik kadaise pažintos moters šešėlis, neturėjo jėgų trukdyti jų ryšiui, skrybėlininko, to buko patino, pavydaus ir niekingo, sutikimas buvo beveik nupirktas. Jis nutarė išplėšti Chulijaną iš to nepriteklių ir vidutinybių pasaulio ir atverti jam finansų rojaus duris. Jis mokysis Švento Gabrieliaus kolegijoje, naudosis visomis jo klasei priklausančiomis gėrybėmis ir patrauks tuo keliu, kurį jam išrinkęs tikrasis tėvas. Ponas Rikardas troško jo paties verto paveldėtojo. Chorchė, išlepintas nevykėlis, visada gyvens jo šešėlyje. Penelopė, gražioji duktė Penelopė — moteris, ir jau savaime yra turtas, o ne iždininkas. Chulijanas turėjo poetišką, bet kartu ir žudiko sielą, jame įžvelgė visas reikiamas savybes. Reikėjo tik laiko. Ponas Rikardas planavo po dešimties metų iš vaikinuko sukurti savo paties atvaizdą. Bet jis net nenutuokė, kad per visą su Aldajų šeima praleistą laiką (net kai buvo laikomas vienu iš jų) Chulijanas troško tik Penelopės. Jam net nekilo mintis, kad Chulijanas slapčiomis jo nekenčia ir kad visas tas farsas buvo vaidinamas dėl galimybės būti šalia Penelopės. Turėti ją, laimėti visiškai. Tuo jie tikrai buvo panašūs.

Kai žmona pranešė užtikusi Chulijaną su Penelope nuogus abejoti neleidžiančiomis aplinkybėmis, pasaulis sugriuvo ir viskas sudegė. Pasibaisėjimas ir išdavystė, nenusakomas įtūžis pasijutus apgautam to, kurį laikė švenčiausiu dalyku, savo paties sumanyto žaidimo auka, pažemintam ir apmulkintam to, kurį išmoko dievinti kaip save patį. Jį pagavo nenumaldomas įsiūtis, kurio niekas negalėjo suvokti. Kai gydytojas patvirtino, kad Penelopė tikrai praradusi nekaltybę ir, galimas daiktas, nėščia, pono Rikardo Aldajos sielą apėmė akla neapykanta. Savo rankoje regėjo Chulijano ranką, tą, kuri įsmeigė durklą į jo širdį. Dar to nežinojo, bet diena, kai įsakė užrakinti Penelopę trečio aukšto kambaryje, buvo jo merdėjimo pradžia. Pasiryžimas išvykti buvo tik priešmirtinis save naikinusiojo gargaliavimas.

Sudaręs paliaubas su skrybėlininku, kurio anksčiau taip nekentė, nusprendė sunaikinti Chulijaną, išsiųsti į armiją, kur įsakys jo mirtį paviešinti kaip nelaimingą atsitikimą. Lankyti Penelopės neleido niekam: nei gydytojams, nei tarnams, nei šeimynykščiams, išskyrus jį ir žmoną. Per visus tuos mėnesius mergaitė buvo įkalinta kambaryje, atsiduodančiame mirtimi ir liga. Tuo metu bendrai už jo nugaros slapta susitarė liautis jį palaikyti ir ėmė veikti savavališkai, kėsindamiesi į valdžią ir sėkmę. Slaptuose Madrido koridorių susirinkimuose ir Ženevos bankuose Aldajų imperija tyliai iro. Chulijanas, kaip jis ir įtarė, paspruko. Giliai širdyje jis vis dėlto didžiavosi vaikinuku, nesvarbu, kad troško jo mirties. Pats, juo dėtas, elgtųsi taip pat. Vis tiek kas nors už tai atsakys.

1919 metų rugsėjo 27 dieną Penelopė Aldaja pagimdė negyvą vyriškos lyties kūdikį. Jeigu ją būtų prižiūrėjęs gydytojas, jis būtų pranešęs apie kūdikio gyvybei gresiantį pavojų ir kad skubiai reikia atlikti cezario pjūvį. Jei šalia būtų buvęs gydytojas, gal būtų sustabdęs kraujavimą, nuo to ir mirė Penelopė, vaitodama, daužydama ir nagais draskydama užrakintas duris, už kurių tyliai verkė tėvas, iš baimės drebėjo motina. Jei šalia būtų buvęs gydytojas, jis būtų apkaltinęs Rikardą Aldają žmogžudyste, nes trūko žodžių apsakyti to tamsaus, krauju aptaškyto kambario vaizdą. Tačiau jo tenai nebuvo. Ir kai pagaliau duris atidarė, Penelopę rado mirusią, tysančią savo pačios kraujo klane, apsikabinusią nuostabų purpurinės spalvos kūdikį. Visi neteko žado. Kūnus be jokių apeigų ar liudytojų palaidojo rūsio kriptoje. Patalai ir kiti daiktai buvo sudeginti, o kambarys užmūrytas.

Kai kaltės ir gėdos apakintas Chorchė Aldaja papasakojo Migeliui Molinerui, kas įvyko, šis nutarė Chulijanui išsiųsti Penelopės pasirašytą laišką, kuriame rašė jo nemylinti ir pranešė apie savo fiktyvią santuoką. Jau verčiau Chulijanas patikės ta melagyste ir gyvens apgavystės šešėlyje, negu sužinos kraupią tiesą. Po dvejų metų, kai mirė ponia Aldaja, atsirado tokių, kurie dėl jos mirties kaltino prakeiksmu pažymėtus namus, tačiau Chorchė suprato, kad ją sudegino kaltės ugnis, Penelopės riksmai ir beviltiškas beldimasis į duris, nenutilęs jos širdyje. Tuo metu šeimos imperiją jau persekiojo nesėkmės, ir Aldajų šlovė nuo pykčio ir atpildo stichijos griuvo kaip smėlio pilis neišvengiamos istorijos akivaizdoje. Sekretoriai ir iždininkai surengė pabėgimą į Argentiną, kad pradėtų naują, tik daug kuklesnį verslą. Svarbiausia buvo nutolti. Pabėgti nuo šmėklų, klajojančių Aldajų dvaro koridoriais, nors klajodavusios jais visais laikais.

Vienos 1921 metų dienos rytą visiškai slaptai, prisidengę svetimais vardais, jie išvyko tiesioginiu keltu, gabenančiu juos per Atlantą į La Platos uostą. Chorchė su tėvu apsistojo vienoje kajutėje. Senasis Aldaja mirties ir ligos iškankintas vos laikėsi ant kojų. Gydytojai, kuriems jis buvo uždraudęs slaugyti Penelopę, pernelyg jo bijojo, kad atskleistų tiesą, bet jis jautė, kad į laivą atsėlinusi mirtis, ir kūnas, kurį Dievas jau buvo beatimąs tą rytą, kai nusprendė susirasti sūnų Chulijaną, geso. Per visą ilgą kelionę, nenuleisdamas akių nuo beribio vandenyno, tirtėdamas po antklodėmis nujautė, kad žemės neišvys. Kartais, sėdėdamas laivo gale, stebėjo ryklių būrius, sekusius iš paskos nuo pat Tenerifės uosto. Girdėjo kalbant, kad jie — įprasta transatlantinių laivų palyda. Tie plaukiojantys žvėrys mito maita, kurią palikdavo laivai. Bet ponas Rikardas nepatikėjo. Jį kankino nerimas, kad grobuonys persekioja jį. „Tu jau lauki manęs“, — galvojo, regėdamas juose tikrąjį Dievo pirštą. Tuomet privertė prisiekti Chorchę, kurio tiek metų nekentė ir į kurį dabar neišvengiamai turėjo kreiptis, kad išpildys paskutinę jo valią.

— Prisiek, kad rasi Chulijaną Karaksą ir nužudysi.

Vieną rytą, kai iki Buenos Airių buvo likusios dvi dienos, Chorchė nubudęs pamatė, kad tėvo gultas tuščias. Išėjo ieškoti jo ant denio, tačiau, be miglos, ten nieko nebuvo. Dar šiltą tėvo chalatą rado numestą laivo gale. Laivas skrodė purpurinius purslus, o kruvinas vandenynas alsavo ramybe. Tada pastebėjo, kad ryklių būrys jau neseka iš paskos, o kažkur tolumoje pelekai juda ratu tarsi šokyje. Per likusias kelionės dienas nė vienas keleivis nepastebėjo ryklių pulko. Kai Chorchė išlipo Buenos Airėse ir muitinės pareigūnas paklausė, ar jis keliaujas vienas, tik linktelėjo. Jis jau seniai keliauja vienas.

5

Praėjus dešimčiai metų nuo to laiko, kai išlipo Buenos Airėse, Chorchė Aldaja, arba žmonijos atmata, kuria jis per tą laiką virto, grįžo į Barseloną. Nesėkmės, persekiojusios Aldajų šeimą Aigentinoje, tapo tikru prakeiksmu. Tenai Chorchė liko vienas kaip pirštas su merdėjančiu Rikardo Aldajos paveldu, tapusiu jam, neįvaldžiusiam tėvo išdidumo ginklų, nelengva užduotimi. Į Buenos Aires atvyko tuščia širdimi ir sąžinės graužaties išdraskyta siela. Vėliau lyg epitafiją ar atsiprašymą kartos, kad Amerika tėra miražas, niekšų ir maitvanagių kraštas, o jis buvo auklėjamas senutės Europos, iš inercijos judančio lavono, privilegijų ir manieringumo dvasia. Pakako kelerių metų, kad užmirštų viską — net reputaciją ir auksinį laikrodį, tėvo padovanotą Pirmosios komunijos proga. Už tuos pinigus pavyko įsigyti bilietą atgal. Žmogus, grįžęs į Ispaniją, veikiau priminė kartybės ir nesėkmių naštos slegiamą valkatą, apimtą vienintelės minties — neapykantos tam, kurį laikė žlugimo priežastimi: Chulijanui Karaksui.

Tėvui duota priesaika nesiliovė rusenusi. Vos grįžęs į Barseloną greitai įsitikino, kad Chulijanas Karaksas, kaip ir jis pats, be pėdsakų dingęs iš miesto, kuris jau nebuvo toks, kokį paliko prieš dešimt metų. Kaip tik tada susitiko su senu jaunystės metų personažu — likimo nulemtas atsitiktinumas. Po gausybės kelionių valstybės pataisos darbų įstaigomis ir kalėjimais Fransiskas Chavjeras Fumeras nusisamdę į armiją ir išsitarnavo leitenanto laipsnį. Daugelis matė jį kaip būsimą generolą, tačiau nešvarus skandalas kurio detalės taip niekada ir nepaaiškėjo, nulėmė pašalinimą iš karinės tarnybos. Net ir tuomet jo reputacija pranoko rangą ir duomenis. Jį pakankamai liaupsino, tačiau dar labiau bijojo. Fransiskas Chavjeras Fumeras, tas nedrąsus, sutrikęs berniūkštis, grėbstęs Švento Gabrieliaus kolegijos kieme išdžiūvusius lapus, tapo tikru galvažudžiu. Sklido kalbos, kad Fumeras už pinigus likviduodavo žinomus asmenis, įvairių grupuočių užsakymu pašalindavo politines figūras, ir tai atlikdavo pats.

Jiedu su Aldaja akimirksniu atpažino vienas kitą „Novedades“ kavinėje ir suėjo draugėn. Aldaja buvo pasiligojęs, iškankintas keistos karštinės, dėl kurios kaltino Amerikos miškų vabzdžius.“ Tenai net ir moskitai — kalės vaikai“, — keiksnojo jis. Fumeras klausėsi jo su nuostaba, sumišusią su pasibjaurėjimu. Moskitams ir apskritai vabzdžiams jis jautė nenumaldomą potraukį. Žavėjosi jų disciplinuotumu, galia ir organizuotumu. Tarp jų nebuvo dykaduonių, priešgynų, sodomijos nei rasinių išsigimimų. Didžiausia jo aistra tapo voragyviai, jau vien dėl keisto sugebėjimo regzti pinkles — voratinklius, prie kurių su begaline kantrybe tykodavo savo aukų, per kvailumą ar narsą anksčiau ar vėliau ten pakliūsiančių. Jo manymu, žmonių visuomenė turėtų daug ko pasimokyti iš voragyvių. Aldaja buvo geriausias moralinio ir fizinio žlugimo pavyzdys. Ne pagal amžių susenęs, apsileidęs, suglebusiais raumenimis. Fumeras negalėjo pakęsti silpnų žmonių. Jie kėlė jam šleikštulį.

— Chavjerai, man visai blogai, — guodėsi Aldaja. — Gal neatsisakysi pagelbėti?

Susidomėjęs Fumeras nutarė apgyvendinti Chorchę savo namuose. Jis gyveno Ravalio rajone, Kadenos gatvėje, prieblandoje skendinčiame bute. Draugiją sudarė galybė vabzdžių nesuskaičiuojamose kolbose ir stiklo induose ir pustuzinis knygų. Fumeras šlykštėjosi knygomis taip smarkiai, kaip dievino vabzdžius, tik šios knygos buvo ne šiaip sau tomeliai, o Chulijano Karakso romanai, kuriuos išleido Kabestanio leidykla. Fumeras sumokėjo dviem kekšėms, motinai su dukterimi, gyvenusioms kitame laiptų aikštelės bute, kad stebėtų Aldają, kai pats išeina į tarnybą. Tas keistas duetas klientams panorėjus leidosi badomos ar deginamas cigaretėmis, ypač mėnesiui baigiantis. Fumerui nereikėjo Aldajos mirties. Tik ne dabar.

Fransiskas Chavjeras Fumeras buvo gavęs tarnybą Kriminalinėje brigadoje, kur darbavosi su kvalifikuotu personalu, sugebėdavo atlikti painiausias užduotis, kurioms reikėjo didžiausio diskretiškumo, kad gerbiami asmenys galėtų gyventi iliuzijų pasaulyje. Kai ką panašaus jam buvo kalbėjęs leitenantas Diuranas, prozopopėjos [* Perkeltinės reikšmės posakiai, kai gyvos būtybės bruožai suteikiami daiktams ar reiškiniams.] meistras, kurio dėka Fumeras pradėjo tarnybą departamente.

— Būti policininku — tai ne darbas, tai — misija, — postringavo Diuranas. — Ispanijai reikia daugiau vyrų su kiaušais, o ne apsižliumbusių nusmurgėlių.

Deja, gana greitai leitenantas Diuranas, išvykęs į reidą Barselonetoje, tapo nelaimingo atsitikimo auka.

Vienų gaudynių metu Diuranas, sprukdamas nuo anarchistų, per neapdairumą iškrito iš penkto aukšto pro mansardos langelį. Visi sutartinai teigė, kad Ispanija neteko didžio žmogaus, ateities vizijos kūrėjo ir aktyvios veiklos nebijančio mąstytojo. Fumeras su pasididžiavimu užėmė jo vietą, giliai širdyje suvokdamas, kad teisingai pasielgė jį nustūmęs, nes Diuranas šiam darbui jau buvo per senas. Fumerui visi seniai, kaip ir paralyžiuotieji, čigonai ar homoseksualai, kėlė pasibjaurėjimą, nesvarbu, ar jų raumenys buvo stiprūs, ar ne. Dievas irgi kartais klysdavo. Kiekvieno neabejingo vyro pareiga buvo taisyti šias nedideles klaidas, kad pasaulis atrodytų patrauklesnis.

1932 metų kovą, po keleto savaičių nuo susitikimo „Novedades“ kavinėje, Chorchė Aldaja pasijuto geriau ir atvėrė Fumerui širdį. Paprašė atleisti už nesusipratimus jaunystės metais ir su ašaromis akyse iki smulkmenų papasakojo visą istoriją nuo pradžios iki galo. Fumeras išklausė tylėdamas, labai susidomėjęs, kartais pritariamai linkčiodamas. Savęs klausė, ar Aldają nudėti dabar, ar palūkėti? Jis atrodė gana silpnas, ir peilio ašmenys jo dvisiame ir suglebusiame kūne sukeltų tik nedidelę šiltą agoniją. Nutarė egzekuciją atidėti. Istorija, ypač dalis apie Chulijaną Karaksą, jį intrigavo.

Iš Kabestanio leidyklos gautos informacijos sužinojo, kad Karaksas gyvena Paryžiuje, bet Paryžius — didelis miestas, ir, atrodė, niekas nežino tikslaus jo adreso. Niekas, išskyrus, moterį, pavarde Monfort, kuri kategoriškai atsisakė tai atskleisti. Fumeras, jai neįtariant, gal du ar tris kartus po darbo leidykloje mėgino sekti, tramvajuje sėdėjo nuo jos už pusės metro. Moterys niekuomet neatkreipdavo į jį dėmesio, o jei ir pažvelgdavo, tučtuojau nusukdavo žvilgsnį, vaizduodamos nė nepastebėjusios. Vieną vakarą, pasekęs ją iki laiptinės Pino gatvėje, Fumeras grįžo namo ir su įniršiu masturbavosi, įsivaizduodamas, kaip lėtai ir metodiškai, žiūrėdamas tiesiai į akis, suvaro peilį į tos moters kūną — kiekvienas dūris po du tris centimetrus. Gal tokiu būdu ji malonės pasakyti Karakso adresą ir su policininku elgsis pagarbiai, kaip dera.

Chulijanas Karaksas — vienintelis, kurį Fumeras buvo nusprendęs nužudyti, bet nepavyko. Gal todėl, kad tai — pirmas bandymas, o, laikui bėgant, išmoksti visko. Darsyk išgirdęs tą vardą išsiviepė nemirksėdamas, pamažu apsilaižydamas viršutinę lūpą: tokia šypsena, kuri jo kaimynėms kekšėms varė siaubą. Dar prisiminė Karaksą, bučiuojantį Penelopę senuosiuose rūmuose Tibidabo gatvėje. Jo Penelopę. Jo meilė buvo tyra ir teisinga, mąstė Fumeras, tokia, kokią rodo kino filmuose. Fumeras buvo tiesiog pamišęs dėl jų ir mažiausiai dukart per savaitę apsilankydavo kino teatre. Kaip tik kino salėje suprato, kad Penelopė buvo jo didžioji meilė. Visos kitos, neišskiriant net jo motinos, buvo tik kekšės. Klausydamasis paskutiniųjų Aldajos svarstymų nusprendė vis dėlto jo nežudyti. Tiesą sakant, net nudžiugo, kad likimas vėl juodu suvedė. Jį, kaip kine, kurį šitaip mėgo, aplankė vizija: Aldaja atneš jam dovanėlę ant padėklo. Anksčiau ar vėliau jie visi atsidurs Fumero voratinklyje.

6

1936 metų žiemą broliai Molinerai nutarė galutinai prigriebti Migelį ir išginti iš Puertafarisos gatvės dvaro, kuris dar ir šiandien riogso tuščias ir apleistas. Jie troško matyti jį gatvėje, net be menkutės jam priklausiusios dalies, be savo knygų ir tos atsiskyrimo laisvės, kuri juos žeidė ir kurstė pavydą. Jis nieko nenorėjo man sakyti ar kreiptis pagalbos. Atėjusi į susitikimą sužinojau, kad tapo veik neturtėlis, jo laukė brolių pasamdyti galvažudžiai, atliekantys turto inventorizaciją, buvo nusavinti ir nedaugelis jam priklausiusių daiktų. Migelis jau kelios naktys nakvojo Kanudos gatvės pensione, niūrioje, drėgnoje skylėje, iš kvapo ir spalvos primenančioje kapines. Pamačiusi kambarį, kuriame buvo apsistojęs, — veikiau karstą be langų, — ir geležinę kalėjimo lovelę, pasikviečiau Migelį gyventi pas save. Jis be paliovos kosėjo ir atrodė pasiligojęs. Teisinosi atsinaujinusiu kataru… Po dviejų savaičių jo savijauta pablogėjo.

Kadangi visuomet vilkėjo juodai, ne išsyk supratau, kad dėmės ant rankovių — kraujas. Išsikviečiau gydytoją, kuris apžiūrėjęs papriekaištavo, kodėl tiek delsiau. Migelis sirgo tuberkulioze. Nuskurdęs ir pasiligojęs gyveno vien atsiminimais ir sąžinės graužatimi. Tai buvo kilniausias ir trapiausias vyriškis, kokį tik man teko pažinti, ir mano vienintelis draugas. Susituokėme vieną vasario rytą miesto Teismo rūmuose. Mūsų povestuvinė kelionė buvo pasikėlus Tibidabo funikulieriumi iš Parko terasų apžvelgti Barseloną — miniatiūrą, apgaubtą miglos. Niekam nepranešėme apie sutuoktuves: nei Kabestaniui, nei mano tėvui, nei jo šeimai, kuri laikė jį mirusiu. Nusprendžiau apie tai parašyti Chulijanui, bet laiško taip ir neišsiunčiau. Mudviejų santuoka buvo slapta. Praėjus keliems mėnesiams po vestuvių į duris pasibeldė nepažįstamas asmuo, prisistatęs Chorchė Aldaja. Žmogus atrodė sugniužęs, nors lauke nuo šalčio galėjai sustingti į ragą, jo veidu žliaugė prakaitas. Pamatęs savo draugą daugiau nei po dešimties metų karčiai šyptelėjo: „Mes visi esame prakeikti, Migeli: tu, Chulijanas, Fumeras ir aš“. Prasitarė, kad apsilankymo tikslas — pasitikėjimo senu draugu Migeliu ženklas, viliantis, kad šis, turėdamas galimybę susisiekti su Chulijanu Karaksu, jam padės, nes nori perduoti velionio Rikardo Aldajos pranešimą. Migelis atsakė nežinąs, kur apsistojęs Karaksas.

— Mes jau keleri metai nepalaikome ryšių, — sumelavo. — Paskutinėmis žiniomis, jis gyvena Italijoje.

Aldaja kitokio atsakymo ir nesitikėjo.

— Migeli, tu mane nuvylei. Maniau, laikas ir nesėkmės padarė tave išmintingesnį.

— Yra išimčių, kai gerbiame tuos, kurie mus įkvepia.

Sunykęs, paliegęs Aldaja, toks menkas, kad atrodė tuojau sugrius lyg kaulų krūva, nusikvatojo.

— Fumeras jūsų vestuvių proga siunčia nuoširdžiausius sveikinimus, — pasakė beveik prie pat durų.

Nuo šių žodžių man apmirė širdis. Migelis nutylėjo, tačiau naktį, kai jį apkabinau ir abu apsimetėme miegantys, supratau, kad Aldaja buvo teisus. Mudu buvome prakeikti.

Praėjo keli mėnesiai, apie Chulijaną ar Aldają nebuvo jokių žinių. Migelis ir toliau bendradarbiavo su keliais Barselonos ir Madrido periodiniais leidiniais. Be atilsio dirbo, nesitraukdamas nuo spausdinimo mašinėlės, kurpdamas, kaip jis vadino, paistaliones ir patiekalus tramvajų skaitytojams. Aš tebedirbau Kabestanio leidykloje galbūt tik tam, kad turėčiau vienintelę galimybę jaustis arčiau Chulijano. Jis atsiuntė trumpą žinutę, brūkštelėjęs, kad jau dirba prie naujo savo kūrinio, kurį pavadino Vėjo šešėlis, ir tikisi per keletą mėnesių jį baigti. Laiške nieko nebuvo, jokios užuominos apie tai, kas įvyko Paryžiuje. Laiško tonas šaltas ir labiau oficialus nei anksčiau. Mano pastangos jo neapkęsti buvo bergždžios. Atrodė, kad Chulijanas — ne vyras, o liga.

Migelis nepuoselėjo mano atžvilgiu vilčių. Mainais už atsidavimą ir palankumą nereikalavo nieko, gal tik draugijos ir diskretiškumo. Neišgirdau jokio priekaišto ar skundo. Laikui bėgant, ėmiau jausti jam begalinį švelnumą, daug stipresnį nei mus jungusią draugystę ir užuojautą, vėliau jis mus įkalino. Migelis mano vardu atidarė taupomąją sąskaitą, į kurią pervesdavo beveik visus už straipsnius gautus pinigus. Jis niekuomet neatsisakė bendradarbiauti jokiame leidinyje, parašyti kritinį straipsnį ar apžvalgą. Rašė, prisidengęs trimis pseudonimais, keturiolika ar šešiolika valandų per dieną. Kai klausdavau, kodėl tiek daug dirba, tik šypsodavosi arba sakydavo, kad, nieko neveikdamas, miršta iš nuobodulio. Tarp mūsų niekada nebuvo apgaulės, net žodžiais. Migelis jautė, kad greitai mirs, kad liga negailestingai pasiglemš jo dienas.

— Prižadėk, jei man kas nutiks, pasiimti tuos pinigus, ištekėti darsyk, susilaukti vaikų ir pamiršti mus visus, pirmiausia, žinoma, mane.

— Migeli, o už ko galiu ištekėti? Nekalbėk niekų.

Kartais sugaudavau jį, iš padilbų, su romia šypsena stebintį mane, tarsi galimybė mane matyti jam būtų didžiausia palaima. Kiekvieną pavakarę ateidavo manęs pasitikti prie leidyklos, ir tai buvo vienintelis poilsiui skirtas laikas. Matydavau jį — sukumpusį, kosintį, vaizduojantį tvirtą, nors vis labiau panėšėjo į šešėlį. Vesdavosi mane užkąsti, pasižvalgyti į Fernando gatvės vitrinas, paskui grįždavome namo, ir jis vėl iki gilios nakties sėdėdavo prie darbo. Paslapčia laimindamas kiekvieną kartu praleistą minutę, kasnakt užmigdavo mane apkabinęs, o aš turėjau slėpti ašaras, kad man pritrūko drąsos mylėti šitą žmogų taip, kaip jis mylėjo mane, kad nesugebėjau suteikti jam to, ką be jokio reikalo palikau Chulijanui. Daug naktų prisiekiau sau užmiršti Chulijaną ir likusį gyvenimą paaukoti šiam žmogui, kad jaustųsi laimingas, grąžinti bent trupinius to, ką jis man duoda. Chulijano meiluže buvau tik dvi savaites, tačiau Migelio žmona būsiu amžinai. Jei kada nors šie puslapiai pateks tau į rankas ir pasmerksi mane, — ir aš pati smerkiau save, žiūrėdama į prakeiksmų ir sąžinės graužaties veidrodį, Danieli, — noriu, kad prisimintum mane būtent tokią.

Paskutinio romano rankraštį Chulijanas atsiuntė 1935 metų gale. Nežinau, iš nusivylimo ar baimės atidaviau leidėjui nė neskaičiusi. Paskutinės Migelio santaupos jau prieš keletą mėnesių padengė tiražo leidimą. Kabestanio sveikata tuomet jau buvo visiškai pašlijusi, ir leidykla įklimpo į skolas. Tą pačią savaitę gydytojas, prižiūrėjęs Migelį, labai susirūpinęs užėjo pas mane į leidyklą. Priekaištavo, kad pastangos, kurias jis deda, jog įveiktų ligą, eina perniek, nes Migelis nemažina darbo krūvio ir neskiria pakankamai laiko poilsiui.

— Jam reikėtų vykti į kalnus, o ne alsuoti anglimi ir šarmo garais užterštu Barselonos oru. Nei jis katinas, turintis devynis gyvenimus, nei aš esu jo slaugė. Padėkite atvesti jį į sveiką protą. Manęs atsisako klausyti.

Nutariau vidurdienį grįžti namo ir pasikalbėti su juo. Dar pro uždaras duris viduje išgirdau balsus — Migelis su kažkuo ginčijosi. Pamaniau, gal atėjo kas nors iš leidinių atstovų, tačiau nugirdau minint Chulijano vardą. Išgirdusi prie durų artėjančius žingsnius, puoliau slėptis už kampo viršutinėje laiptų aikštelėje. Iš ten galėjau matyti atvykėlį.

Juodai apsirengęs, abejingo veido vyras, plonytėmis tarsi neužgijusi žaizda lūpomis, šaltomis žuvies akimis. Lipdamas žemyn pakėlė akis ir pažvelgė aukštyn į šešėlį. Sulaikiusi kvapą prigludau prie sienos. Kelias akimirkas stovėjo nejudėdamas, tarsi uosdamas, vypsojo godaus šunėko šypsena. Palaukiau, kol žingsniai nutils, tik tuomet išlindau iš savo slėptuvės ir įėjau į butą. Ore tvyrojo kamparo kvapas. Migelis sėdėjo prie lango, rankos bejėgiškai nusvirusios iš abiejų kėdės pusių. Jo lūpos virpėjo. Paklausiau, kas tas tipas ir ko jam reikėjo.

— Tai Fumeras. Pranešė naujienų apie Chulijaną.

— Ką jis žino apie Chulijaną?

Pažvelgė į mane nepaprastai prislėgtas.

— Chulijanas veda.

Ši naujiena man atėmė žadą. Klestelėjau ant kėdės, Migelis suėmė mano rankas. Kalbėjo sunkiai, pavargusiu balsu. Kol atgavau žadą, persakė visas Fumero atneštas naujienas. Fumeras buvo nusamdęs Paryžiaus policijos darbuotoją, kad išaiškintų Chulijano Karakso gyvenamąją vietą ir pradėtų sekti. Migelis įtarė, kad tai nutiko prieš keletą mėnesių ar net prieš metus. Labiausiai jam nedavė ramybės ne tai, kad Fumeras gali susekti Karaksą, o tai, kad pranešė būtent dabar, kartu su sunkiai tikėtina žinia apie žiedų sumainymą. Sutuoktuvių ceremonija, kaip jis sakė, turėjusi įvykti 1936 metų vasarą. Apie nuotaką tebuvo žinoma mažai, bet man to pakako: ji vardu Irenė Marso ir vadovavo įstaigai, kur Chulijanas ilgus metus dirbo pianistu.

— Nesuprantu, — sumurmėjau. — Jis veda savo globėją?

— Būtent. Tai ne santuoka. Tai kontraktas.

Irenė Marso už Chulijaną buvo vyresnė dvidešimt penkeriais ar trisdešimt metų. Migelio nuomone, tokiais ryšiais Irenė panoro susisaistyti su Chulijanu vien tam, kad jis būtų paveldėtojas, ir taip pasirūpinti jo ateitimi.

— Bet ji ir dabar jam padeda. Visuomet padėdavo.

— Gal nujaučia, kad nebus šalia jo amžinai, — svarstė Migelis.

To žodžio aidas spengė mums ausyse. Atsiklaupiau šalia Migelio ir apkabinau jį. Prikandusi lūpą stengiausi laikytis nepravirkusi.

— Nurija, Chulijanas tos moters nemyli, — pasakė jis, manydamas, kad tai mano sielvarto priežastis.

— Chulijanas nemyli nieko, išskyrus save ir savo prakeiktas knygas, — sukuždėjau.

Pakėlusi akis išvydau Migelio — seno ir išmintingo vaiko — šypseną.

— O ko siekia Fumeras, ištraukdamas visa tai į dienos šviesą dabar?

Greitai viskas išaiškėjo. Po kelių dienų į namus atvyko blyškus lyg vaiduoklis, degantis iš pykčio ir karštinės Chorchė Aldaja. Fumeras jam papasakojęs, kad Chulijanas veda turtingą moterį, siužetas vertas bulvarinio skaitalo. Aldają jau kelios dienos persekiojo vizijos apie visų jo nesėkmių kaltininką ir spindinčią šlovę, kurios jis, Chorchė, neteko. Fumeras jam nepasakė, kad Irenė Marso, gal ir apsirūpinusi finansiškai, buvo viešnamio šeimininkė, o ne pasakos princesė. Nežinojo ir to niuanso, kad Karaksas už nuotaką bent trisdešimt metų jaunesnis ir kad tai veikiau ne santuoka, o labdaros aktas nuskurdusiam, be pragyvenimo šaltinio likusiam vyriškiui. Jis nežinojo nei kada, nei kur toji ceremonija įvyks. Fumeras pasitenkino pasėjęs fantazijos sėklą, kuri gniuždė iš vidaus gyvastį, dar likusią karštinės iškankintame dvokiame ir paliegusiame kūne.

— Chorchė, Fumeras tau melavo, — pasakė Migelis.

— Tai tu, melagių karaliau, drįsti kaltinti savo artimąjį, — svaičiojo Aldaja.

Chorchei net nereikėjo atskleisti nuogąstavimų, — menkame kūne jie ryškėjo mirtininko atvaizdu, o žodžiai gūžėsi po suvytusia oda. Migelis aiškiai suprato Fumero žaidimo taisykles. Jis pats prieš dvidešimt metų Švento Gabrieliaus kolegijoje išmokė Chavjerą žaisti šachmatais. Fumeras apsiginklavo religinio fanatiko strategija ir nemirtingojo kantrybe. Migelis pasiuntė Chulijanui įspėjamąjį laišką.

Fumeras, nusprendęs, kad jau metas, priglaudė Chorchę Aldają ir, prasitaręs, jog po trijų dienų įvyks Chulijano sutuoktuvės, užnuodijo neapykanta jam širdį. Kadangi buvo policijos viršininkas, paaiškino negalintis pasitraukti iš tarnybos. Bet jis, Aldaja, civilis asmuo, gali vykti į Paryžių ir pasirūpinti, kad ta santuoka neįvyktų. „Kaip?“ — paklausė karštinės iškankintas ir neapykantos deginamas Aldaja. Vestuvių dieną iškviesdamas į dvikovą. Fumeras net pasiūlė ginklą, kuriuo, Aldaja neabejojo, sustabdys niekšo, sužlugdžiusio Aldajų dinastiją, širdį. Vėliau Paryžiaus policijos gautame pranešime buvo pažymėta, kad prie jo kojų rastas ginklas buvo apgadintas, todėl savo ketinimų neįvykdė, o tik pats nukentėjo: iššovė sau į veidą. Kai Prancūzijos stoties perone jam buvo perduotas ginklas, Fumeras tai jau žinojo. Jis puikiai nujautė, kad karštinė, kvailumas ir akla neapykanta sutrukdys garbingoje dvikovoje Per Lašezo kapinėse nužudyti Chulijaną Karaksą. O jei netikėtai sukauptų jėgas ir pasiryžtų nužudyti, ginklas, kurį turėjo, padarys savo. Šioje dvikovoje turėjo mirti ne Karaksas, o Aldaja. Jo absurdiška egzistencija, jo pūvantis kūnas ir siela, kuriems Fumeras kantriai leido vegetuoti, šitaip liausis funkcionavę.

Fumeras puikiai žinojo, kad Chulijanas neatstums savo nusigyvenusio ir vargano buvusio draugo. Todėl pamažu mokė Aldają, kaip elgtis. Turėjo prisipažinti, kad prieš daug metų Penelopės atsiųstas laiškas, kuriame ji išsižada jo ir ketina tekėti už kito, buvo apgaulė. Reikėjo prisipažinti, kad jis pats, Chorchė Aldaja, privertęs seserį sukurpti tokį laišką, kai ji, praradusi viltį, apraudojo mylimą Chulijaną. Reikėjo pasakyti, kad krauju srūvančia širdimi ir sužeista siela, gniuždoma vienatvės, tebelaukia jo grįžtančio. Šito turėtų pakakti, kad Karaksas nuspaustų gaiduką ir ištaškytų jam smegenis. Kad pamirštų visus santuokos planus ir daugiau negalėtų galvoti apie nieką, tik grįžimą į Barseloną, kur atgautų Penelopę ir pražuvusią laimę. O Barselonoje, didžiuliame, paties suregztame voratinklyje, jo lauks Fumeras.

7

Chulijanas Karaksas Prancūzijos sieną pervažiavo kelios dienos prieš pilietinio karo pradžią. Pirmas ir vienintelis Vėjo šešėlio tiražas pasirodė prieš keletą savaičių, kaip ir ankstesni leidiniai — apgaubtas pilko anonimiškumo ir neregimybės. Migelis tuo metu jau vos pajėgė dirbti, bet per dieną prisėsdavo prie rašomosios mašinėlės dviem ar trims valandoms, nusilpęs ir karščiuojantis jau neturėjo jėgų atspausti žodžių popieriuje. Dėl vėlavimo įteikti straipsnius bendradarbiauti atsisakė ne vienas leidinys. Kiti jo straipsnius bijojo publikuoti dėl anoniminių grasinimų. Jam liko tik kasdienė skiltis Diario de Barselona laikraštyje, kur pasirašydavo Adriano Malteso slapyvardžiu. Po miestą klaidžiojo karo šmėkla. Šalis gyveno baime. Netekęs darbo, visiškai paliegęs Migelis galėjo tik pereiti aikštę iki Katedros gatvės ir tarsi amuletą visada nešiojosi Chulijano knygą. Paskutinįsyk, kai gydytojas tikrino jo svorį, nesvėrė nė šešiasdešimt kilogramų. Per radiją išgirdome žinią apie Maroko sukilimą, ir po kelių valandų apsilankęs Migelio bičiulis iš laikraščio pranešė apie vyriausiojo redaktoriaus Kansinoso mirtį, — prieš keletą valandų priešais „Canaletas“ kavinę buvo nušautas šūviu į pakaušį. Niekas neišdrįso pasiimti kūno — jis tebetysojo tenai, pažymėjęs šaligatvį kruvinu voratinkliu.

Greitai atėjo trumpos, bet įtemptos prasidedančio teroro dienos. Centro, jau skendėjusio liepsnose, link Diagonalės ir Grasijos gatvėmis žygiavo generolo Godedo būriai. Kaip įprasta sekmadieniais, daugelis Barselonos gyventojų išėjo pasivaikščioti, tikėdamiesi dieną praleisti užkandinėse Planasų kelyje. Juodžiausios karo dienos Barselonoje, žinoma, dar ateis. Po susirėmimo, per stebuklą ar dėl nesutarimų tarp vadų, generolo Godedo būriai pasidavė. Žiuso Kompanio vyriausybė, atrodo, ėmė kontroliuoti padėtį, tačiau visa, kas iš tiesų vyko, labiau suvokiama ir akivaizdu tapo ateinančiomis savaitėmis.

Barselona perėjo anarchistų sindikatų galion. Po trijų suirutės ir gatvės kovų dienų pasklido gandas, kad keturi generolai maištininkai po kapituliacijos įkalinti Montijuko pilyje. Vienas Migelio bičiulis britų žurnalistas, atsidūręs įvykių sūkuryje, pasakojo, kad pasmerktų sušaudyti buvo septynetas, tačiau paskutinę akimirką prisidėjo dešimtys kovotojų. Atidengus liepsną, kūnai, šovinių išvarpyti, virto neatpažįstamai sumaitotais gabalais, ir į kapo duobę teko suversti juos kaip košę. Vieni buvo linkę tikėtis, kad tai jau konflikto pabaiga, kad fašistų būriai niekada neįžengs į Barseloną ir kad maištas užgniaužtas. Tačiau tai buvo tik įvadas.

Paaiškėjo, kad generolo Godedo kapituliacijos dieną Chulijanas buvo Barselonoje, tai rodė Irenės Marso laiškas, kuriame ji pranešė, kad dvikovos metu Per Lašezo kapinėse Chulijanas nužudė Chorchę Aldają. Dar prieš Aldajos mirtį policijai paskambino anonimas, kad šis jau nebegyvas. Chulijanas turėjo nedelsdamas palikti Paryžių, nes dėl žmogžudystės policija paskelbė jo paiešką. Nekilo nė menkiausios abejonės, kas skambino. Nekantraudami laukėme pasirodančio Chulijano, troškome apsaugoti jį nuo dar didesnio blogio, nei Fumero paspęsti spąstai: atskleisti tiesą. Praėjo trys dienos, bet iš Chulijano nebuvo jokių žinių. Migelis nepanoro dalytis su manimi būgštavimais, bet aš puikiai žinojau, apie ką jis mąsto. Chulijanas grįžo dėl Penelopės, o ne dėl mūsų.

— Kas bus, kai sužinos tiesą? — klausinėjau.

— Mes pasirūpinsime, kad to nenutiktų, — atsakydavo Migelis.

Tikriausiai pirmiausia jis išsiaiškins, kad Aldajų šeima dingusi be pėdsakų. Nedaug atsiras vietų, kur galima ieškoti Penelopės. Sudarėme neilgą tokių vietų sąrašėlį ir pradėjome kelionę. Tibidabo gatvės rūmai buvo tik apleista vieta, apkaustyta grandinėmis, gaubiama piktžolių šydo. Rožėmis ir gvazdikais prekiaujantis gėlininkas priešais esančiame skersgatvyje sakė atmenąs vieną vienintelį asmenį, kurį matė klaidžiojantį aplinkui, bet tai buvo pagyvenęs, šlubčiojantis žmogus.

— Tiesą sakant, atrodė labai sugižęs. Pasiūliau pirkti gvazdiką, bet sulaukiau tik atsako eiti velniop, kam dabar, anot jo — karo metu, gali rūpėti gėlės.

Daugiau nematęs nė gyvos dvasios. Migelis nupirko keletą apvytusių rožių ir dėl visa pikta užrašė Diario de Barselona redakcijos telefoną, jei pastebėtų čia atklydus į Karaksą panašų vyriškį. Iš ten patraukėme į Švento Gabrieliaus kolegiją, kur jis susitiko su buvusiu mokslo draugu Fernandu Ramosu.

Graikų ir lotynų kalbos dėstytojas Fernandas vilkėjo abitu. Išvydęs taip varganai atrodantį Migelį, baisiausiai susisielojo. Pasakė, kad Chulijano nematęs, bet prisižadėjo pranešti mums, jei šis pasirodytų, ir jį sulaikyti. Su baime prisipažino, kad prieš mus jį aplankęs Fumeras. Dabar jis vadinosi inspektoriumi Fumeru ir perspėjo Fernandą, kad karo metu verčiau būti atsargesniam.

— Greit prasidės mirčių lavina, o uniformos — ar kunigo sutana, ar kareivio milinė — šūviams neatsparios…

Fernandas Ramosas prisipažino taip ir nesupratęs, kokioje tarnyboje ir kam dabar pavaldus Fumeras, bet neišdrįso klausti. Danieli, man sunku nupasakoti pirmas karo dienas Barselonoje. Net oras atrodė užnuodytas baime ir neapykanta. Kiekviename žvilgsnyje slypėjo įtarumas, o gatvėse tvyrojo tokia tyla, kad, rodės, girdi savo širdies plakimą. Kas dieną, kas valandą sklido nauji gandai ir apkalbos. Pamenu vieną naktį, kai Ramblaso alėja grįžome namo. Aplink nesimatė nė gyvos dvasios, tik anapus langinių besislapstantys veidai stebėjo šešėliuose skendinčią gatvę, Migelis žvalgėsi aplinkui ir pasakė jaučiantis į mūrą galandamus peilius.

Kitą dieną, be didelių vilčių rasti Chulijaną, apsilankėme Fortunio skrybėlių ateljė. Kaimynas iš laiptinės prasitarė, kad skrybėlininkas, įbaugintas paskutinių dienų neramumų, iš ateljė nekišo nosies. Kad ir kiek beldėmės, nenorėjo įsileisti. Tos dienos popietę visai šalia įvyko susišaudymas, ir San Antonijaus skersgatvyje dar telkšojo ką tik pralieto kraujo klanas, kuriame paliktas valkataujančių šunų valiai tysojo arklys. Peralkę nenaudėliai jau draskė gyvulio žarnas, o dėbsantys vaikai laidė į juos akmenis. Visa, ką išvydome — sušmėžavęs pro grotas baikštus skrybėlininko veidas. Pasakėme ieškantys jo sūnaus Chulijano. Skrybėlininkas atkirto, kad jo sūnus miręs, ir liepė nešdintis, nes pakviesiąs policiją. Taip ir nuėjome nieko nepešę.

Kiauras dienas sukome po kavines ir krautuves teiraudamiesi, ar kas nematęs Chulijano. Belsdavomės į pensionus ir viešbučius, traukinių stotis, bankus, kur galima užeiti keistis pinigų… tik niekas neprisiminė matęs į Chulijaną panašaus vyriškio. Baiminomės, kad jis gali būti pakliuvęs į Fumero rankas, ir Migelis pasirūpino, kad vienas kolega žurnalistas, turėjęs ryšių žandarmerijoje, pasidomėtų, ar Chulijano nėra kalėjime. Jokių tą patvirtinančių duomenų nebuvo. Praėjo dvi savaitės, o Chulijanas lyg skradžiai žemę prasmego.

Migelis beveik nemiegojo, vis tikėjosi sulaukti žinių iš savo bičiulio. Vieną pavakarę iš savo kasdienio pasivaikščiojimo grįžo su portveino buteliu. Tai redakcijos dovana, mat pavaduotojas nusprendė daugiau jo skilties nespausdinti.

— Nenori nemalonumų, ir aš suprantu juos.

— Ką dabar darysi?

— Veikiausiai nusigersiu.

Migelis išgėrė tik pusę stiklo, o aš, nė nepajutusi, tuščiu skrandžiu ištuštinau beveik visą butelį. Jau buvo gili naktis, kai mane apėmė nenusakomas snaudulys ir užmigau tiesiog ant sofos. Sapnavau, kad Migelis bučiuoja man kaktą ir apkloja antklode. Pabudau, nes galva plyšo iš skausmo — sunkių pagirių požymis. Norėjau pasakyti Migeliui, kad prakeikiu valandą, kai jam šovė mintis mane nugirdyti, bet suvokiau, kad bute nieko nėra. Priėjusi prie rašomojo stalo šalia mašinėlės radau raštelį. Kad nesijaudinčiau ir niekur neičiau. Jis išėjęs ieškoti Chulijano ir greitai parsives jį namo. Pabaigoje prierašas, kad mane myli. Raštelis iškrito man iš rankų. Tuomet pastebėjau, kad Migelis nuo rašomojo stalo nurinkęs visus savo daiktus, tarsi neketintų čia grįžti ar jais naudotis, tuomet supratau, kad daugiau jo nepamatysiu.

8

Tą popietę į Diario de Barselona redakciją paskambino anas gėlių pardavėjas ir paliko žinią, kad aplink dvarą tarsi vaiduoklis klajoja kažin koks subjektas. Jau po vidurnakčio Migelis atvyko į Tibidabo gatvę prie 32 numeriu pažymėto namo, tą niūrią kalvą, dykynę, prismaigstytą mėnulio šviesos iečių, prasiskverbusių pro medžių lapiją. Nors šešiolika metų jiedu nematė vienas kito, Migelis išsyk atpažino atsargią, beveik katinišką Chulijano eiseną. Jo siluetas sušmėžavo sodo prietemoje, šalia fontanų. Peršokęs tvorą Chulijanas šmirinėjo aplink namą lyg nerimstantis žvėris. Migelis galėjo šūktelėti jį, bet nutarė vengti galimų liudytojų. Jam atrodė, kad slapti žvilgsniai stebi pro gretimų namų langus. Apėjo mūrą iki buvusios teniso aikštės ir garažo. Dar matėsi ant akmenų likę pėdsakai, — Chulijanas atšokusiomis sienos plokštėmis užsikeberiojo kaip laiptais. Sukaupęs visas jėgas Migelis stryktelėjo, — krūtinę smarkiai nudiegė, akyse raibuliavo, — ir atsidūrė viršuje. Drebančiomis rankomis remdamasis į mūrą tyliai pašaukė Chulijaną. Priekyje sliūkinęs siluetas sustingo, tarsi statulos aplinkui. Migelis matė jį stebinčių akių spindesį. Nebuvo tikras, ar po šešiolikos metų Chulijanas jį, ligos iškamuotą, atpažins. Siluetas prisiartino, dešinėje rankoje laikė pailgą žvilgantį daiktą. Tai buvo stiklo šukė.

— Chulijanai… — sukuždėjo Migelis.

Figūra stabtelėjo. Migelis išgirdo, kaip šukė dzingtelėjo ant žemės. Chulijano veidą slėpė tamsa. Prakaulius bruožus dengė dviejų savaičių barzda.

— Migeli?

Netekęs vilties įveikti mūrą nei grįžti atgal, Migelis ištiesė ranką. Chulijanas prisiartino prie tvoros, sugriebė draugo ranką, o kita palietė jo veidą. Kurį laiką abudu žiūrėjo vienas į kitą, tyrinėdami gyvenimo padarytas žaizdas.

— Chulijanai, mums reikia eiti iš čia. Fumeras tavęs ieško. Su Aldaja paspendė tau spąstus.

— Žinau, — abejingai sumurmėjo Karaksas.

— Namai užrakinti. Jau daug metų čia niekas negyvena, — pridūrė Migelis. — Eikš, padėk man nulipti ir sprunkam iš čia.

Karaksas vėl peršoko sieną. Apglėbęs Migelį abiem rankomis, pajuto, koks po duksliais drabužiais sunykęs bičiulio kūnas — nei raumenų, nei svorio. Kai siena buvo įveikta, Chulijanas apkabino draugo pečius ir beveik nešdamas patraukė į Romano Makajos gatvės tamsą.

— Kas tau? — sukuždėjo Karaksas.

— Nieko tokio. Karščiuoju. Greitai pasitaisysiu.

Nuo Migelio jau sklido ligos kvapas, ir Chulijanas daugiau neklausinėjo. Jiedu nusileido Leono XIII gatve iki San Gervasijo alėjos, kur mirguliavo kavinės šviesos. Įsitaisė prie stalo kamputyje, atokiau nuo durų ir langų. Keletas lankytojų rūkydami sėdėjo prie baro ir klausėsi radijo. Padavėjas, vyriškis vaško spalvos oda, nepakeldamas akių nuo grindų, priėmė jų užsakymą. Šilto brendžio, kavos ir, jei kas likę, užkąsti.

Migelis valgio nelietė. Karaksas, matyt, išalkęs kaip vilkas, valgė už du. Abu draugai, atskirti laiko, dabar apžiūrinėjo vienas kitą ryškioje kavinės šviesoje. Kai paskutinį kartą matėsi, dar buvo perpus jaunesni. Vienam berniūkščiui gyvenimas skyrė bėglio dalią, kitam — vargetos. Abu klausė savęs, ar gyvenimas jiems pasiūlė tokias kortas, ar juodu buvo tik prasti lošėjai.

— Migeli, taip ir nepadėkojau, ką dėl manęs darei visus šiuos metus.

— Ir dabar nepradėk. Dariau tai, kas derėjo, kaip liepė širdis. Nėra už ką dėkoti.

— Kaip laikosi Nurija?

— Taip, kaip ją palikai.

Karaksas nudelbė akis.

— Prieš mėnesį susituokėme. Nežinau, ar parašė apie tai.

Karakso lūpos pabalo ir jis papurtė galvą.

— Chulijanai, neturi teisės jai priekaištauti.

— Žinau. Aš neturiu teisės į nieką.

— Chulijanai, kodėl išsyk pas mus neatvykai?

— Nenorėjau jūsų painioti.

— Tai jau nėra vien tavo reikalas. Kur buvai visą tą laiką? Manėme, skradžiai žemę prasmegai.

— Beveik. Buvau namie. Pas tėvą.

Migelis apstulbęs žiūrėjo į jį. Chulijanas papasakojo, kaip atvykęs į Barseloną nežinojo, kur dingti, ir patraukė prie vaikystės namų, bijodamas nieko ten nerasti. Ateljė tebebuvo, kokia buvusi — atidaryta, o už prekystalio stovėjo susenęs, nuplikęs, užgesusiu žvilgsniu žmogus. Jis nenorėjo eiti vidun, rodytis jam, kad grįžo, tačiau Antonis Fortunis staiga pažvelgė į už vitrinos stovintį nepažįstamąjį. Jų akys susitiko, ir Chulijanas, nors troško bėgti, tebestovėjo kaip įbestas. Pamatė skrybėlininko veidu srūvančias ašaras, kai atslinko prie durų ir tyliai išėjo gatvėn. Netaręs nė žodžio įsivedė sūnų vidun, nuleido grotas, ir, kai pasaulis nematė, raudos purtomas jį apkabino.

Vėliau skrybėlininkas prasitarė, kad policija jo ieškojo jau prieš keletą dienų. Fumeras, tas negeros šlovės žmogus, kalbama, dar prieš mėnesį buvo samdomas generolo Godedo žudikas, o dabar dėjosi anarchistų bičiuliu. Būtent jis pranešė, kad Karaksas — pakeliui į Barseloną, nes Paryžiuje šaltakraujiškai nužudė Chorchę Aldają, ir tenai jau paskelbta jo, kaip nusikaltėlio, paieška. Fumeras neatmetė galimybės, kad sūnus paklydėlis pasirodys, todėl skrybėlininkas turi atlikti savo pilietinę pareigą ir pranešti. Fortunis išsyk prisižadėjo neapvilti. Būgštavo, kad tokia gyvatė kaip Fumeras perpras jo apgaulę, bet vos tik niūrusis kortežas pasišalino, skrybėlininkas patraukė tiesiog į katedros koplyčią, kur kadaise susipažino su Sofi, ir meldė šventųjų, kol nevėlu, nukreipti sūnaus žingsnius namo. Kai Chulijanas užėjo pas tėvą, šis papasakojo apie virš jo galvos susitvenkusį pavojų.

— Sūnau mano, kad ir kas tave būtų atvilioję į Barseloną, leisk už tave viską atlikti man, o tu nekelk kojos iš namų. Tavo kambarys tebėra toks, kokį palikai, ir jis bus tavo, kiek tik norėsi.

Chulijanas prasitarė jam, kad į Barseloną grįžęs dėl Penelopės Aldajos. Skrybėlininkas prisiekė padėsiąs ją rasti, ir, kai jiedu susitiks, padės pabėgti į saugią vietą toli nuo Fumero, nuo praeities ir nuo visko.

Visą tą laiką Chulijanas slapstėsi San Antonijaus gatvės bute, o skrybėlininkas patraukė ieškoti Penelopės. Dienas leido savo vaikystės kambaryje, kuris, — tėvas nemelavo, — buvo koks buvęs, gal tik daiktai ir namai atrodė tarsi sumažėję, o gal ir pats gyvenimas, laikui bėgant, lyg susimetęs į kuprą. Daugelis jo sąsiuvinių tebebuvo tenai, pieštukai, kuriuos, pamena, nusmailino savaitę prieš išvykdamas į Paryžių, knygos, kurios laukė būti perskaitytos, spintos lentynose sudėti švarūs vaikinuko drabužiai. Skrybėlininkas papasakojo, kad, jam dingus, Sofija greitai jį paliko, ir, nors daug metų apie ją nieko nežinojo, pagaliau parašė jam iš Bogotos, kur jau senokai gyveno su kitu vyriškiu. Jiedu reguliariai susirašinėjo. „Visuomet kalbame apie tave, — prisipažino skrybėlininkas, — nes tai vienintelis dalykas, kuris mudu siejo.“ Jam ištarus šiuos žodžius, Chulijanui pasirodė, kad skrybėlininkas pamilo savo žmoną tik tada, kai prarado.

— Chulijanai, gyvenime tikrai mylime vieną kartą, nors šito ir nesuvokiame.

Skrybėlininkas, rodėsi, pasmerktas lenktyniauti su laiku, kad pasuktų atgal nevilties kupiną gyvenimą. Neabejojo, jog Penelopė buvo vienintelė meilės stotelė jo sūnaus gyvenime, ir tikėjo, gerai nesuvokdamas, kad, jei padės ją rasti, gal ir pats susigrąžins, ką praradęs, nes ta tuštuma su prakeiksmo pykčiu gėlė kiekvieną odos ląstelę, kiekvieną kaulelį.

Nepaisant visų pastangų ir, dideliam savo nusivylimui, skrybėlininkas greitai įsitikino, kad Barselonoje neliko nė ženklo nei Aldajų šeimos, nei Penelopės. Skrybėlininkas buvo kilęs iš menkai pasiturinčios šeimos, visą gyvenimą plušo, kad tik pragyventų, turtai ir kilmė visada atrodė jam kaip neabejotina vertybė. Penkiolika kryčio ir vargo metų pakako nuo žemės paviršiaus nušluoti rūmus, fabrikus, neliko nė ženklo visos giminės. Paminėjus Aldajų pavardę daugeliui ji atrodė girdėta, tačiau beveik niekas jų neprisiminė. Tądien, kai Nurija Monfort su Migeliu Molineru ieškodami Chulijano apsilankė skrybėlių ateljė, skrybėlininkas nė neabejojo, kad jiedu — Fumero siųsti šnipai. Niekas neatims iš jo sūnaus dar kartą. Šįsyk nors pats viešpats Dievas nusileistų iš dausų, tas pats, kuris visą gyvenimą ignoravo jo maldas, jis savo rankomis gintų Chulijaną, kad tik apsaugotų nuo dar vieno gyvenimo smūgio.

Skrybėlininkas ir buvo tas žmogus, kurį prieš keletą dienų slankiojantį aplink dvarą Tibidabo gatvėje pastebėjo gėlių pardavėjas. Gėlininko nupasakota pikta išvaizda buvo dvasios tvirtybė, kuri — geriau vėliau negu niekada — pasireiškia pagaliau atradusiems savo gyvenimo tikslą ir atkakliai siekiantiems susigrąžinti prarastą laiką. Deja, ir šįkart viešpats atsisakė išklausyti, ir skrybėlininkas, peržengęs nevilties slenkstį, suprato nerasiąs, ko ieško, — savo sūnaus ir savo paties išsigelbėjimo, — merginos, kurios jau niekas neprisiminė ir niekas nieko nežinojo. „Dieve, kiek dar reikia paaukoti sielų, kad tavo apetitas būtų pasotintas?“ — mintyse klausė skrybėlininkas. Dievas, nugrimzdęs begalinėje tyloje, nemirksėdamas žiūrėjo į jį.

— Chulijanai, aš nieko negaliu rasti. Prisiekiu tau, kad…

— Tėve, nusiraminkite. Tai turiu padaryti aš pats. Jūs jau padarėte dėl manęs viską, ką galėjote.

Tą naktį Chulijanas išėjo iš namų ir patraukė išsiaiškinti, kas pagaliau nutiko Penelopei.

Migelis klausėsi bičiulio kalbos svarstydamas, ar tai prakeiksmas, ar koks stebuklas. Jis nekreipė dėmesio į padavėją, kuris nuėjo prie telefono ir paskui, nusisukęs nuo jų, kažką kuždėjo, neatkreipė dėmesio nė į tai, kad vėliau jis vis žvilgčiojo į juodu iš padilbų, su perdėtu stropumu blizgindamas taures, nors purvas viešpatavo visoje užeigoje, o Chulijanas tuo metu pasakojo apie tai, kas vyko jam grįžus į Barseloną. Jam nė į galvą neatėjo, kad Fumeras jau buvo apsilankęs šioje kavinėje, kaip ir dešimtyje kitų panašių kavinių netoli buvusios Aldajų rezidencijos, ir vos tik Karaksas įžengė vidun, paskambinti reikėjo tik kelių sekundžių. Kai ties kavine sustojo policijos automobilis, o padavėjas dingo iš salės, Migelis aiškiai suprato lemties ženklą. Karaksas sugavo jo žvilgsnį ir abudu sykiu atsisuko. Trys pamėkliškos mundurais vilkinčios žmogystos už lango. Trys veidai, pučiantys garą į stiklą. Fumero tarp jų nebuvo. Maitvanagiai jį aplenkė.

— Chulijanai, gal eikim iš čia…

— Nėra kur eiti, — ramiai pasakė Karaksas, tuo sukeldamas draugo įtarimą.

Tada pastebėjo Chulijano rankoje revolverį, o žvilgsnyje — tvirtą sprendimą. Durų varpelis sutrikdė radijo gaudesį. Migelis ištraukė ginklą Karaksui iš rankos ir įsakmiai tarė:

— Chulijanai, duok šen savo dokumentus.

Trys policininkai prisėdo prie baro, vienas iš padilbų stebėjo juodu. Kiti du kuitėsi vidinėse mundurų kišenėse.

— Chulijanai, dokumentus. Greičiau.

Karaksas tylėdamas atsisakė paklusti.

— Man liko gyventi mėnuo, du, trys — daugiausia. Chulijanai, vienas iš mūsų turi iš čia išeiti. Tu turi daugiau galimybių. Nežinau, ar surasi Penelopę, bet Nurija tebelaukia tavęs.

— Nurija yra tavo žmona.

— Prisimink mūsų susitarimą. Kai numirsiu, visa, kas buvo mano, atiteks tau…

— …išskyrus svajones.

Paskutinį kartą vienas kitam nusišypsojo. Chulijanas ištiesė savo pasą. Migelis įsikišo jį į apsiausto kišenę, šalia Vėjo šešėlio, kurį nešiojosi nuo tos dienos, kai gavo.

— Iki pasimatymo, — sukuždėjo Chulijanas.

— Nėra kur skubėti. Aš palauksiu.

Tuo metu, kai trys policininkai atsisuko į juodu, Migelis pakilo nuo stalo ir patraukė prie jų. Pirmiausia jie pamatė tik išblyškusį ir drebantį vargetą, kuriam pro kietai sučiauptų lūpų kampučius sunkėsi kraujas. Kai jo rankoje pastebėjo ginklą, Migelis buvo per tris metrus nuo jų. Vienam, nespėjusiam šūktelėti, kulka sudraskė apatinį žandikaulį. Kūnas žnektelėjo prie Migelio kojų. Kiti du jau buvo nutaikę į jį ginklus. Antras šūvis kliudė vyresniojo pilvą. Ant baro ištiško žarnų gniutulas. Migeliui nebūtų pavykę iššauti trečiąkart. Likęs policininkas jau buvo nusitaikęs į jį. Šaltas revolverio vamzdis, įbestas į šonkaulius netoli širdies, o žvilgsnis kupinas panikos.

— Ramiai, kalės vaike, nes, prisiekiu, nudėsiu vietoje.

Migelis nusišypsojo ir lėtai pakėlė ginklą prie policininko veido.

Šiam nebuvo daugiau nei dvidešimt penkerių, jo lūpos virpėjo.

— Karakso vardu pasakyk Fumerui, kad aš dar prisimenu jo jūreivišką aprangėlę.

Nepajuto nei skausmo, nei šūvio. Tarsi duslus smūgis, užgožęs triukšmą ir spalvas, nusviedė jį prie lango. Tenai, šalčiui kaustant gerklę ir nykstant šviesai tarsi dulkėms vėjyje, Migelis Molineras paskutinį kartą matė savo bičiulį Chulijaną, tolstantį gatve. Jam buvo trisdešimt šešeri, daugiau, nei tikėjosi sulaukti. Buvo miręs dar prieš sukniubdamas ant kruvinomis šukėmis nusėtų grindų.

9

Tą naktį, kai Chulijanas dingo tamsoje, pagal Migelio žudiko iškvietimą atvyko furgonas be jokių žymių. Jo vardo taip ir nesužinojau, jis irgi, manau, nežinojo, ką nužudė. Kaip ir visais laikais, karai, — ar asmeninio, ar didesnio masto, — buvo tik marionečių žaidimas. Du vyrai įkėlė į furgoną nužudytųjų agentų kūnus, prieš tai įspėję baro savininką verčiau pamiršti, kas čia įvyko, nes sulauks bėdos. Danieli, karo metu niekada deramai neįvertini gebėjimo užmiršti. Migelio lavonas po dviejų valandų buvo išmestas į Ravalio gatvelę, kad jo mirtis nebūtų susieta su anų dviejų agentų žūtimi. Kai kūnas pagaliau pakliuvo į lavoninę, jau buvo praėjusios dvi dienos. Išeidamas Migelis namie paliko visus savo dokumentus. Prie jo rastas Chulijanui Karaksui priklausantis pasas ir Vėjo šešėlio egzempliorius. Policija padarė išvadą, kad mirusysis ir yra Chulijanas Karaksas. Pase adresui skirtoje vietoje buvo įrašyta San Antonijaus gatvė, senojo Fortunio butas.

Toji naujiena jau buvo pasiekusi Fumerą, kuris atėjo į lavoninę atsisveikinti su Chulijanu. Tenai ir sutiko skrybėlininką, policijos iškviestą atpažinti kūno. Senasis Fortunis jau dvi dienas nematė Chulijano, todėl buvo nusiteikęs blogiausiam. Atpažinęs kūną žmogaus, kuris prieš dvi savaites jo namuose teiravosi Chulijano (jį buvo palaikęs Fumero šnipu), vargšas senis raudodamas išėjo. Policija padarė išvadą, kad toks elgesys reiškė pripažinimą. Fumeras, slapčia viską stebėjęs iš šalies, priėjo arčiau ir pažvelgė į lavoną. Jau šešiolika metų nebuvo matęs Chulijano, bet atpažinęs Migelį Molinerą tik šyptelėjo ir pasirašė dokumentą, patvirtinantį, kad mirusysis yra Chulijanas Karaksas, ir tučtuojau įsakė išgabenti kūną ir palaidoti bendrame Montijuko kape.

Ilgai mąsčiau, kodėl Fumeras taip pasielgė. Tokia buvo jo logika. Miręs su Chulijano asmens dokumentais, Migelis netyčia pasiūlė jam puikią išeitį. Nuo tos akimirkos Chulijanas Karaksas neegzistavo. Nebuvo legalių kliūčių, trukdančių Fumerui susidoroti su žmogumi, kurį anksčiau ar vėliau galėjo rasti ir nužudyti. Siautė karas, ir mažai kam būtų kilę įtarimų dėl nužudymo asmens, neturėjusio net vardo. Chulijanas prarado tapatybę. Jis tapo šešėliu. Dvi dienas laukusi namie Migelio ar Chulijano, maniau, išeisiu iš proto. Trečią dieną, pirmadienį, nuėjau į leidyklą. Ponas Kabestanis jau kelios savaitės gulėjo ligoninėje, į darbą taip ir negrįžo. Verslą į savo rankas dabar perėmė jo vyresnysis sūnus Aivaras. Niekam nieko nesakiau. O ir nebuvo prasmės.

Tą dieną į leidyklą paskambino lavoninės darbuotojas, vardu Manuelis Gutjeres Fonseka. Jis man papasakojo, kad atvežtas Chulijano Karakso kūnas, ir, patikrinus velionio pasą ir rastos pas jį knygos autorių, aišku, jog tai — tas pats žmogus. Pamatęs keistą aplaidumą, net tam tikrą reglamento iš policijos pusės nepaisymą, pajuto moralinę pareigą paskambinti į leidyklą ir pranešti apie įvykį. Atrodė, mirsiu tai išgirdusi. Pirmiausia pamaniau, kad čia Fumero rezgamos pinklės. Ponas Gutjeres Fonseka kalbėjo išpuoselėta stropaus specialisto kalba, tačiau balse išgirdau kai ką daugiau, tai, ko net pats negalėjo paaiškinti. Su juo kalbėjau iš pono Kabestanio kabineto. Ačiū Dievui, Aivaras buvo išėjęs pietauti ir aš sėdėjau viena, kitaip būtų buvę sunku pasiteisinti dėl ko verkiu ir dreba telefono ragelį laikanti ranka. Gutjeres Fonseka teigė jautęs pareigą man paskambinti.

Padėkojau jam su apgaulingu slaptų pokalbių formalumu. Vos padėjusi ragelį, uždariau kabineto duris ir kandžiojau lūpas, kad iš krūtinės neišsiveržtų rauda. Nusipraususi tučtuojau išėjau namo, palikusi raštelį Aivarui, kad pasijutau blogai, — rytą ateisiu anksčiau ir peržvelgsiu susikaupusią korespondenciją. Prisiverčiau nebėgti gatve lyg akis išdegusi, o žingsniuoti kaip bet kuris, nepraradęs savitvardos žmogus, neturintis paslapčių. Vos pasukusi raktą duryse supratau, kad spyna išlaužta. Mane sukaustė siaubas. Iš vidaus kažkas tebesuko raktą. Svarsčiau, negi mirsiu tiesiog čia, ant laiptų, taip nieko ir nesužinojusi apie Migelį. Durims atsivėrus, susidūriau su tamsiu Chulijano Karakso žvilgsniu. Tegu man atleidžia Dievas, bet tą akimirką pamaniau, kad gyvenimas grįžta, ir širdyje padėkojau dangui, kad vietoj Migelio man sugrąžino Chulijaną.

Mudu apsikabinome ir ilgai nepaleidome vienas kito, tačiau, man panorus pabučiuoti Chulijaną, jis niūriai pasitraukė. Uždariau duris ir paėmusi už rankos nusivedžiau į miegamąjį. Atsigulėme ant lovos ir tylėdami gulėjome apsikabinę. Jau temo, purpuriniai šešėliai išsitiesė ant grindų. Kažkur tolumoje girdėjosi pavieniai šūviai, kaip ir kasnakt, kai prasidėjo karas. Chulijanas, įsikniaubęs man į kutinę, tyliai verkė ir jaučiau, kaip mane užvaldo žodžiuose besislepiantis nuovargis. Jau vėliau, nakčiai įpusėjus, nusimetėme baime ir mirtimi atsiduodančius drabužius. Bandžiau prisiminti Migelį, tačiau glamonėjančių rankų karštis nuslopino gėdą ir skausmą. Troškau išnykti jame, bet žinojau, kad išaušus, bejėgiai ir nevilties nukamuoti, nepajėgsime žiūrėti vienas kitam į akis savęs nepaklausę, kuo gi mes virtome.

10

Švintant pažadino lietaus krapnojimas. Lova tuščia, kambarį gaubia prieblanda.

Chulijaną radau sėdintį už buvusio Migelio rašomojo stalo. Ranka glostė rašomosios mašinėlės klavišus. Pažvelgė į mane ir pasveikino tokia tolima, šilta šypsena, kuri sakė, kad niekada nebus mano. Troškau jį įžeisti, išrėžti tiesą į akis. Būtų taip paprasta. Išduoti, kad Penelopės nėra. Kad jis gyvena apgaule. Kad aš esu viskas, ką turi šioje žemėje.

— Man nereikėjo grįžti į Barseloną, — sukuždėjo nudelbęs akis.

Atsiklaupiau šalia.

— Chulijanai, čia nerasi to, ko ieškai. Dinkime iš čia. Kur nors toli. Kol dar turime laiko.

Chulijanas ilgai ir įdėmiai žiūrėjo į mane.

— Ką nors žinai, tik nesakai, tiesa? — paklausė.

Man užgniaužė kvapą, bet atsakiau neigiamai. Chulijanas linktelėjo.

— Šiąnakt vėl tenai eisiu.

— Chulijanai, nereikia…

— Turiu įsitikinti.

— Tuomet eisiu su tavimi.

— Ne.

— Kai paskutinį kartą laukiau čia, negrįžo Migelis. Jeigu tu eisi, ir aš eisiu kartu.

— Nurija, tai nesusiję su tavimi. Turiu viską atlikti vienas.

Klausiau savęs, negi nenutuokia, kaip labai mane skaudina jo žodžiai, ar tiesiog jam nerūpi.

— Tik tu taip manai.

Norėjo paglostyti man skruostą, bet atstūmiau ranką.

— Nurija, turėtum manęs nekęsti. Tai atneštų tau sėkmę.

— Žinau.

Dieną praleidome lauke, toli nuo slogios prieblandos ir šiltų, vis dar oda kvepiančių patalų. Chulijanas norėjo pamatyti jūrą. Nusivedžiau jį iki Barselonetos, ir mudu klaidžiojome dykumą primenančiu paplūdimiu, ramybe apgaubtu gelsvos spalvos miražu. Atsisėdome ant smėlio visai netoli kranto, kaip vaikai ar seniai. Chulijanas kažką mąstė ir šypsojosi pats sau.

Kai sutemo, krantinėje sėdome į tramvajų ir Vija Lajetanos gatve nuvažiavome Grasijos link, apsukome Lesepso aikštę iki pat Argentinos Respublikos gatvės, kur baigėsi maršrutas.

Chulijanas be žodžių stebėjo gatves, tarsi baimindamasis, kad miestas dings tiesiog akyse. Pusiaukelėje suėmė mano ranką ir be žodžių pabučiavo. Nepaleido jos iki pat kelionės galo. Senyvas vyriškis, važiuojantis su baltai apsirengusia mergyte, šypsodamasis žiūrėjo į mudu ir paklausė, ar esame sužadėtiniai. Buvo jau beveik tamsu, kai pasiekę Romano Makajos gatvę patraukėme prie Tibidabo gatvėje esančių Aldajų rūmų. Smulkiai krapnojo, lietus dažė akmenines sienas sidabru. Galinėje rezidencijos pusėje šalia teniso aikštės perlipome tvorą. Rūmus merkė lietus. Kaipmat jį atpažinau. Tūkstantį to namo atvaizdų regėjau Chulijano knygų puslapiuose. Raudonajame dvare ši buveinė pavaizduota kaip namas vaiduoklis, dar didesnis iš vidaus nei iš išorės. Jis iš lėto keisdavo formą, galerijos ir koridoriai daugindavosi neįtikimais atikais, nesibaigiančiais, niekur nevedančiais laiptais, suteikiančiais šviesos tamsiems kambariams, atsirasdavusiems nakčia, o rytą vėl dingdavusiems be pėdsako, jie pasiglemždavo tuos, kurie įkeldavo ten koją, ir niekas daugiau jų neregėdavo. Sustoję ties paradinėmis durimis radome masyvią, grandinėmis prirakintą spyną. Pirmo aukšto langai apkalti lentomis, jau apraizgytomis gebenių. Oras atsidavė pūvančiomis piktžolėmis ir drėgna žeme. Nuo lietaus slidūs akmenys švytėjo tarsi didžiulio roplio oda.

Norėjau paklausti, kaip ketina įveikti tas ąžuolo duris, vertas bazilikos ar net kalėjimo. Chulijanas iš po skverno išsitraukė kažkokį butelį ir atkimšo. Iš jo lėtai kilo dvisūs garai. Prisitaikęs gerokai kliūstelėjo rūgšties į spynos vidų. Apgaubtas geltonų dūmų debesies metalas šnypštė lyg įkaitusi geležis. Susiradęs tarp piktžolių akmenį keliais smūgiais suknežino spyną. Spyriu pastūmė duris. Jos atsivėrė lėtai tarsi karstas, į mus tvokstelėjo drėgme ir priplėkusiu oru. Už keleto žingsnių matėsi tik aksominė tamsa. Chulijanas buvo atsinešęs žibalinį šviestuvą ir apšvietė juo koridorių. Užvėriau duris ir nusekiau jam iš paskos. Žingsniavo priekyje, virš galvos laikė iškėlęs lempą. Po kojomis — dulkių kilimas, jokių pėdsakų nesimatė. Plikomis sienomis nuo žibalinės lempos sruvo gintarinė šviesa. Nesimatė jokių baldų, nei veidrodžių, nei šviestuvų. Durys tebebuvo su vyriais, tačiau rankenų nepastebėjome. Namas priminė nuogus griaučius. Ties laiptais sustojome. Chulijanas pažvelgė aukštyn. Akimirką atsisuko į mane, norėjau jam nusišypsoti, tačiau prietemoje vos galėjome įžvelgti vienas kitą. Lipau paskui jį, mindama tuos pačius laiptus kaip Chulijanas, pirmąsyk pamatęs Penelopę. Žinojau, kur einame, ir mane sukaustė toks šaltis, kuris nebuvo susijęs su kiaurai besismelkiančia namo drėgme.

Užlipome į trečią aukštą, kur platus koridorius vedė į pietinį namo sparną. Lubos čia buvo daug žemesnės, o durys mažesnės — tarnų gyvenamieji kambariai. Nieko nesakiau Chulijanui, bet žinojau, kad paskutiniame gyveno Chasinta Koronado. Chulijanas pamažu prisiartino. Tai buvo paskutinė vieta, kur matėsi su Penelope, mylėjosi su tik septyniolika metų turinčia mergaite, kuri praėjus keletui mėnesių toje vienutėje mirė nukraujavusi. Norėjau sulaikyti jį, tačiau Chulijanas jau buvo peržengęs slenkstį ir sustingęs žiūrėjo vidun. Priėjau prie jo. Mažutis kambarėlis buvo kubo formos, be jokių pagražinimų. Kur anksčiau stovėta lovos, buvo galima atskirti iš plonesnio dulkių sluoksnio. Juodos dėmės ant medinių grindų kambario viduryje priminė voratinklį. Chulijanas kokią minutę spoksojo į tuščią patalpą. Iš jo žvilgsnio supratau, kad neatpažįsta buvusio kambario, kad visa, kas nutiko — tik žiaurus ir kraupus pokštas. Paėmusi už rankos nusivedžiau atgal prie laiptų.

— Chulijanai, čia jau nieko nėra, — sukuždėjau. — Aldajų šeima jį pardavė prieš išvykdama į Argentiną.

Chulijanas vangiai linktelėjo. Nusileidome į pirmą aukštą. Iš ten jis patraukė bibliotekos link. Tuščios lentynos, apgriuvęs židinys. Mirtinai išbalusios sienos virpėjo liepsnos šešėliuose. Kreditoriai ir palūkininkai buvo išsigabenę viską, net prisiminimus, kurie veikiausiai mėtėsi kokiame sendaikčių krautuvėlės kamputyje.

— Be reikalo grįžau, — kuždėjo Chulijanas.

Geriau jau šitaip, pamaniau. Skaičiavau sekundes, skiriančias mudu nuo durų. Jei pavyks jį išsivesti su tuštumos jausmu, gal mudu dar turėsime galimybę. Leidau griuvėsiams užvaldyti Chulijaną, kad išsilaisvintų iš prisiminimų.

— Turėjai grįžti ir viską pamatyti, — pasakiau. — Dabar žinai, kad nieko neliko. Chulijanai, tai tik senas, negyvenamas rūmas. Eime namo.

Jis pažvelgė į mane išbalęs kaip drobė ir nesipriešino. Paėmiau už rankos, ir patraukėme koridoriumi, vedančiu prie išėjimo. Slenkstis buvo už kokių penkių metrų. Užuodžiau piktžolių ir lietaus kvapą. Tuomet pajutau, kad Chulijano rankos jau nelaikau. Stabtelėjusi atsisukau — stovėjo nejudėdamas, įbedęs žvilgsnį į tamsą.

— Chulijanai, kas yra?

Nieko neatsakė. Lyg užburtas spoksojo į platų koridorių, vedusį į ūkines patalpas. Priėjusi įsižiūrėjau į žibalinės lempos šviesos laižomą tamsą. Durys koridoriaus gale buvo užmūrytos. Raudonų plytų siena negrabiai užtaisyta, aplinkui aptepta kalkių skiediniu. Gerai nesuvokiau, ką tai reiškė, tačiau iš baimės man užgniaužė kvapą. Chulijanas pamažu ėjo artyn. Visos kitos durys koridoriuje, kaip ir visame name, buvo atviros, nelikę net rankenų, kitose — vyrių. Išskyrus šias. Raudonomis plytomis užmūryta durų anga — slapto, gūdaus koridoriaus gale. Chulijanas palietė raudonus akmenis.

— Chulijanai, labai prašau eiti…

Kumščio smūgis kitoje pusėje atsiliepė tuščiu ir dusliu aidu. Man pasirodė, kad jo rankos dreba, kai padėjęs ant grindų žibalinę lempą parodė man atsitraukti.

— Chulijanai…

Pirmas spyris sukėlė rausvų dulkių debesį. Chulijanas spyrė dar kartą. Pasirodė, kad girdžiu jo kaulų traškesį. Chulijanas nesiliovė — daužė sieną su kalinio, besistengiančio ištrūkti į laisvę, įtūžiu. Rankos kraujavo, kai pirmoji plyta pajudėjo ir nukrito į kitą pusę. Kruvinais pirštais patamsyje ėmė ardyti kitas plytas ir didinti angą. Šnopavo apkvaitęs, išsekęs, apimtas pykčio, kurio nė nemaniau jį turint. Viena po kitos plytos krito ir siena pasidavė. Tada, išpiltas šalto prakaito, iki kraujo sužeistais delnais, Chulijanas stabtelėjo atsikvėpti. Pasiėmė lempą ir prinešė prie angos. Kitoje pusėje stūksojo angelais išpuoštos masyvios medžio durys. Chulijanas vedžiojo ranka jų paviršiumi, tarsi mėgindamas perprasti kažkokius hieroglifus. Stumtelėjęs atidarė.

Viską gaubė tiršta, melsva ir klampi migla. Tolėliau matėsi kažkokie laiptai. Juodi akmeniniai laiptai dingo tamsoje. Akimirką Chulijanas atsigręžė ir pamačiau jo akis. Jose atsispindėjo neviltis ir baimė, tarsi būtų atspėjęs baisiausia. Mintyse melsdama nelipti žemyn, papurčiau galvą. Netekęs vilties nusisuko ir puolė stačiai į tamsą. Pasirėmusi ant mūro mačiau, kaip jis beveik paknopstomis leidžiasi laiptais. Liepsna virpėjo, vos matėsi žydras plevenimas.

— Chulijanai?

Atsakymas buvo tyla. Mačiau Chulijano figūrą, stovinčią laiptų apačioje. Perlipau išdaužytų plytų angą ir nuėjau paskui. Marmurinės stačiakampės salės sienos skleidė šaltį, stingdantį kaulus. Lyg seniai užmiršti šilko gabalai šviesoje išryškėjo du voratinkliais apraizgyti antkapiai. Baltą marmurą išmarginusios juodos drėgmės dėmės priminė kraujuojančias, meistro kalto paliktas žaizdas. Jie dunksojo vienas šalia kito, tarsi įkalinti prakeiksmo.

PENELOPĖ ALDAJA 1902–1919

DOVYDAS ALDAJA 1919

11

Daugelį kartų mąsčiau apie tą tylos akimirką, stengiausi įsivaizduoti, ką turėjo jausti Chulijanas, supratęs, kad šešiolika metų jo laukta moteris seniai mirusi ir jų sūnus išėjęs kartu su ja, kad gyvenimas, apie kurį svajojo ir kuris palaikė jo dvasią, neegzistavo. Daugelis iš mūsų turi laimę arba nelaimę stebėti, kaip gyvenimas pamažu griūva, o mes to nė nesuvokiame. Chulijanas tai suvokė per keletą sekundžių. Vieną akimirką maniau, kad puls bėgti laiptais aukštyn, lėks kuo toliau nuo tos prakeiktos vietos ir niekada čia negrįš. Gal taip būtų buvę geriau.

Pamenu, kaip lempos šviesa palengva suvirpėjo, ir jo siluetas paskendo tamsoje. Apgraibomis susiradau jį. Buvo netekęs žado, drebėjo. Vos laikydamasis ant kojų nukiūtino į kampą. Apkabinusi pabučiavau į kaktą. Nė nekrustelėjo. Pirštais paliečiau veidą, bet ašarų nebuvo. Pamaniau, gal nesąmoningai seniai tai jautė, gal reikėjo tik įsitikinti ir pagaliau išsilaisvinti. Kelio galas pasiektas. Chulijanas dabar supras, kad Barselonoje jau niekas jo nebelaiko, ir mudu kur nors išvyksime. Troškau tikėti, kad mudviem pasiseks ir Penelopė mums už tai atleis.

Suradusi ant aslos lempelę uždegiau dar sykį. Chulijanas tarsi neregys žiūrėjo nieko nematydamas. Delnais suėmusi jo veidą priverčiau pažvelgti į mane. Pamačiau užgesusias, pykčio ir netekties nuvargintas akis. Jaučiau, kaip jo gyslomis palengva ima plisti neapykantos nuodai, galėjau skaityti jo mintis. Jis nekentė manęs už tai, kad apgavau. Nekentė Migelio, išgelbėjusio gyvenimą, prislėgusį lyg antkapio akmuo. Bet labiausiai nekentė žmogaus, kuris buvo kaltas dėl tos tragedijos, pasėjusio mirtį ir nesėkmes: savęs paties. Nekentė tų prakeiktų knygų, kurioms buvo paaukojęs gyvenimą ir kurios niekam nerūpėjo. Nekentė apgaule ir melu virtusios egzistencijos. Nekentė kiekvienos jos sekundės, kiekvieno atodūsio.

Žiūrėjo į mane, kaip žiūrima į nepažįstamą ar neatpažintą objektą. Tylėdama protestavau, nenorėjau susitaikyt, ieškojau jo rankų. Šiurkščiai atstūmė jas ir atsistojo. Ištiesiau jam ranką, bet jis pastūmė mane į sieną. Mačiau laiptais lipantį žmogų, kurio jau nepažinau. Chulijanas Karaksas mirė. Kai išėjau į sodą, jo nebuvo. Užsiropščiau ant mūro ir peršokau į kitą pusę. Tuščios gatvės buvo užpiltos lietaus. Pašaukiau jį eidama nebylios gatvės viduriu. Niekas neatsiliepė. Kai grįžau namo, buvo jau beveik ketvirta valanda ryto. Butas tvyrojo dūmuose, atsidavė degėsiais. Chulijanas buvo užsukęs. Puoliau atverti lango. Ant rašomojo stalo radau padėtą plunksnakotį, padovanotą jam prieš daugelį metų, tą, kurį, sumokėjusi pasakišką sumą už menamą priklausymą Aleksandrui Diuma ar Viktorui Hugo, nupirkau Paryžiuje. Dūmai sklido iš ten, kur įrengtas šildymo katilas. Atvėrusi dureles supratau, kad Chulijanas degino savo knygas. Ant odinių nugarėlių vos galėjau perskaityti pavadinimus, visa kita paleista pelenais.

Kai po kelių valandų atėjau į leidyklą, Aivaras Kabestanis pakvietė užeiti į jo kabinetą. Tėvas čia jau neužsukdavo, anot gydytojų, jo dienos suskaičiuotos, vadinasi, ir mano darbo dienos šioje leidykloje. Kabestanio sūnus pasakė, kad tą patį rytą apsilankė Leinu Kubertu pasivadinęs vyriškis. Jis domėjosi Chulijano Karakso romanais ir pageidavo įsigyti visus egzempliorius, kuriuos tik turime. Leidėjo sūnus atsakė, kad Pueblo Nueve turi nedidelį sandėlį, pilną šių leidinių, bet jų paklausa tokia didelė, kad Leino Kuberto pasiūlytos kainos nepakanka. Kubertas nesiginčijo ir išėjo. Dabar Kabestanis jaunesnysis pageidavo, jog susisiekčiau su tuo Leinu Kubertu ir praneščiau, kad apsigalvojo ir pasiūlymą priima. Tam kvailiui paprieštaravau, kad Leinas Kubertas neegzistuoja, kad jis — tik vienas iš Karakso romanų herojų. Jam visai nereikėjo pirkti knygų, tik norėjo žinoti, kur jos laikomos. Ponas Kabestanis bibliotekoje, savo kabinete, laikė po vieną kiekvienos savo išleistos knygos egzempliorių, tarp jų ir Chulijano Karakso romanus. Nutaikiusi progą užėjau ten ir visus pasiėmiau.

Tą pačią popietę apsilankiau pas tėvą Pamirštų Knygų Kapinėse ir paslėpiau jas, kur niekas negalėtų rasti, ypač Chulijanas. Kai išėjau iš ten, buvo jau tamsu. Klaidžiodama Ramblasu priėjau Barselonetą ir paplūdimį, kur su Chulijanu buvome nuklydę pasigrožėti jūra. Degančio Pueblo Nuevo sandėlio atšvaitai matėsi iš tolo, virš jūros buvo nusidriekusi gintarinės spalvos pašvaistė, lyg švytinčios gyvatės į dangų kilo liepsnos ir dūmų sūkuriai. Kai beveik auštant gaisrininkams pavyko užgesinti ugnį, neliko nieko, tik metalinės konstrukcijos, prilaikiusios skliautus ir karkasą. Sutikau tenai Ljuisą Karbo, kuris jau dešimt metų dirbo sandėlio sargu. Sutrikęs žiūrėjo į rusenančias liekanas. Antakiai ir rankų gyvaplaukiai apdegę, oda blizgėjo lyg drėgna bronza. Jis man papasakojo, kad liepsna įsiplieskė visai po pusiaunakčio ir dešimtys tūkstančių knygų iki aušros virto pelenais. Ljuisas laikė rankose kelias knygas, kurias pavyko išgelbėti, Verdagerio poemų rinkinį ir du Prancūzijos revoliucijos istorijos tomus. Tiek liko iš visko. Gaisrininkams į pagalbą atėjo daugybė sindikato narių. Vienas pasakojo, kad pelenuose rastas apdegęs kūnas. Palaikė jį mirusiu, bet kažkas pastebėjo, kad žmogus dar kvėpuoja, ir nugabeno į Del Mar ligoninę.

Atpažinau jį iš akių. Liepsna buvo sudarkiusi veidą, rankas ir plaukus. Ugnyje iš drabužių beliko plėnys, ir visas kūnas tapo vien žaizda, pūliuojančia po tvarsčiais. Jį paguldė atskiroje palatoje pačiame koridoriaus gale (pro langą matėsi jūra), suleido morfijaus ir laukė, kada mirs. Norėjau suimti jo ranką, tačiau viena iš seselių perspėjo, kad po tvarsčiais beveik nelikę gyvos vietos. Liepsna nulaižė vokus, jo žvilgsnyje atsispindėjo amžina tuštuma. Seselė, radusi mane suklupusią ant grindų ir raudančią, pasiteiravo, kas jis toks. Atsakiau, kad mano vyras. Kai pasirodė vanagą primenantis kunigas suteikti paskutiniojo patepimo, šaukdama išginiau jį lauk. Praėjo trys dienos, o Chulijanas buvo gyvas. Gydytojai teigė, kad tai stebuklas, kad gyvastį jam palaikė stiprus troškimas gyventi, prieš tai medicina buvo bejėgė. Bet jie klydo. Tai nebuvo troškimas gyventi. Tai neapykantos jausmas. Po savaitės, susitaikę su mirties paliestu, bet nepasiduodančiu kūnu, oficialiai įregistravo jį Migelio Molinero vardu. Turės čia praleisti bent vienuolika mėnesių, sakė jie. Bežadis, nesudedantis bluosto, degantis žvilgsnis.

Ligoninėje kasdien jį lankydavau. Greitai seselės pradėjo laikyti mane sava ir kviestis užkandžiauti kartu su jomis. Visos buvo vienišos, stiprios moterys, laukiančios iš fronto grįžtančių vyrų. Kai kurie grįždavo. Mane išmokė plauti Chulijano žaizdas, perrišti, pakeisti patalynę ir slaugyti nejudantį ligonį. Iš jų išmokau nedėti vilčių, kad vieną gražią dieną išvysiu savo vyrą, koks buvo anksčiau. Trečiam mėnesiui įpusėjus, nuo veido nuėmėme tvarsčius. Iš Chulijano beliko tik kaukolė. Nebuvo nei lūpų, nei skruostų. Dingę veido bruožai, tarsi suanglėjusios lėlės. Akiduobės padidėjusios, jos ir buvo pagrindinė veido dalis. Seselės man nesakė, tačiau jis kėlė joms pasišlykštėjimą, net baimę. Gydytojai buvo minėję, kad žaizdoms gyjant pamažu susiformuos violetinė, roplį primenanti oda. Nė vienas nedrįso pranašauti, kokia bus jo dvasinė būsena. Visi leido suprasti, kad Chulijanas-Migelis gaisro metu prarado sveiką protą ir vegetavo, išgyveno tik per maniakišką rūpestingumą žmonos, kuri buvo tvirta, pasiaukojusi, nors ne viena būtų sprukusi šalin ir palikusi jį likimo valiai. Žiūrėjau jam į akis ir žinojau, kad Chulijanas tebėra tenai, viduje, gyvas, pamažu save naikinantis. Laukiantis.

Jis neteko lūpų, tačiau gydytojai tikėjosi, kad balso stygos labai nenukentėjo, ir liežuvio bei gerklų nudegimai turėjo užgyti prieš keletą mėnesių. Išvada buvo tokia: Chulijanas nekalbėjo dėl to, kad jo sąmonė buvo apmirusi. Po šešių mėnesių nuo gaisro, kai palatoje buvome vieni du, pasilenkiau ir pabučiavau jį į kaktą.

— Myliu tave, — pasakiau jam.

Kimus garsas išsiveržė iš tos šuniškos grimasos, kuri buvo likusi iš jo burnos. Akys paraudo nuo ašarų. Norėjau nusausinti jas nosine, tačiau garsas prasiveržė dar sykį.

— Palik mane, — ištarė.

„Palik mane.“

Kabestanio leidykla bankrutavo praėjus dviem mėnesiams po gaisro Pueblo Nueve. Tais pačiais metais pasimiręs senasis Kabestanis buvo prognozavęs, kad sūnus sužlugdys leidyklą per šešis mėnesius. Neperkalbamas optimistas. Mėginau susirasti darbą kitoje leidykloje, tačiau karas viską apvertė aukštyn kojomis. Visi mane tikino, kad karas greitai baigsis ir viskas bus kaip buvę. Karas truko dar dvejus metus, ir tai, kas laukė ateityje, buvo daug blogiau. Po gaisro praėjus metams, gydytojai pranešė, kad viską, kas įmanoma, ligoninė jau padarė. Sunkus metas, reikalinga kiekviena palata. Man patarė Chulijaną atiduoti į sanatoriją, pavyzdžiui, Santa Liusijos, tačiau atsisakiau. 1937 metų spalį parsigabenau jį namo. Nuo to „Palik mane“ jis nebuvo prataręs nė žodžio.

Be paliovos kartojau, kad myliu jį. Įtaisiau krėsle priešais langą ir apkamšiau antklodėmis. Girdžiau sultimis, maitinau skrudinta duona ir, kai gaudavau, pienu. Kasdien keletą valandų jam skaitydavau. Balzaką, Zola, Dikensą… Kūnas pradėjo taisytis. Greitai ėmė judinti rankas ir plaštakas. Sukiojo kaklą. Kartais grįžusi namo rasdavau nusviestas antklodes ir išmėtytus daiktus. Vieną dieną radau jį šliaužiojantį grindimis. Pusantrų metų praėjo nuo gaisro, kai vieną audringą naktį staiga nubudau. Kažkas sėdėjo ant lovos ir glostė man plaukus. Slėpdama ašaras nusišypsojau. Jis atrado vieną iš veidrodžių, nors stengiausi visus paslėpti. Gergždžiančiu balsu pasakė, kad virto vienu iš savo išgalvotų monstrų — Leinu Kubertu. Norėjau pabučiuoti jį, kaip įrodymą, kad išvaizda manęs netrikdo, tačiau atsitraukė. Jau neleisdavo net liesti jo. Kasdien jo jėgos stiprėjo. Kai išeidavau parnešti ko nors valgoma, slankiodavo po namus. Migelio santaupos palaikė mūsų būvį, bet greitai ėmiau pardavinėti papuošalus ir senus daiktus. Nemačiau kitos išeities, tik parduoti už didžiausią kainą Paryžiuje nupirktą plunksnakotį. Ties karinės vadovybės būstine užėjau į krautuvėlę, kurioje supirkdavo panašios paskirties daiktus. Nepaisant mano liepsningų priesaikų, tikinančių, kad tas plunksnakotis priklausė Viktorui Hugo, tarnautojas neatrodė labai susidomėjęs, bet pripažino, kad tikrai nuostabus dirbinys, ir sumokėjo man kiek išgalėdamas, — nereikia pamiršti, jog buvo skurdo ir nepriteklių metai.

Bijojau prisipažinti Chulijanui, kad pardaviau jį, — tikėjausi pykčio proveržio. Tačiau tik burbtelėjo, kad pasielgiau gerai, jis niekada nebuvo to vertas. Vieną iš daugybės dienų, kai išėjusi ieškoti darbo grįžau, jo nebuvo. Nepasirodė ligi pat aušros. Kai paklausiau, kur ir ką veikė, tik išvertė švarko (kuris kadaise buvo Migelio) kišenes ir ant stalo atsirado šūsnis banknotų. Nuo to laiko dažnai dingdavo. Apsimuturiavęs šaliku, su skrybėle, lietpalčiu ir pirštinėmis patamsyje susitapatino su dar vienu šešėliu. Niekuomet nesakė, kur eina. Beveik kasdien parnešdavo pinigų ar papuošalų. Miegodavo rytais, atviromis akimis, pusiau sėdėdamas savo krėsle. Kartą pasiraususi jo kišenėse radau sulankstomą peilį. Automatinį dviašmenį ginklą. Ant geležtės išdžiūvusios tamsios dėmės.

Tada ir pasigirdo gandai apie keistą žmogystą, naktimis daužančią knygynų vitrinas ir paleidžiančią knygas pelenais. Kitais atvejais keistasis vandalas įsibraudavo į biblioteką ar kokio kolekcininko kabinetą. Pasitenkindavo dviem trimis tomais, kuriuos sudegindavo. 1938 metų vasarį užsukau į vieną seną knygyną pasiteirauti, ar įmanoma gauti bent vieną Chulijano Karakso knygą. Pardavėjas atsakė, kad neįmanoma: kažkas pasirūpino, jog visos dingtų. Jis pats turėjo keletą, bet pardavė keistam asmeniui vos girdimu balsu, slėpusiu savo veidą.

— Dar visai neseniai privačiose kolekcijose buvo keletas egzempliorių, ir čia, ir Prancūzijoje, tačiau daugelis kolekcininkų atsikrato jų. Tiesiog iš baimės, — kalbėjo jis. — Ir negali jų kaltinti.

Kartais Chulijano nebūdavo ištisas dienas. Netrukus tai ėmė tęstis savaites. Dingdavo ir atsirasdavo tik naktimis. Visada parnešdavo pinigų. Niekuomet nieko neaiškino, o jei ir prasitardavo ką nors, tai buvo tik padrikos detalės. Sakė, kad buvo Prancūzijoje: Paryžiuje, Lione, Nicoje. Kartais iš Prancūzijos ateidavo Leinui Kubertui adresuoti laiškai. Visi buvo nuo senų knygų kolekcininkų. Kažkas rado dar vieną Chulijano Karakso knygos egzempliorių. Tuomet dingdavo ir grįždavo po kelių dienų lyg vilkas, atsiduodantis degėsiais ir pagieža.

Vieno jo dingimo metu sutikau senąjį Fortunį, lyg aiškiaregį klaidžiojantį po uždarą galeriją katedroje. Prisiminė, kai prieš dvejus metus buvome užėję pas jį su Migeliu teirautis Chulijano. Pasivedęs mane atokiau atsargiai prasitarė žinąs, kad jo sūnus gyvas, bet su mumis negali susisiekti dėl kažkokių, jam ne visai aiškių, priežasčių. „Bet tai tikrai susiję su tuo žvėrimi Fumeru.“ Atsakiau, kad visiškai su juo sutinku. Karo metai Fumerui buvo nepaprastai sėkmingi. Jo pažiūros keitėsi kas mėnesį: nuo anarchistų bėgo pas komunistus, o iš jų — kas tik pasikviesdavo. Ir vieni, ir kiti vadino jį šnipu, samdiniu, didvyriu, žudiku, konspiratoriumi, intrigantu, išgelbėtoju ar demiurgu [* Kuriančioji jėga, kūrėjas.]. Jam tai nerūpėjo. Visi jo bijojo. Visi troško patraukti savo pusėn. Galbūt pernelyg pasinėręs į karo metų intrigas Barselonoje, Fumeras, atrodė, pamiršo Chulijaną. O gal kaip skrybėlininkas manė, kad jo čia seniai nė kvapo nelikę.

Fortunis pasiteiravo, ar esu sena sūnaus pažįstama, ir aš patvirtinau. Paprašė papasakoti apie Chulijaną, kokiu jis tapo žmogumi suaugęs, nes pats, apgailestaudamas prisipažino, jo nepažinojęs. „Žinote, gyvenimas mudu išskyrė.“ Jis pasakojo aplankęs visas Barselonos knygų krautuves ieškodamas Chulijano romanų, bet taip ir nepavyko rasti nė vieno. Kažkas pasakojo, kad keistas pamišėlis supirkęs visas ir sudeginęs. Fortunis neabejojo, kad kaltas čia tik Fumeras. Neprieštaravau jam. Melavau kaip išmanydama, nežinau, iš gailesčio ar iš nevilties. Atsakiau mananti, kad Chulijanas grįžo į Paryžių, kad jam viskas gerai, kad sakęs man, kaip esąs dėkingas senajam Fortuniui, ir, aplinkybėms palankiai susiklosčius, būtinai pas mus grįš. „Tai vis tas karas, — apgailestavo jis. — Mus visus palauš.“ Atsisveikindamas primygtinai siūlė užsirašyti adresus jo ir buvusios žmonos Sofi, su kuria po daugelio „nesusikalbėjimo“ metų buvo atnaujinęs santykius. Sofi gyveno Bogotoje, pasakojo jis, su garsiu gydytoju. Įsteigė tenai nuosavą muzikos mokyklą ir kiekviename laiške klausinėja apie Chulijaną.

— Pati suprantate, vienintelis mus dar siejantis dalykas — prisiminimai. Gyvenime padarome galybę klaidų, panele, ir tik senatvėje tai supranti. O jūs ar ko nors tikitės?

Atsisveikinau su juo, pasižadėjusi pranešti jam ir Sofi, jei ką nors sužinočiau apie Chulijaną.

— Patikėkite, jo motinos niekas nepradžiugins labiau, nei žinia apie sūnų. Jūs, moterys, sugebate labiau klausyti širdies, o ne apkalbų, — liūdnai baigė skrybėlininkas. — Todėl ir gyvenate ilgiau.

Nors žinojau apie jį bauginamų dalykų, jaučiau gailestį tam vargšui seniokui, kuris šiame pasaulyje jau neturėjo ką veikti, tik laukti grįžtančio sūnaus ir gyventi viltimis susigrąžinti praėjusius laikus, jei įvyktų stebuklas, kuriuo jį apdovanotų kasdien ištikimai katedros koplyčioje lankomi šventieji. Įsivaizdavau jį kaip žiaurų, kerštingą žmogų, bet pasirodė kilniaširdis, gal kiek aptemusio proto, sutrikęs kaip ir visi. Gal dėl to, kad priminė mano tėvą, kuris nuo visų slėpėsi knygų ir šešėlių prieglobstyje, galbūt todėl, kad, jam nė pačiam neįtariant, mudu siejo troškimas atgauti Chulijaną, pajutau jam švelnumą ir tapau vienintele drauge. Chulijanui nežinant, lankydavau jį San Antonijaus gatvės bute. Skrybėlininkas jau nebedirbo.

— Praradau rankų miklumą, regėjimą ir klientus… — kalbėjo jis.

Beveik kiekvieną ketvirtadienį pasitikdavo mane, vaišindavo kava, sausainiais ir saldumynais, kurių pats nė nepaliesdavo. Valandų valandas pasakojo apie Chulijano vaikystę, kaip jiedu drauge dirbo ateljė, rodė nuotraukas. Nusivesdavo į Chulijano kambarį, kurį prižiūrėjo lyg muziejų, kilnodavo senus sąsiuvinius, niekučius, kuriuos dievino lyg prarasto gyvenimo relikvijas, net neįtardamas, kad visa tai man jau rodė, kad istorijas jau ne kartą pasakojo. Vieną iš tų ketvirtadienių lipdama laiptais sutikau gydytoją, kuris ką tik lankėsi pas poną Fortunį. Pasiteiravau, kaip jis laikosi, o šis iš padilbų nužvelgė mane:

— Jūs esate giminaitė?

Atsakiau, kad esu artimiausias žmogus, kokį turi šis vargšas senukas.

Gydytojas pasakė, kad Fortunis sunkiai serga, gyventi jam liko mėnuo ar du.

— Kas jam yra?

— Galėčiau pasakyti, kad streikuoja širdis, tačiau jį žudo vienatvė. Prisiminimai kartais blogiau už kulkas.

Mane išvydęs senukas nudžiugo ir pasakė, kad tas gydytojas neįkvepia pasitikėjimo. Medikai tarsi prasti raganiai, sakė jis. Skrybėlininkas visą gyvenimą buvo labai tikintis, ir senatvėje tai dar labiau sustiprėjo. Man pasisakė, kad visur regi velnio pirštą. Nelabasis, prisipažino, aptemdo protą ir pražudo vyrus.

— Pagalvokite apie šį karą, pažvelkit į mane. Dabar esu senas ir sukriošęs, bet jaunystėje buvau didelis bailys ir nenaudėlis.

Nelabasis atstūmė nuo manęs Chulijaną, pridūrė.

— Dievas mums suteikia gyvenimą, tačiau pasaulio šeimininkas yra velnias…

Popietę atsidavėme teologiniams svarstymams ir prisiminimams.

Kartą prasitariau Chulijanui, kad, jei nori pamatyti tėvą gyvą, tegul negaišta. Paaiškėjo, kad Chulijanas irgi lankydavo tėvą, šiam apie tai nežinant. Iš tolo, saulėlydžio metą sėdėdamas kitoje aikštės pusėje žiūrėjo, kaip jis sensta. Chulijanas tvirtino norįs, kad tėvas prisimintų sūnaus atvaizdą tokį, kokį prisiminė iš praeities, o ne dabartinį, koks iš jo likęs.

— Šitą tu palieki man, — pasakiau ir išsyk pasigailėjau savo žodžių.

Jis nieko neatsakė, bet vieną akimirką atrodė, kad proto aiškumas grįžo ir suvokė, kokioms pragariškoms kančioms mudu pasmerkti. Gydytojo diagnozė greitai pasitvirtino. Ponas Fortunis karo pabaigos nesulaukė. Jį rado mirusį savo krėsle su senomis Sofi ir Chulijano fotografijomis. Pribaigtą prisiminimų.

Paskutinės karo dienos buvo tik pragaro preliudija. Miestas jautė karą tarsi žaizdą, kurios skausmas apmalšintas, bet dar tvinkčioja. Ilgi mūšių, bombardavimų ir alkio mėnesiai. Žudynių, kovos ir slapstymosi šmėkla metų metais niokojo miesto sielą, bet net ir tuomet daugelis troško tikėti, kad karas kažkur toli, kad tai laikina ir ilgainiui baigsis. Šitaip laukiant, neišvengiamybė virto tik dar sunkesnėmis negandomis. Kai apėmė skausmas, gailestingumo jau nebebuvo. Danieli, niekas taip neskatina užmaršties kaip karas. Visi tylime ir mus stengiasi įtikinti, kad tai, ką matėme, tai, ką darėme ir ko savo pačių ir kitų dėka išmokome, tėra iliuzija, košmaras, kuris praeis. Karams nebūdinga atmintis, ir niekas nedrįsta jų paaiškinti, kol jau negirdėti balsų, kalbančių apie tai, kas įvyko, kol ateina laikas, kai jų jau nebeatpažįstame ir įsiplieskia karai kitu pavidalu, kitu pavadinimu, kad sunaikintų tai, kas dar liko.

Chulijanui tuomet jau nebuvo ko deginti. Šis pomėgis dabar išplito valstybiniu mastu. Tėvo mirtis, apie kurią niekada nekalbėjo, pavertė jį bejėgiu, jis jau neliepsnojo pykčiu ar neapykanta, kamavusia iš pradžių. Gyvenome gandais ir įkalinimais. Buvo kalbama, kad Fumeras apmulkino visus, kurie jį karo metu buvo iškėlę, ir dabar tarnavo nugalėtojams. Sklido kalbos, kad savo buvusiems sąjungininkams ir globėjams Montijuko požemiuose nuosprendį vykdė pats: vienu šūviu į burną. Užmaršties mašina ėmė suktis tą pačią dieną, kai tik buvo sudėti ginklai. Tomis dienomis supratau: nėra nieko baisiau už ką tik iškeptą didvyrį, pasakojantį tai, apie ką visi pralaimėjusieji niekada nepapasakos. Paskutinių savaičių po Barselonos kapituliacijos neįmanoma aprašyti. Buvo pralieta tiek kraujo, o gal net ir daugiau nei mūšyje, tik patyliukais, slapta. Kai pagaliau įsivyravo taika, ji dvelkė tokia ramybe, kokia apima kalėjimuose ar kapinėse, — spengianti tyla, sumišusi su širdyje pūvančia gėda, kuri taip ir nepraeina. Nebebuvo nekaltų rankų nei atvirų žvilgsnių. Visi, kurie tai išgyvenome, visi be išimties, paslaptį nešiosimės savy ligi mirties.

Ramybė pamažu grįžo su neapykanta ir pavydu. Mudu su Chulijanu vertėmės skurdžiai. Išseko visos santaupos ir Leino Kuberto naktinių žygių grobis, ir namie nebuvo ką parduoti. Nepaliaudama ieškojau vertėjos, mašininkės ar valytojos darbo, bet, atrodo, mano buvęs lojalumas Kabestaniui uždėjo nepageidaujamos darbuotojos ir neaiškaus, įtartino asmens ženklą. Tarnautojas puikia eilute, briliantinu suteptais plaukais ir plonyčiais ūseliais, vienas iš tų, kurie pastaraisiais mėnesiais, atrodė, dygsta kaip grybai po lietaus, prasitarė man, kad tokia patraukli mergina kaip aš neturėtų galvoti apie varganą tarnybą. Kaimynai, įtikėję mano istorija, kad gyvenu slaugydama karo subjaurotą, neįgalų vargšą Migelį, šelpė mus pienu, sūriu ir duona, kartais net sūdyta žuvimi ar namine dešra, kurios atsiųsdavo giminaičiai iš kaimo. Po trijų skurdo mėnesių supratusi, kad praeis daug laiko, kol rasiu darbą, sumaniau planą, kurį pasiskolinau iš vieno Chulijano romano.

Parašiau laišką jo motinai į Bogotą išgalvoto naujo advokato vardu, su kuriuo velionis Fortunis konsultavosi paskutinėmis dienomis. Pranešiau jai, kad skrybėlininkas mirė nepalikęs testamento, vadinasi, jo turtas — San Antonijaus gatvėje esantis butas ir ateljė — teoriškai pereina į sūnaus Chulijano, gyvenančio tremtyje Prancūzijoje, rankas. Remdamasi tuo, kad paveldėjimo dokumentai nesutvarkyti, o ji pati gyvena užsienyje, paaiškinau, jog prireikė advokato, kurį pavadinau Chosė Marija Rekechu, prisiminusi pirmą mane pabučiavusį berniuką, prašiau jos sutikimo atlikti reikiamus formalumus, kad nuosavybė būtų įteisinta sūnaus Chulijano vardu, kurį ketinau rasti per ispanų ambasadą Paryžiuje. Už paslaugą tikėjausi tam tikro finansinio atlygio. Taip pat prašiau parašyti nekilnojamojo turto administratoriui, kad dokumentus ir nuosavybės sumą, atskaičiavęs mokesčius, persiųstų advokatui Rekechui, kurio vardu atidariau abonentinę dėžutę, ir nurodžiau fiktyvų adresą — seną, apleistą garažą, už dviejų kvartalų nuo Aldajų šeimos rūmų. Turėjau vilties, kad sužavėtai galimybės pagelbėti Chulijanui ir atnaujinti su juo ryšius, Sofi biurokratija nebus kliūtis, ir ji neatsisakys mums padėti, turint omeny, kad tolimoje Kolumbijoje gyveno pasiturimai.

Po keleto mėnesių nekilnojamojo turto administratorius ėmė gauti perlaidas San Antonijaus gatvės buto mokesčiams padengti ir atlygį, kurį čekio pavidalu buvo prašoma persiųsti Chosė Marija Rekecho kontorai Barselonoje, abonentinės dėžutės numeris 2321, taip savo laiške nurodžiusi Sofi Karaks. Pastebėjau, kad administratorius kas mėnesį nuskaičiuodavo sau niekur neužfiksuotus procentus, bet nusprendžiau tylėti. Tokiu būdu jis bus patenkintas ir neklausinės apie lengvą uždarbį. Už likusius pinigus mudu su Chulijanu galėjome pragyventi. Taip praėjo baisūs nevilties metai. Pamažu pradėjau gauti vertimų. Kabestanio jau beveik niekas neprisiminė, žmonės pradėjo išpažinti atleidimo politiką, paskubomis pamiršti senus nesutarimus ir pykčius. Gyvenau bijodama, kad Fumeras vėl ims raustis praeityje ir pradės persekioti Chulijaną. Kartais manydavau, kad to neatsitiks, kad jis patikėjo mirtimi ir viską pamiršo. Fumeras jau nebuvo praėjusių laikų galvažudys. Jis tapo režimo metais karjerą padariusiu visuomenės veikėju, kuriam nederėjo užsiimti Chulijano Karakso šmėklos paieškomis. Kartais nubusdavau vidury nakties besidaužančia širdimi, šalto prakaito išpilta, susapnavusi, kad policija beldžiasi į duris. Baiminausi, kad kaimynai ims domėtis menamu ligoniu vyru, kuris niekuomet neišeina iš namų, tik kartais verkia ir lyg pamišėlis daužo sieną, ir praneš policijai. Bijojau, kad Chulijanas vėl paspruks, vėl ims ieškoti savo knygų ir jas deginti, kad visiškai pašalintų bet kokias jų egzistavimo žymes. Iš baimės pamiršau, kad gyvenimas eina, o aš senstu, kad savo jaunystę paaukojau žlugusiam vyrui išdegusia siela — lyg kokiam šešėliui.

Bet tie metai praėjo ramiai. Laikas juo nykesnis, juo greičiau bėga. Betikslis gyvenimas praūžia lyg traukinys, nesustojęs tavo stotelėje. O karo žaizdos gijo sunkiai. Radau darbo keliose leidyklose. Didžiąją dienos dalį praleisdavau ne namie. Turėjau bevardžių meilužių, nevilties paženklintais veidais, — juos sutikdavau kino salėse arba metro, su jais dalydavausi savo vienatve. Paskui mane imdavo kvailai graužti sąžinė. Išvydusi Chulijaną, negalėdavau sulaikyti ašarų ir prisiekinėjau sau, kad daugiau niekada jo neišduosiu, tarsi būčiau įsipareigojusi. Stebėjausi autobusuose ar gatvėje matydama jaunesnes už save moteris, kurios vedžiojosi vaikus. Atrodė laimingos, radusios ramybę, tarsi tos mažos būtybės būtų pripildžiusios visas ertmes. Tuomet prisimindavau dienas, kai svajojau, kad būsiu viena iš tų moterų su kūdikiu ant rankų, Chulijano kūdikiu. Paskui prisimindavau karą ir tai, kad jį sukėlusieji irgi kadaise buvo vaikai.

Kai pradėjau tikėti, kad pasaulis mudu pamiršo, vieną dieną į namus užėjo nepažįstamasis. Jaunas, dar nesikalančiais ūsais padėjėjas, kuris pažvelgęs man į akis raudo. Atėjo pasiteirauti pono Migelio Molinero, — veikiausiai tikrinantis duomenis žurnalistų kolegijos archyvui. Man paaiškino, kad ponui Molinerui gali priklausyti mėnesinė pensija, tačiau jos patvirtinimui reikia patikrinti nemažai duomenų. Atsakiau, kad ponas Molineras čia nebegyvena nuo pat karo pradžios, kad emigravo į užsienį. Atsisveikindamas išreiškė apgailestavimą ir šypsodamasis pasišalino. Žinojau, kad nuo šios nakties Chulijaną turiu priversti dingti iš namų. Bet jis buvo viskam abejingas. Elgėsi klusniai lyg vaikas, ir visas jo gyvenimas, rodės, priklauso nuo tų drauge leidžiamų akimirkų, kai naktimis per radiją klausydavomės muzikos, aš leisdavau paimti man už rankos, o jis tylėdamas ją glostydavo.

Tą patį vakarą gavau raktus nuo buto San Antonijaus gatvėje.

Juos nekilnojamojo turto administratorius perdavė neegzistuojančiam advokatui Rekechui. Palydėjau Chulijaną į namus, kuriuose užaugo. Nuvedžiau į buvusį kambarį ir prižadėjau rytojaus dieną ateiti. Įspėjau, kad turime būti labai atsargūs.

— Fumeras vėl tave medžioja, — pasakiau.

Jis atsainiai linktelėjo, lyg neprisimintų ar jam net nerūpėtų, kas tas Fumeras. Šitaip gyvenome kelias savaites. Naktimis, jau po vidurnakčio, užeidavau aplankyti. Klausinėdavau, ką veikė perdien, o jis nustebęs tik žiūrėjo į mane. Apsikabinę praleisdavome naktį, o išaušus vėl grįždavau namo, prižadėjusi ateiti, kai tik galėsiu. Išeidama buto duris užrakindavau. Chulijanas rakto neturėjo. Geriau tegul bus įkalintas nei miręs.

Daugiau niekas nesiteiravo apie mano vyrą, o aš pati pasistengiau paskleisti gandus, kad jis Prancūzijoje. Parašiau keletą laiškų į Ispanijos konsulatą Paryžiuje, teigdama, kad turiu žinių apie jos pilietį Chulijaną Karaksą, gyvenantį mieste, ir kreipiuosi prašydama jį rasti. Numaniau, kad anksčiau ar vėliau laiškai paklius ten, kur reikia. Griebiausi visų priemonių, bet aišku buvo viena — viskam ateis laikas. Tokie žmonės kaip Fumeras niekada nesiliauja nekentę. Jo neapykanta neturi nei tikslo, nei prasmės. Nekęsti — tai lyg kvėpuoti.

San Antonijaus gatvėje esantis butas turėjo atiką. Atradau dureles, vedančias į terasą, kuri baigėsi laiptų aikšte. Visos kvartalo terasos sudarė tarsi metro siena atskirtų kiemelių tinklą, kur kaimynai džiaudavo skalbinius. Netrukus kitame kvartalo gale radau namą su įėjimu iš Choakino Kostos gatvės pusės, iš kur galėjau pakliūti į terasą, o iš tenai, apėjusi pertvaras, pasiekti San Antonijaus gatvės namo stogą, — taip niekas negalėjo manęs matyti įeinančios ar išeinančios. Vieną kartą iš administratoriaus gavau laišką, kuriame rašoma, kad kai kurie kaimynai skundėsi, jog Fortunio bute girdėti kažkokie trenksmai. Advokato Rekecho vardu parašiau jam, kad kontoros darbuotojai kartais užeina į butą susirasti kokių dokumentų, ir nėra priežasčių nerimauti, jeigu kokie nors garsai girdėtųsi net nakčia. Baigiau laišką užuomina, kad tarp džentelmenų, sąskaitininkų ir advokatų pikantiškų paslapčių saugojimas svarbiau už Verbų sekmadienį. Administratorius, rodydamas profesinį solidarumą, atsakė: suprantama, man nėra ko nerimauti, jis kontroliuos padėtį.

Tais metais advokato Rekecho vaidmuo buvo vienintelė mano pramoga. Kartą per mėnesį apsilankydavau Pamirštų Knygų Kapinėse pasimatyti su tėvu. Jis niekada nerodė didelio susidomėjimo tuo nematomu sutuoktiniu, o aš niekada nesiūliau susipažinti. Šios temos mudu išvengdavome, lyg patyrę jūrininkai, sumaniai aplenkiantys povandenines uolas. Kartais jis ilgai žiūrėdavo į mane ir klausdavo, ar man nereikia kokios pagalbos, gal jis gali ką nors dėl manęs padaryti. Kai kada, šeštadieniais prieš auštant, lydėdavau Chulijaną prie jūros. Užlipę į terasą stogais eidavome iki namo su išėjimu į Choakino Kostos gatvę. Iš ten Ravalio gatvelėmis leisdavomės uosto link. Nesutikdavome nė gyvos dvasios. Chulijano visi vengė, net iš tolo. Kartais eidavome prie molo. Jam patiko sėdėti ant uolų ir žiūrėti į miestą. Netardami nė žodžio šitaip sėdėdavome valandų valandas. Kai kada popietėmis, jau prasidėjus filmui, užeidavome į kino teatrą. Tamsoje į Chulijaną niekas nekreipdavo dėmesio. Gyvenome naktimis ir tyloje. Ilgainiui ši rutina man tapo natūrali, ir mėnesiams bėgant įtikėjau, kad mano planas tikrai puikus. Apgailėtina kvailė.

12

1945-ieji, degėsių ir pelenų metai. Tik šešeri metai praėjo nuo karo pabaigos, nors jo pasekmes dar jautei kiekviename žingsnyje, apie jas niekas atvirai nekalbėjo. Dabar būgštavo dėl kito karo, pasaulį apgaubusio dvėselienos ir niekšybės dvoku, kurio jau niekada nepavyks atsikratyti. Skurdo ir nepriteklių metai apgaubė keista ramybe, kuria paženklinti nebyliai ir paralyžiuotieji, — nei gailestis, nei pasidygėjimas. Jau kelerius metus veltui mėginau rasti vertėjos darbo, galiausiai gavau korektorės vietą verslininko Pedro Sanmarti įsteigtoje leidykloje. Jis įkūrė savo verslą investavęs uošvio pinigus, o jį patį vėliau išsiuntė į prieglaudą prie Banjolo ežero ir laukė iš ten mirties liudijimo. Sanmarti buvo laikomas žmogumi, kuris pats sukūrė save ir savo sėkmę. Jis mėgo merginti išvaizdžias perpus jaunesnes merginas. Šiek tiek vogravo angliškai, įsitikinęs, kad tai ateities kalba, ir beveik kiekvieną sakinį baigdavo žodeliu „okey“.

Leidykla (Sanmarti ją pavadino „Endymion“, nes jam tai skambėjo bažnytiškai ir tiko pinigams kalti) vertėsi katekizmų, gerų manierų vadovėlių ir tęstinių pamokomų novelių leidyba, kur lengvo komedijos žanro veikiantieji asmenys buvo vienuolės, didvyriškieji Raudonojo Kryžiaus ir aukšto bažnytinio rango tarnautojai. Leidome ir apsakymėlių seriją apie amerikiečių kareivius, ji vadinosi „Narsumo komanda“ ir buvo skirta jaunimėliui, ieškančiam sveikata trykštančių didvyrių. Leidykloje susidraugavau su Sanmarti sekretoriate dirbusia Mersedesa Pjetro, po karo likusia našle. Veikiai taip suartėjome, kad suprasdavome viena kitą iš šypsenos ar žvilgsnio. Mersedesa ir aš turėjome daug bendra: abi plaukėme pasroviui mirusių ar besislapstančių nuo pasaulio vyriškių apsuptos. Mersedesa augino septynerių metų raumenų distrofija sergantį berniuką, kurį kaip įmanydama slaugė. Jai buvo tik trisdešimt dveji, bet apie jos gyvenimą galėjai perskaityti iš veido raukšlių. Per visus tuos metus Mersedesa buvo vienintelis žmogus, kuriam troškau viską papasakoti ir atskleisti savo gyvenimą.

Ji man ir pasakė, kad Sanmarti artimai bičiuliavosi su kasdien vis labiau šlovinamu inspektoriumi Chavjeru Fransisku Fumeru. Abu priklausė tai pačiai, iš karo pelenų pakilusiai klikai, kuri neišvengiamai plito ir raizgė miestą lyg voratinklis. Naujoji visuomenė. Vieną gražią dieną Fumeras pasirodė leidykloje. Aplankė savo bičiulį Sanmarti, tikriausiai buvo sutarę papietauti. Sugalvojusi priežastį pasišalinau į archyvą ir slapsčiausi tenai, kol jiedu išėjo. Kai grįžau prie savo darbo stalo, Mersedesa pažvelgė į mane taip, kad viskas tapo aišku. Nuo to karto, vos Fumeras pasirodydavo leidykloje, Mersedesa perspėdavo mane, kad slėpčiausi.

Nebuvo dienos, kad Sanmarti nesiūlytų man drauge vakarieniauti, nesikviestų į teatrą arba kiną. Visuomet išsisukdavau, sakydama, kad namie manęs laukia vyras, o jo žmona irgi turėtų nerimauti, nes jau vėlu. Ponia Sanmarti, tapusi lyg kokiu baldu ar nebylia našta, vyro vertybių skalėje esanti daug žemiau nei „Bugatti“ [* Automobilio markė.], atrodo, prarado vaidmenį šioje santuokoje nuo tada, kai uošvio palikimas perėjo į Sanmarti rankas. Mersedesa buvo sakiusi, kad žmona jam buvo lyg pašluostė. Sanmarti nebuvo apdovanotas gebėjimu vertinti laiką ir erdvę, jam nepaliaujamai reikėjo šviežio kraujo, ir ilgai negalvodamas nukreipė donžuanišką žvilgsnį į naują darbuotoją — šiuo atveju tai buvau aš. Sanmarti naudojosi visomis progomis, kad tik kaip nors mane užkalbintų.

— Girdėjau, kad tavo vyras, tas Molineras, yra rašytojas… Gal jį sudomintų idėja parašyti knygą apie mano draugą Fumerą, aš jau net pavadinimą esu sugalvojęs: Fumeras — nusikaltėlių tramdytojas, arba gatvės įstatymai. Nurieta, ką pasakysi?

— Pone Sanmarti, labai dėkoju už parodytą pagarbą, tačiau Migelis šiuo metu įsitraukęs į romano rašymą, ir nemanau, kad dabar…

Sanmarti nusikvatojo.

— Romanas? Dėl Dievo, Nurieta… Juk romano žanras jau miręs ir užkastas. Mano draugas prieš keletą dienų grįžo iš Niujorko ir pasakė štai tokią mintį: amerikiečiai išrado vieną dalyką, kurį pavadino televizija. Ji taps kaip ir kinas, bet namie. Nereikės nei knygų, nei mišių, nei nieko kita. Perduok savo vyrui, kad pamirštų tuos romanus. Jei nori dabar išgarsėti, turi būti bent jau matadoras arba futbolininkas… Klausyk, o jeigu mudu šoktume į „Bugatti“ ir dumtume į Kasteldefelsą valgyti paeljos [* Patiekalas, panašus į plovą.]? Tenai viską ir aptartume. Moterie, turi vieną kartą pasiryžti… Juk žinai, kad noriu tau padėti. Kaip ir tavo vyreliui. Pati žinai, kad šioje šalyje be krikštatėvių neišsiversi.

Pradėjau rengtis lyg kokia kareivio našlė ar viena iš tų moterų, kurios saulės šviesą laiko mirtina nuodėme. Darbe vaikščiojau į kuodelį susuktais plaukais, be makiažo. Kad ir kaip maskavausi, Sanmarti nesiliovė manęs persekioti, kiekvieną jo pasiūlymą lydėjo šleikšti, tarsi įmitusio eunucho šypsena, tokių sutiksi kiekvienoje įstaigoje. Dalyvavau dviejuose ar trijuose susitikimuose su viltimi pakeisti darbą, tik anksčiau ar vėliau susidurdavau su kitu Sanmarti variantu. Jie dygo lyg grybai po lietaus. Vienas net nepasidygėjo paskambinti Sanmarti ir pareikšti, kad Nurija Monfort slapčia ieško darbo kitur. Šis, įžeistas mano nedėkingumo, pasikvietė į savo kabinetą. Lyg ir bandė paglostyti man skruostą. Rankos dvokė tabaku ir prakaitu. Visai sutrikau.

— Moterie, jei tau kas netinka, reikia tik pasakyti. Ką daryti, kad pagerinčiau tavo darbo sąlygas? Juk žinai, kaip labai tave vertinu, ir mane žeidžia, kai išgirstu iš trečių asmenų apie ketinimus mus palikti. Gal eime vakarieniauti ir susitaikome?

Nubloškiau jo ranką nuo veido, nepajėgiau ilgiau slėpti pasibjaurėjimo, kurį man kėlė.

— Nurija, tu mane nuvylei. Reikia pripažinti, kad neįžvelgiu tavyje nusiteikimo priklausyti komandai, nei vilties, kad dirbsi šioje įstaigoje.

Mersedesa jau buvo mane įspėjusi, kad anksčiau ar vėliau nutiks kas nors panašaus. Praėjus kelioms dienoms, Sanmarti, kuris gramatikos žiniomis prilygo orangutanui, pradėjo atmesti visus mano taisytus rankraščius teigdamas, kad juose pilna klaidų. Beveik kasdien sėdėdavau savo kabinete iki dešimtos ar vienuoliktos valandos nakties ir dar kartą taisydavau galybę Sanmarti išbraukytų puslapių.

— Pernelyg daug būtojo laiko veiksmažodžių. Dvelkia mirtimi, energijos stoka… Bendratis po kabliataškio, — tai visi žino, — nevartojama…

Kartais Sanmarti irgi būdavo iki vėlumos ir neiškišdavo galvos iš savo kabineto. Mersedesa stengėsi rasti priežasčių nepalikti manęs, bet Sanmarti ją išsiųsdavo namo. Kai leidykloje likdavome tik mudu, Sanmarti išeidavo iš savo kabineto ir įsitaisydavo prie mano stalo.

— Nurieta, tu per daug dirbi. Juk darbas — dar ne viskas, reikia ir pasilinksminti. O tu esi jauna. Metai bėga, ir ne visada spėjam juos smagiai nugyventi.

Atsisėsdavo ant stalo krašto ir įsistebeilydavo į mane. Kartais atsistodavo už nugaros ir kelias minutes nesitraukdavo. Viršugalviu jausdavau jo dvokų alsavimą.

— Moterie, tu tokia įsitempusi, atsipalaiduok.

Drebėjau, troškau rėkti, pabėgti ir daugiau į tą įstaigą negrįžti, bet man reikėjo darbo ir to vargano atlyginimo, kurį gaudavau. Vieną vakarą Sanmarti, kaip įprasta, mergino mane — ėmė gosliai masažuoti nugarą.

— Vieną dieną išvarysi mane iš proto, — sušvokštė.

Vienu šuoliu išsilaisvinau iš jo letenų ir, sugriebusi apsiaustą bei rankinę, puoliau prie durų. Sanmarti man už nugaros juokėsi. Laiptinėje prasilenkiau su tamsiu siluetu, kuris, rodėsi, neliesdamas žemės šliaužia vestibiuliu.

— Ponia Moliner, kokios pasakiškos akys…

Roplio šypsena į mane vypsojo inspektorius Fumeras.

— Negali būti, jūs dirbate pas mano gerą draugužį Sanmarti? Jis, kaip ir aš, esame savo srities specialistai. O, sakykit, kaip laikosi jūsų sutuoktinis?

Žinojau, kad mano dienos suskaičiuotos. Kitą rytą pasklido gandai, kad Nurija Monfort — tikra pasileidėlė, savo vietą išlaikanti sanguliaudama su ponu Pedru Sanmarti, ir turi neteisėtų ryšių su Mersedesa Pjetro. Ne vienas leidykloje apsilankęs jaunuolis teigė pastebėjęs tą „kalių porelę“, meilikaujančią archyvo skyriuje. Tą pačią popietę skirstantis namo, Mersedesa pasikvietė mane pasikalbėti. Net nedrįso pažvelgti man į akis. Nepratarusios nė žodžio užsukome į kavinaitę skersgatvyje. Ten Mersedesa prisipažino, kad Sanmarti jai pasakęs, jog jam nepatinka mūsų draugystė. Anot jo, atėjo policijos pranešimas apie mano praeitį, kad aš buvusi komunistų aktyvistė.

— Nurija, aš negaliu prarasti šio darbo. Man reikia išlaikyti vaiką…

Iš gėdos ir pažeminimo apsipylė ašaromis ir kas akimirką atrodė vis senesnė.

— Nesijaudink, Mersedesa, aš viską suprantu, — atsakiau.

— Nurija, tasai Fumeras tave medžioja. Nežinau, kuo jam nusikaltai, bet tai jam ant kaktos parašyta…

— Žinau.

Kitą pirmadienį atvykusi į darbą savo vietoje prie rašomojo stalo radau perkarusį nepažįstamą vyriškį. Prisistatė kaip naujas korektorius Salvadoras Benadesas.

— O jūs kas tokia būsite?

Nė vienas žmogus leidykloje nedrįso kalbėti su manimi ar pažvelgti į mane, kol dėjausi daiktus. Jau leidžiantis laiptais mane pasivijo Mersedesa ir įteikė vokelį su banknotais ir monetomis.

— Beveik visi prisidėjo, kas kiek išgali. Prašau paimti. Ne dėl savęs, dėl mūsų.

Tą naktį atėjau į butą San Antonijaus skersgatvyje. Chulijanas kaip visada laukė manęs tamsoje. Pasakė, kad parašė man eilėraštį. Tai buvo pirmas kartas, kai jis per devynerius metus ką nors parašė. Norėjau perskaityti, bet puoliau prie jo ir stipriai apkabinau. Viską papasakojau, nes ilgiau negalėjau tverti. Bijojau, kad Fumeras anksčiau ar vėliau jį ras. Chulijanas tyliai klausėsi, laikė mane apkabinęs ir glostė plaukus. Pirmą kartą po daugelio metų pajutau, kad galiu juo pasikliauti. Vienatvės kamuojama norėjau pabučiuoti, bet Chulijanas neturėjo nei lūpų, nei odos, kurią galėčiau paliesti. Susirietusi užmigau jo glėbyje, jo vaikystės kambaryje ir lovoje. Kai nubudau, Chulijano jau nebuvo. Rytą girdėjau jį vaikštant terasoje ir apsimečiau tebemieganti. Tą patį rytą, tik vėliau, per radiją skaitė pranešimą, bet aš neatkreipiau dėmesio. Bornė alėjoje ant suolelio ties Santa Marija del Mar bazilika rastas kūnas. Balandžiai taikėsi iškapoti jam akis, tai patraukė praeivio dėmesį, šis ir iškvietė policiją. Lavono kaklas buvo perlaužtas. Ponia Sanmarti patvirtino, kad tai — jos vyras Pedras Sanmarti Monegalis. Išgirdęs žinią, velionio uošvis Banjolo prieglaudoje padėkojo dangui taręs, kad dabar jau galįs ramiai numirti.

13

Chulijanas buvo rašęs, kad atsitiktinumai — tai likimo randai. Bet, Danieli, atsitiktinumų nebūna. Esame savo nesąmoningumo marionetės. Ilgai troškau tikėti, kad Chulijanas buvo žmogus, kurį mylėjau, ar mylėjau tai, kas iš jo likę. Norėjau tikėti, kad vargas ir viltis padės mums išgyventi. Norėjau tikėti, kad Leinas Kubertas mirė ar grįžo į knygos puslapius. Žmonės linkę tikėti bet kuo, išskyrus tiesą.

Sanmarti mirtis atvėrė man akis. Supratau, kad Leinas Kubertas tebėra gyvas ir kerštingas. Dar labiau nei anksčiau. Jis tūnojo vieno žmogaus liepsnų subjaurotame kūne, kuriame neliko net balso, ir maitinosi prisiminimais. Supratau, kad jis rado būdą išeiti ir grįžti į butą San Antonijaus skersgatvyje. Tai buvo stoglangis, vedantis tiesiai ant stogo, nereikėjo nė durų, kurias išeidama visada užrakindavau. Supratau, kad Chulijanu persirengęs Leinas Kubertas blaškėsi po miestą ir lankėsi Aldajų rūmuose. Supratau, kad apkvaitęs grįžo į kriptą ir sudaužęs antkapius atvožė Penelopės ir sūnelio karstus. „Chulijanai, ką tu padarei?“

Namie manęs lūkuriavo policininkai, ketino apklausti dėl leidėjo Sanmarti mirties. Nuvežė į nuovadą, kur po penkių laukimo valandų tamsiame pusrūsyje prisistatė juodai vilkintis Fumeras. Pasiūlė cigaretę.

— Ponia Moliner, mudu galėtume tapti gerais draugais. Mano vyrai tvirtina, kad jūsų sutuoktinio nėra namie.

— Mano vyras paliko mane. Ir kur jis, nežinau.

Smarkus antausis nubloškė mane nuo kėdės. Apimta panikos nušliaužiau į kampą. Nedrįsau pakelti akių. Fumeras atsitūpė šalia ir sugriebė mane už plaukų.

— Mėšlina kekše, gerai klausyk, ką pasakysiu: aš jį rasiu, ir kai tai įvyks, nudėsiu abu. Tave pirmiau, kad jis matytų tavo ištaškytas žarnas. Paskui ir jį, prieš tai papasakojęs, kad kita kekšė, kurią nuvarė į kapus, buvo jo sesuo.

— Jis pirmiau nudės tave, kalės išpera.

Fumeras spjovė man į veidą. Tada pamaniau, kad čia pat pribaigs mane, bet išgirdau tolstantį koridoriumi. Drebėdama atsistojau ir nusivaliau kruviną veidą. Ant odos galėjau užuosti to vyro kvapą, tačiau šįsyk pajutau tik baimės smarvę.

Tamsioje patalpoje ir be vandens mane laikė šešias valandas. Kai paleido, buvo beveik naktis. Pliaupė kaip iš kibiro ir gatvėse šokčiojo purslai. Grįžusi namo radau viską apversta aukštyn kojomis. Buvo užėję Fumero pakalikai. Tarp išvartytų baldų, ištraukytų stalčių ir numestų lentynų radau suplėšytus savo drabužius ir Migelio knygas. Ant lovos palikta krūva išmatų, o ant sienos išterliotas žodis „Kekšė“.

Nulėkiau į butą San Antonijaus skersgatvyje, sukau tūkstančius ratų, vildamasi, kad nė vienas Fumero šunsnukis neatsekė manęs iki Choakino Kostos gatvėje esančio namo. Pasileidau lietaus nuplautais stogais. Buto durys buvo užrakintos. Atsargiai įėjau vidun, tačiau mano žingsnių aidas atkartojo tylą. Chulijano tenai nebuvo. Sėdėjau tamsioje svetainėje, klausiausi audros šėlsmo ir laukiau jo iki pat aušros. Kai dienos šviesa lyžtelėjo balkono kraštą, užlipau ant stogo ir žiūrėjau į miestą. Švininis dangus slėgė neviltimi. Žinojau, kad Chulijanas daugiau čia nebegrįš. Praradau jį visam laikui.

Pamačiau jį tik po dviejų mėnesių. Vieną vakarą nuėjau į kiną, neturėjau jėgų grįžti į tuščius ir šaltus namus. Rodė kažkokią paiką nuotykių ištroškusios rumunų princesės ir susivėlusio amerikiečių žurnalisto meilės istoriją. Filmui įpusėjus, kažkas atsisėdo šalia. Tai nebuvo pirmas kartas. To meto kino salėse buvo pilna vienišių, nuo kurių atsidavė šlapimu ir odekolonu, viduje jie šildėsi prakaituotas, drebančias, negyvėlio liežuvį primenančias rankas. Jau ketinau pasiskųsti prižiūrėtojui, kai atpažinau Chulijano profilį. Jis šiurkščiai sugriebė mano ranką, taip ir sėdėjome nieko nematydami, įbedę akis į ekraną.

— Tu nužudei Sanmarti? — sukuždėjau.

— O kas nors jo pasigenda?

Kalbėjomės pakuždomis, sekami salėje ant pavienių kėdžių sėdinčių vyriškių, ryte ryjančių pavydžiais žvilgsniais nesuvokiamą nežinia iš kur atsiradusio varžovo pasisekimą. Pasiteiravau, kur slapstėsi visą tą laiką, bet atsakymo neišgirdau.

— Žinau, kur yra dar vienas Vėjo šešėlio egzempliorius, — sušnabždėjo jis. — Knyga čia, Barselonoje.

— Chulijanai, tu klysti. Jau visas sudeginai.

— Visas, išskyrus vieną. Atrodo, kažkas pergudravo mane ir paslėpė knygą ten, kur aš niekada nerasiu. Tai tu.

Tada pirmą kartą išgirdau apie tave. Pliauškalius ir pagyrūnas knygininkas, vardu Gustavas Barselas, keliems kolekcininkams gyrėsi žinąs, kur rasti dar vieną Vėjo šešėlio egzempliorių. Senovinių knygų pasaulis primena aidintį kambarį. Praėjo vos keli mėnesiai, kai Barselui ėmė plūsti kolekcininkų laiškai iš Berlyno, Paryžiaus ir Romos su siūlymais parduoti knygą. Paslaptingas Chulijano pabėgimas iš Paryžiaus dėl kruvinos dvikovos ir gandais apgaubta mirtis ispanų pilietinio karo metais rinkoje jo kūrinių vertę pakėlė tiek, kad jis negalėjo nė svajoti. Tamsioji legenda apie beveidį nepažįstamąjį, naršiusį bibliotekas ir privačias kolekcijas, ieškantį liepsnoms pasmerktų knygų, tik padidino susidomėjimą jomis ir, žinoma, jų vertę. „Juk mes pokštininkai iš prigimties“, — juokavo Gustavas Barselas.

Chulijaną, kuris nesiliovė persekiojęs savo paties žodžių šešėlio, tie gandai greitai pasiekė. Sužinojo, kad Gustavas Barselas knygos neturi, kad ji priklauso kažkokiam vaikinukui, kuris rado knygą atsitiktinai, ir, sužavėtas romano bei paslaptingojo autoriaus, kategoriškai atsisako ją parduoti ir saugo lyg brangiausią relikviją. Danieli, juk supranti, kad tai buvai tu.

— Chulijanai, dėl Dievo meilės, negi nuskriausi vaiką… — sukuždėjau apimta nerimo.

Tada Chulijanas atkirto, kad visos knygos, jo pavogtos ir sunaikintos, yra atimtos iš tų, kurie nejautė knygoms jokių sentimentų, iš žmonių, kurių tikslas buvo tik jas pelningai parduoti, arba kolekcininkų ir diletantų, kaupusių knygas kaip retenybes. Tu, atsisakydamas parduoti knygą, kad ir kiek už ją siūlytų, pamėginai ištraukti Karaksą iš tamsių praeities šešėlių į dienos šviesą, tuo sukeldamas jam keistą simpatiją, net pagarbą. Nė neįtarei, kad Chulijanas sekė tave ir stebėjo.

— Gal pamatęs, kas esu, ir viską sužinojęs, nutars tą knygą sudeginti.

Chulijanas kalbėjo su tvirtu ir kategorišku pamišėlių, išmokusių atsiriboti nuo veidmainiškos, jiems nepriimtinos realybės, įsitikinimu.

— Kas jis toks, tas vaikinukas?

— Jo vardas Danielis. Tėvas Santa Anos gatvėje laiko knygyną, kur veikiausiai lankydavosi Migelis. Gyvena viršum knygyno įrengtame bute. Vaikystėje neteko motinos.

— Atrodo, kad pasakotum apie save.

— Galbūt. Tas vaikinukas primena mane.

— Palik jį ramybėje, Chulijanai. Juk jis dar vaikas. Vienintelis jo nusikaltimas — kad žavisi tavimi.

— Ne nusikaltimas, o naivumas. Bet tai praeis. Gal tada grąžins man knygą. Kai liausis žavėjęsis manimi, ir pradės suprasti.

Likus minutei iki filmo pabaigos, Chulijanas pakilo ir prietemoje patraukė prie išėjimo. Ištisus mėnesius mudu susitikdavome šitaip: patamsyje, kino salėse, vidurnakčio skersgatviuose. Chulijanas visada susirasdavo mane. Nematydama jo, jausdavau visur mane saugantį jo buvimą. Kartais minėdavo tave, ir klausydama kalbant apie tave, rodės, girdėjau balse tą keistą, trikdantį švelnumą, kurį, maniau, seniai buvo praradęs. Žinojau, kad grįžo į Aldajų rūmus ir ten apsigyveno, — pusiau vaiduoklis, pusiau valkata, klajojantis po savo gyvenimo griuvėsius ir sergstintis Penelopės ir jųdviejų sūnaus palaikus. Tai buvo vienintelė vieta pasaulyje, kuri — jis jautė — priklauso jam. Yra siaubingesnė nelaisvė nei žodžiai.

Nueidavau ten kartą per mėnesį tik tam, kad įsitikinčiau, jog viskas gerai, kad jis dar gyvas. Peršokdavau beveik išgriuvusią aptvaro dalį, kurios nematyti iš gatvės. Kartais rasdavau jį ten, kartais Chulijanas būdavo kažkur dingęs. Palikdavau jam maisto, pinigų, knygų… Laukdavau ilgai, kartais iki pat nakties. Magėjo paklaidžioti po dvarą. Taip sužinojau, kad jis išardęs antkapius ir atidaręs karstus. Jau nemaniau, kad Chulijanas pamišėlis, nelaikiau to išniekinimu, tik tragišku nuoseklumu. Kai būdavo ten, susėdę prie ugnies valandų valandas kalbėdavomės. Chulijanas prisipažino, kad vėl mėgino rašyti, bet viskas veltui. Sunkiai prisiminė savo rašytas knygas, — tarsi kadaise skaitytas, tarsi tai būtų kito žmogaus kūryba. Matėsi bandymų pėdsakai. Supratau, kad Chulijanas degina savo darbo vaisius — puslapius, kuriuos prirašydavo, kol nesimatydavome. Kartą, pasinaudojusi jo nebuvimu, iš pelenų ištraukiau keletą suglamžytų lapų. Ten buvo rašoma apie tave. Chulijanas kadaise man buvo kalbėjęs, kad apsakymas — laiškas, kurį autorius rašo pats sau, norėdamas išsiaiškinti ką nors, ko kitais būdais suvokti neįmanoma. Jau seniai svarstė, ar nėra praradęs sveikos nuovokos. Ar pamišėlis žino, kad jis pamišėlis? Ar pamišėliai yra tie, kurie tikina jį netekus proto, kad apsaugotų jo egzistenciją nuo iliuzijų? Chulijanas stebėjo tave, matė, kaip augi, ir domėjosi, kas esi. Jis svarstė, ar tavo buvimas yra stebuklas, atleidimas, kurį užsitarnaus išmokydamas tave nekartoti tų pačių klaidų. Ne vieną sykį susimąstydavau, ar Chulijanas neįtikėjo savo iškreiptos logikos išvadomis ir nelaikė tavęs prarastu sūnumi, baltu popieriaus lapu, kuriame galima pradėti istoriją, kokios jis neįstengė sukurti, bet galėjo prisiminti.

Ėjo metai, Chulijanas taip ir gyveno rūmuose ir vis labiau domėjosi tavimi ir tavo laimėjimais. Pasakojo man apie tavo draugus, apie moterį, vardu Klara Barselo, kurią buvai įsimylėjęs, apie tėvą, kurį nepaprastai gerbei, apie bičiulį Ferminą ir apie merginą, kurioje jis troško įžvelgti kitą Penelopę, apie tavo Bėją. Kalbėjo apie tave lyg apie savo sūnų. Danieli, judu abu ieškojote vienas kito. Jis tikėjo, kad tavo nekaltybė išgelbės tave. Jis jau nesiveržė ieškoti savo knygų, jų deginti ir naikinti bet kokių savo pėdsakų. Tavo akimis išmoko vėl regėti pasaulį, atrasti savyje vaikinuką, kurį išvydo tavyje. Kai pirmąsyk atėjai į mano namus, jaučiau, kad pažįstu tave. Dėjausi nepatikli, kad paslėpčiau baimę, kurią man kėlei. Bijojau tavęs dėl to, kad galėjai viską atskleisti. Klausydamasi Chulijano, bijojau įtikėti, kad išties mes visi esame sujungti keista lemties ir atsitiktinumų grandine. Bijojau tavyje atpažinti prarastąjį Chulijaną. Žinojau, kad tu su draugais domiesi mūsų praeitimi. Žinojau, kad anksčiau ar vėliau viską sužinosi, bet tik tuomet, kai ateis laikas, kai galėsi suvokti tikrąją prasmę. Žinojau, kad anksčiau ar vėliau judu su Chulijanu susitiksite. Ir vėl aš klydau. Nes ne aš viena tai žinojau — Fumeras nujautė, kad, laikui bėgant, tu atvesi jį pas Chulijaną.

Kai supratau, kas vyksta, kelio atgal jau nebuvo, bet nepraradau vilties, kad pamesi pėdsakus, pamirši mus, ir gyvenimas — tavo, ne mūsų — susiklostys palankiai. Laikas išmokė mane neprarasti vilčių, bet pernelyg jomis nepasikliauti. Viltys būna žiaurios, tuščios ir apgaulingos. Jau seniai Fumeras lipa man ant kulnų. Jis žino, kad vieną sykį palūšiu. Jis neskuba, todėl atrodo nenuovokus. Gyvena užvaldytas keršto. Keršyti mums ir sau pačiam. Be keršto, be įtūžio nepajėgtų egzistuoti. Fumeras žino, kad tu su draugais atvesi jį pas Chulijaną. Žino, kad beveik po penkiolikos metų mano jėgos ir galimybės išseko. Jis jau seniai stebi mano merdėjimą ir tykoja suduoti paskutinį smūgį. Neabejoju, kad mirsiu nuo jo rankos. Dabar nujaučiu, kad ta akimirka artėja. Perduosiu šiuos lapus savo tėvui, kad jie pasiektų tave, jei man kas nutiktų. Meldžiu Dievą, kuris niekada manęs nesergėjo, kad tau netektų perskaityti šito, bet nujaučiu, kad man lemta, prieš savo valią ir vos rusenančias viltis, atskleisti tau šią istoriją. Tau lemta, — nors tu dar jaunas ir tyras, — ją išlaisvinti.

Kai skaitysi šiuos žodžius, šis prisiminimų kalėjimas liudys, kad jau nebegalėsiu atsisveikinti su tavimi, kaip derėtų, kad negalėsiu prašyti tavęs atleisti mums, ypač Chulijanui, ir kad rūpintumeisi juo, kai manęs nebus. Žinau, kad nieko negaliu iš tavęs reikalauti, vien tai, kad saugotum save. Gal šita galybė puslapių įtikins mane, kad nors ir kas nutiks, tu visuomet būsi mano draugas, mano vienintelė ir tikroji viltis. Iš visų Chulijano parašytų kūrinių labiausiai man įstrigo mintis, kad gyvi būsime tol, kol gyvensime kitų prisiminimuose. Kai prieš daugelį metų susitikau su Chulijanu, patyriau tą patį: tu keli man pasitikėjimą, jaučiu, kad pažįstu tave. Danieli, atmink mane, nesvarbu, nors retsykiais, nors paslapčiomis. Neleisk man išeiti.

Nurija Monfort

VĖJO ŠEŠĖLIS

1955

1

Kai baigiau skaityti Nurijos Monfort rankraštį, jau švito. Tai buvo mano istorija. Mūsų istorija. Karakso klystkeliuose dabar įžvelgiau, deja, jau nepataisomus savo paklydimus. Nerimo apimtas neradau vietos, tarsi žvėris narve blaškiausi po kambarį. Visas mano drovėjimasis, neryžtingumas, baimė ir nuogąstavimai tapo tokie menki ir nereikšmingi. Mane apėmė gėda, sąžinės graužatis ir baimė, jaučiau, kad negaliu čia būti ir slapstytis nuo savo poelgių pasekmių. Užsimečiau striukę ir į vidinę kišenę įsigrūdęs perlenktus rankraščio puslapius pasileidau laiptais žemyn. Kai išėjau iš laiptinės, pamažu snyguriavo, iš dangaus tingiai krito spindinčios sustingusios ašaros ir dingdavo išpūtus kvapą. Pasileidau bėgti prie Katalonijos aikštės, kurioje nebuvo nė gyvos dvasios. Aikštės viduryje vienišas, lyg angelas stypsojo atsiskyrėlis, žilagalvis žmogus, apsitūlojęs pilku apsiaustu. Rytmečio karalius užvertęs galvą į dangų juokėsi ir gaudė besisukančias snaiges. Kai ėjau pro šalį, pažvelgė į mane ir vos šyptelėjo, lyg supratęs, kas dedasi mano sieloje. Jo aukso spalvos akys spindėjo kaip užburtos monetos tvenkinio dugne.

— Sėkmės, — lyg išgirdau sakantį.

To palinkėjimo griebiausi kaip šiaudo ir paskubinau žingsnį, melsdamas dangų, kad tik nebūčiau pavėlavęs ir kad Bėja, mano istorijos Bėja, vis dar manęs lauktų.

Kai priėjau namą, kuriame gyveno Agilarų šeima, nuo bėgimo šaltis degino gerklę, trūko oro. Sniegas pamažu ėmė žliugti. Man pasisekė, nes prie laiptinės sutikau durininką poną Saturną Mojedą, pasak Bėjos, kuklų poetą siurrealistą. Ponas Saturnas, apsimuturiavęs ne mažiau nei trimis šalikais ir užsimovęs aulinius batus, išėjo su šluota laukan pasigėrėti sniego šokiu.

— Tai dieviškoji mana, — pasakė susižavėjęs ir ką tik sudėtas eiles paskyręs sniegui.

— Einu pas ponus Agilarus, — pranešiau jam.

— Gerai žinoma, kas dirba iš peties, tam ir Dievas padės, bet jums, jaunuoli, teks traukti burtus.

— Labai skubu. Manęs laukia.

— Ego te absolvo [* Atleidžiu tavo nuodėmes. (Lot.)], — ištarė lyg palaiminimą.

Paknopstomis užlėkiau laiptais į viršų. Ramiai apmąsčiau visas aplinkybes. Geriausiu atveju duris atidarys viena iš tarnaičių, kurios atsisakymą įleisti įveiksiu lengviausiai. Blogiausias dalykas, jeigu dabar duris atvers Bėjos tėvas. Norėjau tikėti, kad namie vengs švaistytis ginklu, bent jau ne prieš pusryčius. Prieš spausdamas mygtuką stabtelėjau atgauti kvapo ir sugalvoti, ką sakysiu, bet į galvą nelindo jokia mintis. Tačiau nesvarbu. Triskart smarkiai pabeldžiau metaliniu žiedu. Po penkiolikos sekundžių pakartojau judesį, nepaisydamas kaktą išpylusio šalto prakaito ir besidaužančios širdies. Kai durys atsivėrė, vis dar laikiau žiedą, kuriuo beldžiau.

— Ko tau reikia?

Mano senojo bičiulio Tomo akys vėrė kiaurai. Šaltos ir kupinos pykčio.

— Atėjau pasimatyti su Bėja. Jei nori, gali skelti antausį, bet, nepasimatęs su ja, niekur neisiu.

Tomas įdėmiai žiūrėjo į mane. Svarsčiau, ar čia pat suknežins man galvą, ar iš mandagumo susilaikys. Jaučiausi nejaukiai.

— Sesers nėra.

— Tomai…

— Bėjos čia nėra.

Jo balse nuskambėjo neviltis ir skausmas, kurį vos dangstė pykčiu.

— Nėra? O kur ji?

— Maniau, tu žinai. — Aš?

Apsimečiau nepastebintis sugniaužtų Tomo kumščių, grasinančio žvilgsnio ir įsiveržiau vidun.

— Bėja! — surikau. — Bėja, čia aš, Danielis…

Koridoriaus viduryje stabtelėjau. Bute mano balsas nuaidėjo ir niekingai atsimušė tuščiose erdvėse. Nei ponas Agilaras, nei jo žmona, nei tarnaitės, niekas neatsiliepė į mano šauksmą.

— Čia nieko nėra. Juk sakiau, — pakartojo už nugaros Tomas. — O dabar nešdinkis ir daugiau čia negrįžk. Tėvas prisiekė tave nudėti, ir aš jo neatkalbėsiu.

— Dėl Dievo meilės, Tomai. Pasakyk, kur yra tavo sesuo?

Jis ilgokai delsė žiūrėdamas į mane, lyg norėtų nusispjauti.

— Danieli, Bėja dingo. Jau dvi dienos, kai tėvai visur jos ieško lyg pakvaišę, jau ir policijai pranešė.

— Bet…

— Tą naktį, kai grįžo iš pasimatymo su tavimi, tėvas jos laukė. Gerokai išgražino jai veidą, net lūpą perskėlė, bet tu nesijaudink, neišdavė tavęs. Tu jos nevertas.

— Tomai…

— Nutilk. Kitą dieną tėvai nuvežė ją pas gydytoją.

— Kodėl? Bėja nesveikuoja?

— Tu kaltas, kvaily. Sesuo laukiasi. Tik nesakyk, kad nežinojai.

Pajutau, kaip virpa lūpos. Šaltis persmelkė visą kūną, neatpažinau savo balso, prieš akis viskas ėmė suktis. Vargais negalais pasiekiau duris, bet Tomas, sugriebęs už rankos, bloškė mane į sieną.

— Ką jai padarei?

— Tomai, aš…

Jam išseko kantrybė. Nuo pirmojo smūgio užėmė kvapą. Sukniubau ant grindų nepajėgdamas atsitraukti nuo sienos, keliai virpėjo. Baisūs gniaužtai suspaudė man gerklę ir prispaudė prie sienos.

— Ką jai padarei, kalės išpera?

Pamėginau išsivaduoti iš tų gniaužtų, bet Tomas taip smogė per veidą, kad nugrimzdau į tirštą tamsą. Galva, apimta skausmo, liepsnojo. Tysojau ant medinių koridoriaus grindų. Kai pamėginau šliaužti, Tomas, sugriebęs už striukės apykaklės, be skrupulų išmetė mane į laiptų aikštelę. Žnektelėjau lyg maišas.

— Jei Bėjai kas nors nutiks, prisiekiu, aš tave nudėsiu, — pasakė pro durų plyšį.

Šiaip ne taip atsikėliau, vis dar negalėdamas atgauti kvapo. Durys užsitrenkė, ir atsidūriau visiškoje tamsoje. Kairę ausį netikėtai pervėrė aštrus skausmas, suspaudžiau galvą rankomis, kad bent kiek jį apmaldyčiau. Pajutau šiltą kraują. Pilvą, kuriam teko pirmas Tomo smūgis, nutvilkė tik dabar prasidedančio skausmo agonija. Nusliūkinau laiptais žemyn, kur išvydęs mane ponas Saturnas susirūpinęs palingavo galva.

— Nagi, užeik trumpam vidun ir įsitaisyk…

Atsisakiau. Pilvą varstė skausmas. Kairė galvos pusė tvinkčiojo, atrodė, kaulai tuoj atsiskirs nuo mėsos.

— Tu smarkiai kraujuoji, — tarė nerimaudamas ponas Saturnas.

— Ne pirmas kartas.

— Kitąsyk neprisižaisk, neteks ir kraujuoti. Nagi, eikš čionai, pakviesiu gydytoją.

Pagaliau pasiekiau laukujės duris ir atsikračiau geros valios durininko. Smarkiai snigo, grindinio akmenys buvo apsikloję balta marška. Ledinis vėjas košė per drabužius ir laižė veide kraujuojančią žaizdą. Nežinau, ar verkiau iš skausmo ar baimės. Abejingas sniegas paslėpė ašaras, aš lėtai svirduliavau pro baltus pūkus, lyg šešėlis, skrosdamas dieviškosios manos širmą.

2

Priėjęs Balmeso gatvės sankryžą, pastebėjau mane sekantį automobilį, kuris vos slinko palei šaligatvį. Galvos skausmas perėjo į kažkokį svaigulį ar aptemimą, blaškiusį mane į šonus, eiti galėjau tik prisilaikydamas sienos. Automobiliui stabtelėjus, išlipo du vyrai. Ūmus spengimas užgulė ausis, negirdėjau, ar ūžia motoras, ar tie tamsūs siluetai man kažką sako, skubiai vilkdami prie automobilio. Susmukau ant galinės sėdynės, mane pykino. Šviesa akinamai banguodama tai atsirasdavo, tai dingdavo. Jaučiau automobilį judant. Kažkieno rankos plekšnojo per veidą, čiupinėjo galvą ir šonkaulius. Kažkas vidinėje striukės kišenėje užtiko Nurijos Monfort rankraštį ir išsiėmė. Norėjau sulaikyti jį, bet rankos buvo lyg švininės. Kitas siluetas palinko viršum manęs. Žinojau, kad jis kažką sako, nes jutau kvėpavimą. Tikėjausi išvysti Fumero veidą ir pajusti jo peilį, įremtą į gerklę. Žvilgsnis susidūrė su manuoju, ir, kol sąmonės siūlas išsivyniojo, pažinau bedantę, pavargusią Fermino Romero de Toreso šypseną.

Atsipeikėjau, prakaitas žliaugė visu kūnu. Dvi rankos, tvirtai laikydamos mane už pečių, guldė į lovą, kuri man pasirodė lyg per šermenis apsupta degančių žvakių. Fermino veidas kyštelėjo iš dešinės pusės. Šypsojosi, bet net ir aptemusia sąmone suvokiau jo nerimą. Šalia stovėjo laikrodininkas ponas Federikas Flavija.

— Ferminai, rodos, jis atsigauna, — pasakė ponas Federikas. — Gal paruošti jam karšto sultinio, kad atgautų jėgas?

— Nepakenks. Ir, jei nesunku, atneškite ir man šio bei to užkąsti, ką rasite, nes per tą įtampą mane užvaldė besočio instinktas.

Federikas išėjo, palikęs mus vienu du.

— Ferminai, kur mes?

— Saugioje vietelėje. Techniniu požiūriu esame miesto plėtros zonoje, statybose, priklausančiose vienam pono Federiko bičiuliui, kurio dėka dar esame gyvi. Pikti liežuviai vadina šią vietą žardu, bet mums tai — lyg šventykla.

Pamėginau atsikelti. Skausmas ausyje virto deginamu tvinksėjimu.

— Aš liksiu kurčias?

— Nemanau, bet teks apsiprasti, kad kurį laiką jausitės lyg maišu trenktas. Energija trykštantis ponas Agilaras vos jums smegenų neištaškė.

— Ne ponas Agilaras mane aptalžė. Čia Tomo darbas.

— Tomas? Bičiulis išradėjas?

Taigi.

— Vadinasi, ko nors prisidirbote.

— Bėja dingo iš namų… — pasakiau.

Ferminas suraukė antakius.

— Kalbėkite.

— Ji laukiasi.

Ferminas žiūrėjo į mane apstulbęs. Šįsyk jo veidas atrodė nesuprantamas ir atšiaurus.

— Dėl Dievo, Ferminai, nežiūrėkite į mane šitaip.

— O ko jūs tikitės? Kad uždegsiu taikos pypkę?

Vėl pamėginau keltis, tačiau skausmas ir Fermino rankos sulaikė.

— Ferminai, aš turiu ją rasti.

— Atsipūsk. Apie ėjimą nė kalbos negali būti. Tik pasakykit man, kur panelę rasti, ir aš nueisiu.

— Aš nežinau, kur ji.

— Prašyčiau kalbėti konkrečiau.

Tarpduryje pasirodė ponas Federikas su garuojančio sultinio puodeliu. Maloniai nusišypsojo man.

— Danieli, kaip jautiesi?

— Geriau, pone Federikai, dėkui.

— Praryk šias piliules ir užgerk sultiniu.

Klausiamai žvilgtelėjo į Ferminą, šis linktelėjo.

— Nuo skausmo.

Nurijau piliules ir sriūbtelėjau sultinio, kurio skonis priminė cheresą. Ponas Federikas, tikras diskretiškumo įsikūnijimas, paliko mudu ir uždarė duris. Tik tuomet pastebėjau, kad Ferminas laiko Nurijos Monfort rankraštį. Ant naktinio stalelio tiksintis laikrodis rodė pirmą valandą, supratau, kad dabar po vidurdienio.

— Vis dar sninga?

— Per švelniai pasakyta. Šlapdribos lavina.

— Jau perskaitėte? — paklausiau.

Ferminas be žodžių linktelėjo.

— Turiu surasti Bėją, kol dar nevėlu. Numanau, kur ji galėtų būti.

Atstūmiau Ferminą ir atsisėdau. Apsižvalgęs aplinkui pajutau, kad sienos siūbuoja lyg nendrės pakrantėje. Akimirksniu lubos nutolo. Vos laikiausi ant kojų. Ferminas be didelių pastangų grąžino į lovą.

— Danieli, jūs niekur neisite.

— Kokios čia piliulės?

— Morfijaus preparatas. Miegosite kaip užmuštas.

— Ne, dabar negaliu…

Dar kažką vogravau, kol vokai tapo sunkūs lyg švinas. Kritau į juodą ir tuščią tunelį. Užmigau kaltųjų miegu.

Kai išsivadavau iš letargo kalėjimo, jau buvo įsliūkinusi prieblanda. Išvydau tamsią patalpą ir dvi varganas žvakes, virpančias ant stalelio. Kampe ant krėslo knarkė Ferminas su triskart stambesnio vyriškio jėga. Šalia jo kojų, pasklidęs dejuojančiais puslapiais, draikėsi Nurijos Monfort rankraštis. Galvos skausmas sumenko iki lėto ir šilto pulsavimo. Atsargiai nutykinęs iki durų atsidūriau nedidelėje salėje su balkonu, atrodė, kad už durų turi būti laiptai. Susiradau batus ir striukę. Pro langą, raibuliuojanti visomis vaivorykštės spalvomis, veržėsi purpurinė šviesa. Iš balkono mačiau, kad vis dar sninga. Barselonos stogai spindėjo baltumu ir purpuru. Iš tolo matėsi pramonės mokyklos bokštai — paskutiniais saulės spinduliais siuvančios adatos. Lango stiklas buvo pasidengęs šerkšnu. Pirštu išvedžiojau:

Išėjau ieškoti Bėjos. Nesekite manęs. Greitai grįšiu.

Vos nubudusį mane užvaldė žinojimas, tarsi nepažįstamasis sapne būtų pašnibždėjęs tiesą. Laiptų aikštelėje iš lėto įveikęs visas pakopas pasiekiau vestibiulį. Urchelio gatvė buvo paskendusi spindinčių kruopelyčių upėje, o žibintai ir medžiai — laivo stiebai, iškilę tiršto rūko apgaubtose pakrantėse. Vėjas spjaudėsi sniego gūsiais. Klinikinės ligoninės metro stotelėje pasidaviau prikvėpuotos šilumos tinguliui. Barselonos gyventojų minios, mėgstančios žiūrėti į sniegą kaip į stebuklą, nesiliovė svarstyti neįprasto gamtos reiškinio. Pirmuosiuose popietinių laikraščių puslapiuose — apsnigta Ramblaso alėja ir varvekliais apkibęs Kanaleto fontanas. „AMŽIAUS SNIEGAS“, — skelbė straipsnių pavadinimai. Kritau perone ant suolelio ir giliai traukiau į save sumišusį tunelio su anglies kvapą, liekantį po nematomų traukinių. Priešingoje bėgių pusėje ant sienos apšviestas žydras tramvajus reklamavo Tibidabo atrakcionų parko smagumus, tolumoje bolavo Aldajų rūmų kontūrai. Toptelėjo, kad Bėja, atsidūrusi Barselonoje tarp pasaulio atstumtųjų, tikriausiai matė šį plakatą ir suvokė, kad kitos vietos prisiglausti ji neturi.

3

Jau temo, kai metro laiptai mane išvedė lauk. Tuštutėlė Tibidabo gatvė nutapė bėglių kiparisų būrius ir prietemos ūke palaidotus rūmus. Pamačiau žydrojo tramvajaus siluetą stotelėje ir vėjo blaškomą kontrolieriaus signalinį varpą. Vos spėjau įšokti vidun, ir jis pajudėjo. Senas pažįstamas kontrolierius, kažką murmėdamas panosėje, paėmė monetas. Išsirinkau vietelę vagono viduryje tikėdamasis apsiginti nuo sniego ir šalčio. Pro apšarmojusį langą lėtai slinko snaudžiantys namai. Kontrolierius varstė mane pavydžiu, valiūkišku žvilgsniu, jo mina nesikeitė, o šypsena tarsi prišalo prie veido.

— Jaunuoli, trisdešimt antras numeris.

Grįžtelėjau, Aldajų rūmų kontūrai, kaip tamsoje plūduriuojančio laivo smaigalys, artėjo prie mūsų. Tramvajus trūktelėjęs sustojo. Sprukau, vengdamas kontrolieriaus žvilgsnio.

— Sėkmės, — sumurmėjo jis.

Tramvajus nulingavo gatve tolyn, aidėjo tik varpelio tilindžiavimas. Nukūriau prie tos vietos, kur siena išardyta ir galima peršokti į kiemo pusę. Koriausi per tvorą, bet mane persmelkė nuojauta, kad girdžiu kažką ateinant sniegu. Akimirką sustingau pačiame sienos viršuje. Vėjas užgožė žingsnių girgždesį per sniegą, tada ir peršokau į kitą pusę. Piktžolės apšalusios smulkučiais ledo karoliukais. Styrojo šerkšno prakaitu išpiltos angelų skulptūros. Padengtas ledu fontano paviršius priminė juodą, spindintį veidrodį, iš kurio kyšojo tik akmeninė angelo ranka, panaši į obsidiano kardą. Ledo ašaros kybojo ant smiliaus. Grėsminga angelo ranka rodė tiesiog į praviras paradines duris.

Užlipau laiptais genamas vienos minties: kad tik nebūčiau pavėlavęs. Nesistengiau sėlinti patyliukais. Stumtelėjęs duris atsidūriau vestibiulyje. Žvakių liepsnelių takas vedė į namo gilumą. Tai buvo Bėjos žvakės, beveik sudegusios, grindys aplipusios vašku. Ėjau jų vedamas iki pat laiptų. Žvakės kvietė lipti aukštyn. Sienomis slinko virpantis mano šešėlis. Laiptų aikštelėje buvo dar dvi plazdančios žvakės. Viena, trečioji, virpėjo tenai, kur kadaise buvo Penelopės kambarys. Priėjau ir tylutėliai pabeldžiau.

— Chulijanai? — paklausė drebantis balsas.

Spausdamas rankeną nebuvau tikras, ką rasiu kitoje durų pusėje. Jos iš lėto prasivėrė. Kamputyje susigūžusi, apsisiautusi antklode, į mane žiūrėjo Bėja. Puoliau prie jos ir tylėdamas suspaudžiau glėbyje. Jaučiau, kaip jos skruostais rieda ašaros.

— Nežinojau, kur daugiau eiti, — sukuždėjo. — Skambinau tau į namus, bet niekas neatsiliepė. Aš taip išsigandau…

Bėja nusibraukė ašaras ir įsispoksojo į mane. Supratau ją, nieko nereikėjo sakyti.

— O kodėl pavadinai mane Chulijanu?

Ji žvilgtelėjo į praviras duris.

— Nes jis yra čia. Šiame name. Jis išeina ir grįžta. Anądien, kai mėginau pakliūti į vidų, išgąsdino mane. Nespėjau pasakyti, kas esu, — žinojo mano vardą. Jis žino, kas vyksta. Parodė man šitą kambarį, parūpino apklotą, vandens ir maisto. Liepė laukti. Tikino, kad viskas bus gerai. Kad tu pats mane susirasi. Naktimis ilgai kalbėjomės. Pasakojo apie Penelopę, apie Nuriją… dar pasakojo apie tave ir apie mudu. Sakė, kad reikia tave išmokyti jį pamiršti…

— Kur jis dabar?

— Apačioje, bibliotekoje. Sakė, kažko laukia, liepė niekur neiti iš čia.

— Ko jis laukia?

— Tik sakė, kad kažkas ateis kartu su tavimi, tu jam atvesi…

Kai išėjau į koridorių, žingsniai jau girdėjosi ant laiptų. Sienų voratinklyje atpažinau bekraujį šešėlį, juodą lietpaltį, skrybėlę ir rankoje blizgantį revolverį lyg pjautuvą. Tai buvo Fumeras. Jis visuomet man kažką priminė, bet ką, supratau tik šią akimirką.

4

Pirštais užgesinęs žvakes, liepiau Bėjai tylėti. Ji stvėrė man už rankos ir klausiamai pažvelgė į akis. Fumero žingsniai girdėjosi visai čia pat. Su Bėja pasislėpėme toliausiame kambario kampe, liepiau jai būti už durų.

— Kad ir kas nutiktų, neišeik iš čia, — sušnibždėjau.

— Danieli, nepalik manęs dabar, maldauju.

— Turiu įspėti Karaksą.

Bėja žiūrėjo maldaujančiomis akimis, bet aš skubiai nuėjau koridoriumi, kol neperkalbėjo. Nusliūkinau iki paradinių laiptų. Fumero šešėlio nesimatė, nesigirdėjo nė žingsnių. Jis tyliai tūnojo kažkur tamsoje. Kantriai laukdamas. Vėl grįžau į koridorių ir, perėjęs galeriją, tuziną kambarių, patekau į fasadinę namo dalį. Per apledėjusį langą nutįso keturių žibintų šviesos, drumstos lyg fontano vanduo. Prisiartinęs prie lango, pastebėjau juodą automobilį prie paradinių vartų. Jis priklausė leitenantui Palasijosui. Tamsoje smilkstanti cigaretė išdavė, kad jis tenai. Iš lėto grįžau prie laiptų, labai atsargiai pakopa po pakopos nusileidau žemyn. Pusiaukelėje stabtelėjau, tyrinėdamas tamsą, kuri viską slėpė.

Fumeras buvo palikęs paradines duris praviras. Vėjas užgesino žvakes ir vidun bloškė snieginus šuorus. Sušalusių lapų sūkurys sukosi ties skliautais, sūpavosi debesyje šviesių dulkių, sukilusių nuo apgriuvusio namo. Palei sieną nusileidau dar keturias pakopas. Bibliotekoje šmėstelėjo stiklo atspindys. Fumero niekur nesimatė. Svarsčiau, ar tik nebus pasiekęs rūsį ir suradęs kriptą. Iš lauko atpūstas sniegas baigė uždengti jo pėdsakus. Nusileidau iki pat laiptų galo, ėjau koridoriumi, vedančiu durų link. Veidą čaižė ledinis vėjas. Patamsyje bolavo fontane riogsančio angelo ranka. Apsižvalgiau aplinkui. Įėjimas į biblioteką buvo už kokių dešimties metrų, reikėjo tik užlipti laiptais. Prieškambarį ties biblioteka slėpė tamsa. Supratau, kad Fumeras gali stebėti mane vos už kelių metrų, o aš jo nematysiu. Ryžausi sudrumsti neįžvelgiamus šešėlius tarsi šulinio vandenį ir beveik vilkdamas kojas apgraibomis pasiekiau biblioteką.

Didžioji ovalo formos salė snaudė tamsoje, nutaškyta pro langus atsispindinčių tirštų, virpančių snaigių šešėlių. Žvilgsnis nuslydo tuščiomis sienomis, ieškojau Fumero, galbūt lūkuriuojančio ties įėjimu. Dešinėje pusėje, vos už dviejų metrų nuo manęs sujudėjo kažkieno siluetas. Vieną akimirką pasirodė, kad kažkas eina, bet tai buvo tik mėnulio atšvaitas ant ašmenų. Į sieną įsmeigtas peilis, gal net dviašmenis. Prismeigtas kažkoks popiergalis. Priėjęs arčiau atpažinau apglamžytą nuotrauką. Tai buvo kopija tos apdegusios fotografijos, kurią paslaptingu būdu kažkas buvo palikęs knygyne. Chulijanas su Penelope, dar paaugliai, šypsojosi gyvenimui, kuris, jiems nė neįtariant, bėgo nuo jų. Peilio smaigalys įsmeigtas tiesiog Chulijanui į krūtinę. Tapo aišku, kad ne Leinas Kubertas ir ne Chulijanas Karaksas paliko fotografiją tarsi kvietimą. Tai padarė Fumeras. Fotografija buvo masalas. Jau tiesiau ranką ištraukti peilį, kai pajutau įbestą į pakaušį šaltą Fumero revolverį.

— Vienas atvaizdas vertesnis už tūkstantį žodžių, ar ne, Danieli? Jei tavo tėvas nebūtų suknistas knygininkas, gal įkaltų tą tiesą tau į galvą.

Iš lėto atsisukau, ginklas styrojo man prieš akis. Trenkė paraku. Pamėklišką Fumero veidą iškreipė siaubinga grimasa.

— Kur Karaksas?

— Toli nuo čia. Žinojo, kad jį medžiosit. Jis išvyko.

Fumeras žiūrėjo į mane nemirksėdamas.

— Snargliau, ištaškysiu tau smegenis.

— Nieko nepešite. Karakso čia nėra.

— Išsižiok, — įsakmiai liepė Fumeras.

— Kam?

— Išsižiok arba vienu šūviu ją praversiu.

Išsižiojau. Fumeras įkišo revolverį į burną. Jaučiau, kaip gomuriu slysta šaltas metalas. Fumeras laikė nykštį padėjęs ant daužiklio.

— O dabar, nelemtas kvaily, pamąstyk, ar turi dėl ko gyventi? Ką pasakysi?

Iš lėto linktelėjau.

— Tuomet sakyk, kur slepiasi Karaksas?

Bandymas kalbėti tapo vogravimu. Fumeras pamažu ištraukė revolverį.

— Kur jis?

— Kriptoje.

— Vesk mane. Noriu, kad matytum, kaip aš tam kalės vaikui pasakosiu apie inkščiančią Nuriją Monfort, kai suvariau jai peilį į…

Pro Fumero petį mačiau, kaip iš tamsos išniręs siluetas tarsi sujudino prietemos užuolaidą. Visiškoje tyloje prie mūsų, rodės, neliesdama kojomis žemės, slinko beveidė figūra, degančiu žvilgsniu. Fumeras pamatė jos atvaizdą mano ašaromis paplūdusiose akyse ir jo veidas persimainė.

Kai atsisukęs šovė į tirštą mus supusią tamsą, dvi bepirštės letenos sugniaužė jam gerklę. Liepsnose išlikusios Chulijano Karakso rankos. Vienu smūgiu Karaksas nustūmė mane ir bloškė Fumerą prie sienos. Inspektorius, sugriebęs revolverį, stengėsi įremti jį Karaksui po smakru. Jam nespėjus spustelėti gaiduko, Karaksas, sugriebęs jo alkūnę, iš visų jėgų trinktelėjo į sieną, paskui dar porą kartų, bet revolveris neiškrito. Antras šovinys išlėkė į tamsą, ištrupino tinką ir įsmigo į medinę sieną. Inspektoriaus veidu nuriedėjo degančio parako ašaros ir plyksinčios nuolaužos. Patalpoje pasklido svylančios mėsos smarvė.

Fumeras trūktelėjo, stengdamasis išsivaduoti, bet rankos tebelaikė už kaklo stipriai prirėmusios prie sienos. Karaksas nė nemanė jo paleisti. Fumeras suriaumojo iš pykčio ir pasukęs galvą mėgino įkąsti Karaksui į ranką. Jį užvaldė gyvuliškas įtūžis. Girdėjau, kaip girgždėdami dantys sukando negyvą odą, ir Fumero lūpos išsitepė krauju. Karaksas nekreipė dėmesio į skausmą, o gal net nieko nejautė, bet atgniaužė ranką. Atitraukęs inspektorių nuo sienos, šiam baimingai dirsčiojant į dešinę ranką, iš visų jėgų trinktelėjo ją į sieną, rodės, į medį sulįs visas kumštis. Iš Fumero gerklės išsiveržė laukinis riksmas. Skausmo perverta ranka atsigniaužė, ir revolveris nukrito po kojomis. Karaksas nuspyrė jį tolyn į tamsą.

Visas šis siaubas man prieš akis įvyko per kelias sekundes. Jaučiausi lyg medinis, nepajėgiau nei judėti, nei mąstyti. Karaksas atsisuko ir įsmeigė į mane žvilgsnį. Žiūrėdamas į jį mėginau įsivaizduoti jo buvusio veido bruožus, kuriuos tiek sykių tyrinėjau nuotraukoje, regėjau klausydamasis senų istorijų.

— Danieli, išvesk iš čia Beatričę. Ji žino, ką turite daryti. Nepalik jos. Neleisk, kad ją iš tavęs atimtų. Niekas ir niekada. Saugok ją labiau už gyvenimą.

Norėjau linktelėti, bet mano akys nukrypo į Fumerą, kuris galynėjosi su jam ligi alkūnės siekiančiu peiliu. Pagaliau ištraukęs jį iš sienos suklupo, spausdamas sužeistą, kruviną ranką.

— Paskubėk, — sukuždėjo Karaksas.

Neapykantos apakintas Fumeras riogsojo ant žemės kruvinoje rankoje laikydamas peilį. Karaksas prisiartino prie jo. Pasigirdo skubrūs žingsniai, supratau, kad Palasijosas, prišauktas šūvių, ateina į pagalbą. Karaksui nespėjus ištraukti iš Fumero rankos peilio, į biblioteką su užtaisytu ginklu įžengė Palasijosas.

— Atgal, — įsakė jis.

Užmetė akį į Fumerą, kuris vargais negalais mėgino atsistoti, paskui į mus — pirmiau į Karaksą, paskui — į mane. Jo žvilgsnyje mačiau siaubą ir dvejonę.

— Atgal, sakyta.

Karaksas atsitraukė. Palasijosas šaltai stebėjo mus, vertindamas padėtį. Jo žvilgsnis sustojo ties manimi.

— Dink iš čia. Tai — ne tavo reikalas. Mikliai.

Akimirksnį dvejojau. Karaksas linktelėjo.

— Niekas iš čia neišeis, — sukriokė Fumeras. — Palasijosai, duokite šen savo pistoletą.

Palasijosas nė nekrustelėjo.

— Palasijosai, — pakartojo Fumeras. Ištiesta kruvina ranka reikalavo ginklo.

— Ne, — pro sukąstus dantis sušvokštė Palasijosas.

Paklaikusios Fumero akys pritvinko neapykantos ir pykčio.

Griebė Palasijoso ginklą, trūktelėjo ir atėmė. Žvilgtelėjęs į Palasijosą jau žinojau, kas turi įvykti. Fumeras lėtai pakėlė ginklą. Jo drebančioje rankoje blizgėjo krauju išteptas pistoletas. Karaksas atatupstas pamažu traukėsi šešėlin, nė neketindamas bėgti. Jaučiau, kaip visame mano kūne užvirė pyktis. Nuo mirties šešėliu paženklinto Fumero veido, besimėgaujančio savo pamišimu ir neapykanta, kaipmat atsipeikėjau. Palasijosas nepritariamai papurtė galvą. Nekreipiau į jį dėmesio. Karaksas jau stovėjo kambario viduryje laukdamas šūvio.

Fumeras nematė manęs. Jam egzistavo tik Karaksas ir toji kruvina, pistoletą spaudžianti ranka. Vienu šuoliu jį pargrioviau. Jaučiau, kaip mano kojos, atsispyrusios nuo žemės, taip jos ir nepasiekė. Pasaulis sustingo ore. Šūvio garsas pasiekė mane iš kažin kur, lyg tolstančio griaustinio aidas. Skausmo nejutau. Pirmas tvykstelėjimas ir bukas smūgis, tarsi kas įtūžio akimirką būtų užtvojęs metaliniu strypu ir keletą metrų švystelėjęs mane į tuštumą, kol žnektelėjau ant grindų. Kryčio nejutau, nors atrodė, kad sienos susijungė, o lubos tuoj užgrius mane visu svoriu.

Kažkieno ranka palietė pakaušį, ir pamačiau virš manęs palinkusį Chulijano Karakso veidą. Karaksas atrodė būtent toks, kokį įsivaizduodavau, tarsi liepsnos niekada nebūtų sudarkiusios jo veido. Jo akyse įžvelgiau didžiulį siaubą. Mačiau, kaip uždeda man ranką ant krūtinės, ir stebėjausi, koks tirštas skystis srūva jo pirštais. Tik tuomet pajutau baisų karštį, tarsi mano viduje rusentų karščiu tvoskiančios žarijos. Norėjau surikti, bet šilto kraujo pliūpsnis užgniaužė balsą. Atpažinau apgailestaujantį Palasijoso veidą. Pakėliau akis ir tuomet išvydau ją. Bėja pamažu pravėrė bibliotekos duris, veidas perkreiptas siaubo, drebančios rankos ties lūpomis. Ji negalėjo patikėti, tylėdama purtė galvą. Norėjau ją perspėti, bet šaltis sukaustė rankas ir kojas, o kūną varstė lyg peiliais.

Fumeras tykojo už durų. Bėja jo nematė. Kai Karaksas puolė prie jo, Bėja išsigandusi atsisuko, inspektoriaus pistoletas vos lietė jai kaktą. Palasijosas puolė ją sulaikyti, bet nespėjo. Karaksas aplenkė jį. Išgirdau jo riksmą — tolimą, šaukiantį Bėją. Salėje plykstelėjo šūvis. Karaksui kliudė dešinę ranką. Staiga beveidis žmogus puolė prie Fumero. Pakilau, o Bėja paknopstomis bėgo prie manęs. Gęstančiu žvilgsniu mėginau rasti Karaksą, tačiau veltui. Jo vietą užėmė kita figūra. Tai buvo Leinas Kubertas, būtent toks, kokio prieš daugybę metų skaitydamas knygos puslapius jau buvau išmokęs bijoti. Šįkart Karakso letenos susmigo Fumerui į akis ir lyg kabliais jas lupo. Spėjau pamatyti, kaip inspektoriaus kojos sušmėžavo bibliotekos tarpduryje, kaip jo kūną tampė mėšlungis, Kubertui negailestingai velkant jį pro paradines duris, kaip atsimušdami į marmurinius laiptus šokčioja jo keliai ir sniegini vėjo gūsiai čaižo veidą, kaip beveidis žmogus sugniaužia jam kaklą ir pakėlęs lyg kokią lėlę sviedžia į ledinį tvenkinio vandenį, kaip angelo ranka sminga jam į krūtinę, ir juodu atodūsio debesimi atsiskiria prakeikta siela, o vokai virpa lyg ledo ašaros viršum veidrodžio, kol ištinka mirtis, ir akiduobes aptraukia šerkšnas.

Griuvau be žado, jėgos galutinai mane apleido. Tamsa akimirksniu nušvito, ir Bėjos veidas dingo juodame tunelyje. Užsimerkiau ir jaučiau Bėjos rankas, glostančias man veidą, ir jos meldimą, kad Dievas manęs nepasiimtų, kuždėjo, kad myli mane ir neleis man išeiti, neleis… Pamenu, tik atsiplėšęs nuo šviesos ir šalčio miražo, pajutau apėmusią kažkokią keistą ramybę, ir skausmingas karštis viduriuose dingo. Mačiau save, einantį užburtos Barselonos gatvėmis, — mudu su Bėja, jau beveik senukai, laikėmės už rankų. Mačiau, kaip tėvas su Nurija Monfort deda ant mano kapo baltas gėles. Mačiau, kaip Ferminas laiko apkabinęs kūkčiojančią Bernardą, ir savo seną bičiulį Tomą, kuris neištarė nė žodžio. Žiūrėjau į juos, kaip žiūrima į svetimus pro negrįžtamai tolstančio traukinio langą. Tuomet staiga prisiminiau motinos veidą, kurio tiek metų negalėjau atgaivinti, tarsi iškirptą iš knygos, dingusį tarp puslapių. Ir jos šviesa lydėjo mane.

1955 METŲ LAPKRIČIO 27 DIENA POST MORTEM

Akinamai baltame kambaryje plazdėjo užuolaidos, nuaustos iš miglos ir saulės spindulių. Pro mano langą matėsi neaprėpiama mėlyna jūra. Vieną dieną kažkas mėgino įrodyti man, kad pro Koračiano klinikos langus jūros nesimato, kad palatos visai ne baltos ir spindinčios ir kad tą lapkritį jūra labiau priminė šaltą švininės spalvos pelkę, kad visą savaitę be perstojo kritęs sniegas palaidojo saulę ir Barseloną po metro storumo balta danga, kad net Ferminas, amžinasis optimistas, ir tas tvirtino, kad aš mirsiu dar sykį.

Pirmąsyk miriau ligoninėje, ant Bėjos ir leitenanto Palasijoso rankų, tarnybinę aprangą išsitepusio mano krauju. Gydytojai sakė, kad šovinys, jie manė, kad negirdžiu, — sutrupino šonkaulius, lietė širdį, pažeidė arteriją ir pro šoną išlėkė lauk. Mano širdis neplakė šešiasdešimt keturias sekundes. Man pasakojo, kad, grįžęs iš pasivaikščiojimo po amžinybę ir prieš prarasdamas sąmonę, dar atsimerkiau ir nusišypsojau.

Atsipeikėjau tik po aštuonių dienų. Per tą laiką dienraščiai jau buvo paskelbę apie policijos inspektoriaus Fransisko Chavjero Fumero mirtį, — krito nelygioje kovoje su iki dantų ginkluotų nusikaltėlių gauja, o pernelyg užsiėmę savo darbais valdantieji sluoksniai neturėjo laiko įamžinti jo atminimo gatvės ar pasažo pavadinimu.

Apleistuose Aldajų rūmuose buvo rastas tik jo vieno kūnas. Penelopės ir jos sūnaus palaikai dingo.

Nubudau auštant. Prisimenu šviesą, tarsi lydytą auksą, krintantį ant apklotų. Jau nebesnigo, ir kažkas už mano lango buvo pakeitęs jūrą į baltą aikštę, kurioje matėsi sūpuoklės ir dar kažkas. Nugrimzdęs krėsle šalia lovos tylėdamas mane stebėjo tėvas. Nusišypsojau ir jis prapliupo raudoti. Koridoriuje susirietęs miegojo Ferminas, padėjęs Bėjai ant kelių galvą, visi išgirdo tėvo verksmą, sumišusį su atgaila, ir puolė į palatą. Prisimenu liesą ir išblyškusį kaip džiovinta žuvis Ferminą. Man papasakojo, kad kraują, tekantį mano gyslomis, dovanojo jis, nes savo beveik viso netekau, o mano bičiulis klinikos kavinėje per dienų dienas kemša mėsytę, kad pakankamai būtų raudonųjų kraujo kūnelių, jei kartais man dar reikėtų jo pagalbos. Gal tai paaiškina jausmą, kad jaučiausi išmintingesnis. Prisimenu, kambarys skendėjo gėlių jūroje, ir tą popietę, gal po kelių minučių, tiksliai nepasakysiu, į palatą sugužėjo Gustavas Barselas su dukterėčia Klara, Bernarda ir mano bičiulis Tomas, kuris nedrįso nė akių į mane pakelti, o kai jį apkabinau, tuojau išbėgo lauk, kad niekas nematytų ašarų. Kaip per miglą prisimenu poną Federiką, lydimą Merseditos ir dėstytojo pono Anakleto. Aiškiausiai prisimenu Bėją, tyliai mane stebinčią, visiems džiaugsmingai šūkaujant ir sveikinant sugrįžus, ir tėvą, kuris tame krėsle praleido septynias naktis, melsdamasis Dievui, kuriuo iki šiol netikėjo.

Gydytojams liepus visam būriui išeiti iš palatos ir suteikti man poilsį, kurio netroškau, tėvas trumpai priėjo ir pasakė, kad atnešęs Viktoro Hugo plunksnakotį ir sąsiuvinį, jei staiga panorėčiau rašyti. Atsidūręs kitapus slenksčio Ferminas pranešė konsultavęsis su klinikos gydytojų taryba, ir jie užtikrinę, kad karinei tarnybai esu netinkamas. Bėja pabučiavo mane į kaktą ir išsivedė tėvą pakvėpuoti grynu oru, nes jis jau visą savaitę neišėjo iš palatos. Likau vienas ir, nuovargio įveiktas, nugrimzdau į sapną, nenuleisdamas akių nuo plunksnakočio dėžutės ant naktinio stalelio.

Pabudino kažkokie žingsniai, kažkas įėjo pro duris, gal tėvas, o gal gydytojas Mendosa, kuris nenuleido nuo manęs akių, įtikėjęs, kad esu laimės kūdikis. Lankytojas priėjo prie lovos ir atsisėdo ant mano tėvo krėslo. Burna buvo perdžiūvusi, neįstengiau net kalbėti. Chulijanas Karaksas, prilaikydamas mano galvą, padavė stiklinę su vandeniu, aš suvilgiau lūpas. Akyse regėjau atsisveikinimą, ir man pakako tik pažvelgti į jas, kad suprasčiau, jog taip ir nesužinojo, kas jam yra Penelopė. Beveik neprisimenu jo žodžių ir balso tembro. Tik žinau, kad paėmė mano ranką ir paprašė gyventi už jį, ir kad mudu niekuomet nesimatysime. Ir nepamiršau to, ką jam pasakiau. Prašiau pasiimti tą plunksnakotį, nes jis visuomet buvo jo, ir kad vėl rašytų.

Kai atsibudau, Bėja drėgnu kvapniu rankšluosčiu gaivino kaktą. Nerimaudamas paklausiau, kur Karaksas. Ji sutrikusi pažvelgė į mane ir pasakė, kad Karaksas prieš aštuonias dienas dingo, siautė smarki audra, ir visi jį palaikė mirusiu, nes sniegas buvo aptaškytas krauju. Atsakiau jai, kad vos prieš keletą sekundžių jis buvo čia, šalia manęs. Bėja tik šyptelėjo ir nieko neatsakė. Seselė, tikrinusi pulsą, švelniai paprieštaravo, kad šešias valandas miegojau, o ji visą laiką sėdėjo koridoriuje prie stalelio, ir niekas, visiškai niekas nebuvo užėjęs į mano palatą.

Tą naktį prieš užmigdamas pažvelgiau į dėžutę ant naktinio stalelio, ji buvo atdara, o plunksnakotis dingęs.

KOVO VANDENYS

1956

Po dviejų mėnesių mudu su Bėja susituokėme Santa Anos bažnyčioje. Ponas Agilaras, kuris iš įpročio vis dar bendravo su manimi vienskiemeniais žodžiais, netekęs galimybės gauti mano galvos pagaliau sutiko atiduoti man savo dukters ranką. Bėjos dingimas jo pyktį lyg ranka nuėmė, ir dabar, rodėsi, žmogus gyvena apimtas išgąsčio, susitaikęs su tuo, kad jo vaikaitis greitai vadins mane tėčiu ir kad gyvenimas akiplėšiškai vienu mostu atėmė jo mergaitę, nors akiniais pasibalnojęs nosį savo mergaitę regėjo ne vyresnę kaip Pirmosios komunijos dieną. Savaitę prieš sutartą ceremonijos dieną knygyne apsilankęs Bėjos tėvas padovanojo man auksinį kaklaraiščio smeigtuką, kuris priklausė dar jo tėvui, šitaip paskelbdamas paliaubas.

— Bėja — tai geriausia, ką turėjau gyvenime, — pasakė. — Saugok ir mylėk ją.

Tėvas nulydėjo jį ligi durų ir stebėjo tolstantį Santa Anos gatve su ta melancholija, kuri užplūsta vyrus, pradėjusius senti tą dieną, kai jų dukros jau nebeklausia leidimo.

— Danieli, jis nėra blogas žmogus, — pasakė. — Tiesiog kiekvienas myli savaip.

Gydytojas Mendosa abejojo mano sugebėjimu išsilaikyti ant kojų daugiau nei pusvalandį, todėl įspėjo, kad sutuoktuvių ceremonija ir pasiruošimai tam nėra pati geriausia sveikimo priemonė vyrui, kurio širdis vos nesustojo chirurgo rankose.

— Nesijaudinkite, — nuraminau jį. — Jie man niekur neleidžia dalyvauti.

Ir nemelavau. Ferminas Romero de Toresas apsiskelbė absoliučiu ceremonijos, pokylio ir visų pasiruošimų diktatoriumi ir globėju. Bažnyčios klebonas, sužinojęs, kad nuotaka laukiasi, kategoriškai atsisakė suteikti santuokos sakramentą ir prisiekė Šventosios inkvizicijos viršūnėms pranešiąs uždrausti santuoką. Tada Ferminas pakėlė tokį vėją, kad jis paknopstom išsidangino iš bažnyčios, o bičiulis keikdamas siuntė jį į visas keturias puses: jis nevertas nei abito, nei parapijos, tegu tik pajudina bent pirštą sutrukdyti, ir vyskupijoje užkurs jam tokią pirtį, kad geriausiu atveju galįs tikėtis kokiam Gibraltaro užkampy skelbti evangeliją beždžionėms. Ne vienas praeivis palydėjo šią sceną plojimais, o gėlininkas padovanojo Ferminui baltą gvazdiką, kurį šis nešiojo švarko kilpelėje, kol lapeliai tapo panašios spalvos kaip marškinių apykaklė. Orus ir likęs be šventiko Ferminas nudrožė į Švento Gabrieliaus kolegiją ir paprašė paslaugos tėvą Fernandą Ramosą, kuris per savo gyvenimą nėra nieko sutuokęs, jo specializacija — lotynų kalba, trigonometrija ir švediškoji gimnastika. Būtent tokia eilė.

— Eminencija, jaunasis dar visai silpnas, širdis neleidžia jo nuvilti. Jūsų asmeny jis įžvelgia iškiliausius Bažnyčios tėvus, kartu su šventuoju Tomu, šventuoju Augustinu ir Fatimos Mergele. Patikėkite, vaikinukas — visai kaip aš — labai dievobaimingas. Mistikas. Jei dabar pranešiu, kad atsisakėte, teks dalyvauti ne vestuvėse, o laidotuvėse.

— Na, kad jau taip viskas rimta…

Paskui man papasakojo, — nes aš nelabai prisimenu, o vestuvės įpareigoja prisiminti jas geriau nei kitas šventes, — dar prieš ceremoniją Bernarda su ponu Gustavu (pagal išsamią Fermino instrukciją) vargšą vienuolį prigirdė moskatelio [* Vynuogių rūšis.] vynu, kad šis atsipalaiduotų. Pamaldų metu tėvas Fernandas, švytintis palaiminga šypsena, paraudęs iš pasitenkinimo ir gražiai nukrypdamas nuo protokolo, leido sau nežinia kokį laišką korintiečiams pakeisti tokio Pablo Nerudos meilės sonetu, tą poetą kai kurie pono Agilaro svečiai pavadino komunistu ir aršiu bolševiku, o kiti maldaknygėse ieškojo tų reto pagoniško grožio eilių, svarstydami, ar tai ir bus bažnytinio susirinkimo pirmosios išdavos apie liberalizavimą.

Paskutinį vakarą prieš vestuves ceremonmeisteris ir šventės organizatorius Ferminas pareiškė suorganizavęs bernvakarį, kuriame dalyvausime tik mudu.

— Nežinau, Ferminai, man nelabai prie širdies tie dalykai.

— Pasitikėk manimi.

Jau naktį automobiliu klusniai leidausi Fermino atgabenamas į purviną Eskudijersų gatvės lūšnyną, kur žmonijos atmatos išgyveno iš šlykščiausios visoje Viduržemio jūros pakrantėje keptos žuvies. Mus pasitiko būriai ne pirmos jaunystės lengvo elgesio moteriškių, kurių šypsenos praverstų ortodontijos studijoms.

— Atėjome pas Rositą, — pasisveikino Ferminas tipelį, kurio žandenos buvo nepaprastai panašios į kapralo Finisterės.

— Ferminai, — sumurmėjau apstulbęs, — dėl Dievo meilės…

— Bus gerai, nesijaudink.

Rosita įplaukė visu gražumu, mintyse sumečiau jos svorį — ne mažiau kaip devyniasdešimt kilogramų, neskaičiuojant Lagarteranos skraistės ir spalvingos viskozės suknios. Ji vertindama nužvelgė mane.

— Labs, širdūkai. Maniau, koks senis ateis, žinai — ne?

— Tai ne minėtas asmuo, — paaiškino Ferminas.

Tada suvokiau, kur link viskas krypsta, ir mano būgštavimai išsisklaidė. Ferminas niekuomet nepamiršdavo tesėti žodžio, ypač jei pažadus duodavau aš. Visi trys patraukėme ieškoti taksi, kuris mus nuvežtų į Santa Liusijos prieglaudą. Ferminas, atsižvelgdamas į mano sveikatos būklę ir ką tik iškepto jaunikio vaidmenį, užleido priekinę sėdynę, o pats su Rosita dalijosi užpakaline ir su neslepiamu pasigėrėjimu liaupsino jos grožybes.

— Rosita, kokia tu geraširdė. Ir tas klasiškas užpakalis, kaip pasakytų Botičelis, tikra apokalipsė.

— Ak, Ferminėli, įsitaisei sužadėtinę ir mane užmiršai, nenaudėli.

— Rosita, tavęs tiek daug, o aš išpažįstu monogamiją.

— Penicilinu viskas pagydoma.

Jau po pusiaunakčio su dangiškąja Rosita atvykome į Monkados gatvę. Ją į prieglaudą įspraudėme pro galinius vartelius, pro kur būdavo pilamos pamazgos, — ta vieta ir dvokė kaip pragaro išvietė. Jau Tenebrarium prieblandoje Ferminas davė paskutinius nurodymus Rositai, o aš leidausi ieškoti seneliuko, kuriam, prieš įžengiant į mirusiųjų karalystę, buvau žadėjęs paskutinįjį Eroso šokį.

— Rosita, atmink, seneliukas priekurtis, jam reikia kalbėti garsiai, aiškiai ir nešvankiai, beveik rėkti, įkaitinti, kaip tu moki. Tik neperlenk lazdelės, nes vargšeliui neatlaikys širdis, ir dangaus karalystėn jį išsiusi pernelyg anksti.

— Nesijaudink, širdūkai. Išmanau tuos dalykus.

Meilės ištroškusį subjektą radau kažkokiame pirmo aukšto užkaboryje — vienišas išminčius iš ilgesio ramstė sienas. Pažvelgęs į mane, akimirką nesusivokė.

— Ar aš miręs?

— Ne ne, dar gyvas. Prisimenate mane?

— Jaunuoli, prisimenu kaip pirmuosius batus gyvenime, tik išvydęs jus lyg pamėklę, pamaniau jau artinantis dangų. Nesistebėkite. Čia būdamas prarandi tai, ką jūs, nečionykščiai, vadinate blaiviu protu. Vadinasi, jūs anaiptol nesate vizija?

— Ne. Vizija laukia apačioje, jei malonėsite.

Seneliuką nulydėjau prie nykios celės, kurią Ferminas su Rosita buvo „atgaivinę“ žvakėmis ir pašlakstę kvepalais. Vos išvydus šias prašmatnybes ir mūsų Chereso venerą, seneliuko veidas nušvito, lyg atsidūrus devintam danguj.

— Telaimina jus Dievas.

— Ir jus, kad jį išvystumėte, — atitarė Ferminas, paskatindamas Eskudijersų gatvės undinę imtis savojo amato.

Mačiau, kaip ji nepaprastai švelniai apkabina seneliuką ir bučiuoja jo skruostais riedančias ašaras. Mudu su Ferminu pasišalinome, leisdami pasimėgauti jiems pelnytu intymumu. Besiblaškydami po nusivylusiųjų galerijas kaktomuša susidūrėme su seserimi Emilija, viena iš prieglaudai vadovavusių vienuolių. Suirzusi kreipėsi į mus.

— Girdėjau, kad judu atvedėte į prieglaudą laisvo elgesio moterį, ir kiti dabar reikalauja lygių teisių…

— Šviesiausioji seserie, kuo mus laikote? Mūsų apsilankymas čia kilęs tik iš ekumeninių tikslų. Štai mudu su vaikinuku, kuris rytoj švenčiausios motinos Bažnyčios palaimintas taps vyru, atvykome aplankyti Chasintos Koronado.

Sesuo Emilija nepatikliai suraukė antakius.

— Ar judu giminaičiai?

— Dvasine prasme.

— Chasinta prieš penkiolika dienų pasimirė. Išvakarėse ją aplankė kažkoks ponas. Ar jis irgi giminaitis?

— Turite galvoje tėvą Fernandą?

— Ne, tai buvo pasaulietis. Jis prisistatė Chulijanu. Pavardės nepamenu.

Ferminas tylėdamas įsmeigė akis į mane.

— Chulijanas — mano bičiulis, — tariau aš.

Sesuo Emilija linktelėjo.

— Tai štai, jis praleido su ja keletą valandų. Jau daug metų negirdėjau jos juokiantis. Jam išėjus, Chasinta prasitarė, kad kalbėjosi apie praėjusius laikus, kai dar buvo jauni. Papasakojo, kad šis ponas atnešęs žinių apie jos dukterį Penelopę. Nė nežinojau, kad Chasinta turėjo dukterį. Prisimenu, tą rytą Chasinta man nusišypsojo, ir paklausus, kodėl tokia patenkinta, pasakė, kad rengiasi namo, pas Penelopę. Taip ir neatsikėlė, pasimirė auštant.

Netrukus Rosita baigė savo meilės ritualą, leisgyvį seneliuką palikusi Morfėjo glėbyje. Išėjus Ferminas užmokėjo jai dukart daugiau, bet jos širdis plyšo pamačius tą Dievo ir žmonių apleistą padermę, todėl pasišovė seseriai Emilijai dovanoti savo uždarbį, kad juos, vargdienius, pavaišintų spurgomis ir karštu šokoladu, nes jai, kekšių karalienei, minėti saldėsiai padėdavo ištverti visas negandas.

— Negi tai nesugraudina? Pons Ferminai, tas vargšelis… Jis tik prašė apsikabint ir glostyt. Kaip peiliu man per širdį…

Rositą įsodinome į taksi, nepamiršę kišenpinigių, ir ištuštėjusią Princesės gatve, gaubiama miglos, patraukėme namo.

— Reikėtų išsimiegoti, pailsėti prieš rytdieną, — pasakė Ferminas.

— Nežinia, ar pavyks.

Nė nepastebėjome, kai pasukome Barselonetos link, molu nuėjome beveik iki ten, kur tyloje švytintis miestas gulėjo po mūsų kojomis, lyg didžiausias visatos miražas, atsispindintis ramiuose uosto vandenyse. Atsisėdę prieplaukoje stebėjome vaizdą. Už kokių dvidešimties metrų susidarė nejudanti automobilių procesija, tingulio ir laikraščių paženklintais langais.

— Žinote, Danieli, šis miestas — lyg kerėtoja. Jis įsigeria tau į odą, įsirango į širdį, nė nespėjus susivokti kada ir kaip.

— Ferminai, kalbate Rositos žodžiais.

— Nesišaipykite, juk tokie žmonės kaip ji šį suknistą pasaulį paverčia vieta, kurioje verta apsilankyti.

— Laisvo elgesio moterys?

— Ne. Mes visi anksčiau ar vėliau imame prekiauti savimi. Kalbu apie geros širdies žmones. Ir nespoksokite į mane šitaip. Vestuvės man kelia sentimentus.

Sėdėjome apimti kažin kokios nepaaiškinamos ramybės, atmintin dėdami atspindžius nuo vandens. Greitai aušra gintarine spalva nudažė dangų, ir Barselona sutvisko šviesomis. Santa Marija del Mar bazilikoje pasigirdo varpų dūžiai, migloje ryškėjo kitas uosto kraštas.

— Ar manote, kad Karaksas tebėra čia, kur nors mieste?

— Paklauskite manęs ko nors kito.

— Ar turite žiedus? Ferminas nusišypsojo.

— Ką gi, eime. Juk mudviejų laukia, Danieli. Mūsų laukia gyvenimas.

Ji buvo dramblio kaulo spalvos drabužiais, o akyse vėrėsi pasaulis. Beveik neprisimenu šventiko žodžių nei viltimi švytinčių svečių, tą kovo rytą sugužėjusių į bažnyčią. Liko tik jos drėgnų lūpų prisiminimas ir slapta atvirų akių priesaika, kurią pajutau oda ir prisiminsiu visą gyvenimą.

DRAMATIS PERSONAE

1966

Vėjo šešėlį Chulijanas Karaksas baigia trumpu palinkėjimu, kad jo herojų likimai po kelerių metų susijungtų. Nuo tos tolimos 1945 metų nakties perskaičiau galybę knygų, tačiau paskutinis Karakso romanas tebėra mėgstamiausias. Šiandien, kai praėjo trys dešimtmečiai, jau neturiu vilčių pakeisti savo nuomonės.

Tuo metu, kai ant prekystalio rašau šias eilutes, mano sūnus Chulijanas, kuriam rytoj sukaks dešimt metų, besišypsantis ir susidomėjęs stebi, kaip popierių krūva vis didėja, matyt, įtikėjęs, kad tėvas irgi užsikrėtęs ta knygų ir žodžių liga. Chulijano akys ir proto aiškumas paveldėti iš motinos, ir man džiugu manyti, kad galbūt jam teko mano nuoširdumas. Mano tėvas, kuriam jau sunku perskaityti knygų nugarėles, nors jis to nė už ką neprisipažins, dabar namie, viršuje. Ne kartą klausiau savęs, ar jis laimingas, ar suradęs ramybę, ar mūsų draugija jam patinka, ar žmogus tiesiog gyvena prisiminimais ir visuomet jį lydėjusiu liūdesiu. Dabar knygynu rūpinamės mudu su Bėja. Aš tvarkau sąskaitas ir pajamas. Bėja užsako knygas ir aptarnauja pirkėjus, kuriems labiau patinka bendrauti su ja, o ne su manimi. Ir aš jų už tai nesmerkiu.

Metai padarė ją tvirtą ir išmintingą. Ji beveik niekuomet nekalba apie praeitį, nors retsykiais užtinku nugrimzdusią į tylą, paskendusią savo mintyse. Chulijanas dievina motiną. Stebėdamas juodu, žinau, kad mus visus sieja nematomi ryšiai, ir tik dabar imu juos suprasti. Man pakanka jaustis jų salos dalimi ir suvokti, kad esu palaimintas. Knygyno dėka pakanka normaliai išgyventi, ir negaliu įsivaizduoti savęs, dirbančio ką nors kita. Kasmet perkama vis mažiau. Esu optimistas ir manau, kad viskas, kas kyla, kada nors krinta, o tai, kas krinta, vieną dieną pradės kilti. Bėja sako, kad skaitymo menas merdėja iš lėto, nes tai pernelyg intymus ritualas, kad knyga yra tarsi veidrodis, joje galime rasti tai, kas jau slypi mūsų viduje, o skaitydami pažadiname mintis ir sielą, bet tie lobiai kasdien senka. Kas mėnesį gauname pasiūlymų parduoti knygyną ir pertvarkyti jį į televizorių, drabužių ar avalynės parduotuvę. Nepaliksime šios vietos, nebent kas nešte išneš.

Ferminas su Bernarda pas vikarą apsilankė 1958-aisiais, jau susilaukę ketverto vaikų, — visi berniukai, iš tėvo paveldėję nosį ir ausis. Mudu su Ferminu matomės rečiau nei anksčiau, nors retsykiais dar pakartojam tą pasivaikščiojimą molu švintant ir prisimenam norą pakeisti pasaulį. Ferminas jau senokai nedirba knygyne ir po įsako Monforto mirties apsiėmė prižiūrėti Pamirštų Knygų Kapines. Įsaką palaidojo šalia Nurijos, Montijuko kapinėse. Dažnai juos aplankau. Kalbamės. Ant Nurijos kapo niekuomet nevysta gėlės.

Senas mano bičiulis Tomas Agilaras išvyko į Vokietiją, įsidarbino inžinieriumi automobilių pramonės srityje, kuria projektus, kurių nesuprantu. Kartais iš jo ateina laiškų, adresuotų Bėjai. Prieš keletą metų sukūrė šeimą, augina dukterį, kurios dar nematėme. Visada siunčia man linkėjimų, tik žinau, kad prieš daugelį metų jį praradau. Esu linkęs manyti, kad gyvenimas atskiria mus nuo vaikystės, nes taip lemta, tik ne visuomet tuo tikiu.

Kvartale niekas nepasikeitė, tačiau būna dienų, kai man rodosi, jog saulė vis drąsiau skverbiasi į Barseloną, tarsi visi kadaise būtume ją išviję, o ji pagaliau būtų mums atleidusi. Ponas Anakletas paliko universiteto katedrą ir atsidavė vien erotinei poezijai bei komentarų rašymui, ir tai daro su didžiuliu įkvėpimu. Ponas Federikas Flavija ir Mersedita apsigyveno sykiu, kai pasimirė laikrodininko motina. Iš jų išėjo šauni pora, nors pasitaiko pavyduolių, tikinančių, kad kuprotą tik karstas ištiesins ir kad anksčiau ar vėliau ponas Federikas, persirengęs faraone, pasuks į „kairę“.

Ponas Gustavas Barselas uždarė savo knygyną, visus fondus perleidęs mums. Teigė iki ausų paniręs į knyginę veiklą ir trokštąs naujų rungčių. Pirmas ir paskutinis žingsnis ten link buvo leidyklos, perleidusios Chulijano Karakso veikalus, sukūrimas. Pirmame tome sudėti trys pirmieji romanai (atrasti Kabestanio šeimos baldų saugykloje), jų parduota trys šimtai keturiasdešimt du egzemplioriai, taip pat išleido kelių dešimčių tūkstančių egzempliorių tiražu iliustruotą Kordoveso hagiografiją [* Hagios – šventas, krikščionių religinėje literatūroje šventųjų gyvenimų aprašymas (gr.).], tapusią metų sensacija. Ponas Gustavas žymių damų draugijoje leidosi į keliones po Europą ir atsiųsdavo atvirukų su katedrų vaizdais.

Jo dukterėčia Klara ištekėjo už milijonieriaus bankininko, tačiau santuoka truko tik metus. Jos meilužių sąrašas tebėra įspūdingas, nors metams bėgant nyksta, kaip ir jos grožis. Dabar ji gyvena Karališkosios aikštės apartamentuose, iš kurių vis rečiau išeina. Buvo laikas, kai aplankydavau veikiau dėl to, kad Bėja primindavo jos vienatvę, o ne dėl savo paties noro. Laikui bėgant, pastebėjau suvešėjusį jos kartėlį, kurį mėgindavo paversti ironija. Kartais manydavau, kad tebelaukia apžavėto penkiolikmečio Danielio, kuris ateis ja gėrėtis kaip kadaise. Bėjos ar bet kurios kitos moters egzistavimas ją siutino. Paskutinįsyk, kai ją mačiau, pirštais ieškojo veide raukšlių. Girdėjau, kad retsykiais matosi su senuoju muzikos mokytoju Adrianu Neri, jo simfonija taip ir liko nebaigta, ir, atrodo, karjerą tarp licėjaus damų padarė kaip žigolas, o dėl išmonės miegamajame buvo pramintas Stebuklingąja fleita.

Inspektoriaus Fumero atminimui laikas nebuvo gailestingas. Net jo nekentusieji ir bijojusieji, atrodo, dabar jį pamiršę. Prieš keletą metų Grasijos alėjoje susitikau leitenantą Palasijosą, kuris palikęs tarnybą tapo fizikos dėstytoju Bonanovos kolegijoje. Jis pasakojo, kad centrinio Vija Lajetanos komisariato požemiuose dar tebekabo lenta Fumero atminimui, tačiau naujas gaivinamųjų gėrimų aparatas su monetomis visiškai ją užstojęs.

O Aldajų rūmai atlaikė visas stichijas. Pagaliau pono Agilaro nekilnojamojo turto agentūrai pavyko juos parduoti. Angelų statulos buvo restauruotos, tik sumažintos, ir apjuosė automobilių stovėjimo aikštelę, kur kadaise buvo Aldajų šeimos sodas. Šiandien ten įsikūrusi reklamos agentūra, pasiaukojusi propaguoti miniatiūrines apatines kelnaites, kremo miltelius ir prabangius sportinius drabužius garsiems žmonėms. Turiu prisipažinti, kad vieną kartą dėl nepaaiškinamų priežasčių nuėjau tenai ir paprašiau leisti apžiūrėti buvusį rūmą. Senoji biblioteka, kur vos neatsisveikinau su gyvenimu, virtusi pasitarimų sale, apkabinėta dezodorantų ir stebuklingų galių valiklių reklaminiais plakatėliais. Patalpa, kur mudu su Bėja pradėjome Chulijaną, dabar — generalinio direktoriaus vonios kambarys.

Tądien, kai aplankęs Aldajų rūmus grįžau namo, manęs laukė siuntinys su Paryžiaus pašto antspaudais. Išvyniojęs radau knygą Prieblandos angelas, parašytą kažkokio Boriso Lorano. Verčiau šiugždančius lapus, uosdamas magišką naujos knygos kvapą, ir mano akys užkliuvo už vienos netikėtos frazės. Išsyk supratau, kas jos autorius, nenustebau atsivertęs pirmą puslapį ir radęs plunksnakočiu, kuriuo taip žavėjausi vaikystėje, užrašytą dedikaciją:

Mano draugui Danieliui, grąžinusiam man balsą ir plunksną. Ir Beatričei, kuri mus abu grąžino gyvenimui.

Jaunas žilstelėjęs vyriškis žingsniuoja Barselonos gatvėmis, virš kurių pakibęs pelenų spalvos dangus, o pro debesis skverbiasi saulė, tįstanti virš Santa Monikos alėjos tarsi lydyto švino spalvos girlianda.

Jis laiko už rankos kokių dešimties metų berniuką, kurio žvilgsnis spindi nuo pažado, ištarto auštant: tėvas nusives į Pamirštų Knygų Kapines.

— Chulijanai, tai, ką šiandien pamatysi, negali pasakoti niekam. Visiškai niekam.

— Net mamai? — pasitikslina berniukas pusbalsiu.

Tėvas atsidūsta, ir pasirodo liūdna šypsena, kuri lydės jį visą gyvenimą.

— Žinoma, ne, — atsako. — Nuo jos mudu neturime paslapčių. Gali jai pasakoti viską.

Netrukus miglos apgaubti tėvo ir sūnaus siluetai įsimaišo tarp alėjos praeivių, o jų žingsniai visam laikui dingsta vėjo šešėlyje.

Table of Contents

Anotacija

PAMIRŠTŲ KNYGŲ KAPINĖS

PELENŲ DIENOS 1945–1949

1

2

3

4

5

6

NEGANDOS IR DRAUGIJA 1950–1952

7

8

9

10

GENIJUS IR SIMBOLIS1953

11

12

13

13

ŠEŠĖLIŲ MIESTAS 1954

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

NURIJA MONFORT: ŠMĖKLŲ PRISIMINIMAI 1933–1955

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

VĖJO ŠEŠĖLIS 1955

1

2

3

4

1955 METŲ LAPKRIČIO 27 DIENA POST MORTEM

KOVO VANDENYS 1956

DRAMATIS PERSONAE 1966

Content

Сафон Карлос Руис Vėjo šešėlis